b"\n_START_ARTICLE_\nRichard Collinson\n_START_SECTION_\nPrimers anys\n_START_PARAGRAPH_\nRichard Collinson va entrar a la Royal Navy el 1823, amb tan sols 12 anys. En aquests anys va viatjar per bona part dels oceans estudiant les seves costes. Entre abril de 1828 i maig de 1831 va visitar la costa atl\xc3\xa0ntica d'Am\xc3\xa8rica del Sud, sota les ordres de Henry Foster i Horatio Thomas Austin. A finals de 1831 inici\xc3\xa0 un nou viatge d'estudi per la costa occidental africana sota les ordres d'Edward Belcher. El desembre de 1835, poc despr\xc3\xa9s de ser nomenat tinent, s'incorpor\xc3\xa0 al HMS Sulphur, comandat primer per Frederick William Beechey i m\xc3\xa9s tard per Belcher, per fer un estudi a la costa del Pac\xc3\xadfic d'Am\xc3\xa8rica, entre el cap d'Hornos i el mont Saint Elias (Alaska). _NEWLINE_Poc despr\xc3\xa9s d'esclatar la Primera Guerra de l'opi, el 1840, Francis Beaufort garant\xc3\xad a Collinson un c\xc3\xa0rrec important com a oficial cart\xc3\xb2graf de la flota. S'encarreg\xc3\xa0 de l'estudi de diversos rius de la Xina, en especial el Iang-Ts\xc3\xa9, desconegut fins aleshores pels occidentals i que havia de permetre a la flota brit\xc3\xa0nica penetrar amb seguretat cap a l'interior. L'\xc3\xa8xit en la missi\xc3\xb3 li fou recompensat amb l'ascents a comandant el 1941 i capit\xc3\xa0 el 1842.\n_START_SECTION_\nL'expedici\xc3\xb3 de recerca de Franklin (1850-1851)\n_START_PARAGRAPH_\nDespr\xc3\xa9s del frac\xc3\xa0s de l'intent de James Clark Ross per localitzar l'expedici\xc3\xb3 perduda de Franklin (1845), l'Almirallat brit\xc3\xa0nic va decidir enviar en la seva recerca dues noves expedicions: una aniria pel costat oriental, comandada per Horatio Thomas Austin i una altra els buscaria des del costat occidental, entrant al pas del Nord-oest, a trav\xc3\xa9s de l'estret de Bering. Per a aquest expedici\xc3\xb3 l'Almirallat, a inst\xc3\xa0ncies de Francis Beaufort, va triar a Richard Collinson per dirigir-la._NEWLINE_Els vaixells van partir de Londres l'11 de gener de 1850: el HMS Enterprise, comandat per Collinson, i el HMS Investigator, comandat per Robert McClure. Durant el llarg viatge el HMS Investigator va demostrar ser molt m\xc3\xa9s lent i va quedar enrere. Al pas per l'estret de Magallanes es van tornar a unir, per\xc3\xb2 de nou es van separar en la travessia pel Pac\xc3\xadfic. Van quedar per trobar-se de nou a Honolulu, per tal d'afrontar plegats els mars polars, tot travessant l'estret de Bering. Collinson va esperar cinc dies a Honolulu, i a continuaci\xc3\xb3, el 30 de juny va marxar cap al nord amb l'esperan\xc3\xa7a d'aconseguir reunir-se a l'estret de Bering. _NEWLINE_Collinson va optar per evitar les aig\xc3\xbces potencialment perilloses de les illes Aleutianes, navegant al voltant del seu extrem occidental. Aquesta decisi\xc3\xb3, presa tot i la recomanaci\xc3\xb3 de Henry Kellett de seguir el pas de Seguam, un pas ampli i segur a trav\xc3\xa9s de les Aleutianes, i amb ple coneixement de la urg\xc3\xa8ncia d'assolir el gel a principis d'agost, va resultar desastrosa pel progr\xc3\xa9s de l'expedici\xc3\xb3, ja que va retardar la seva arribada al gel en dues setmanes, cosa que va permetre que McClure s'avanc\xc3\xa9s. McClure havia deixat Honolulu quatre dies despr\xc3\xa9s que Collinson, per\xc3\xb2 va navegar a trav\xc3\xa9s del pas de Seguam, arribant abans que el seu comandant a l'estret de Bering. Despr\xc3\xa9s de vorejar la punta Barrow el 7 d'agost, va encallar prop de Return Reef per\xc3\xb2 va aconseguir alliberar-se i seguir viatjant en direcci\xc3\xb3 nord-est, en una ruta que el portava a l'illa de Banks despr\xc3\xa9s de travessar el golf d'Amundsen. _NEWLINE_Collinson va entrar al gel nou dies m\xc3\xa9s tard que McClure i va buscar, sense \xc3\xa8xit, un pas lliure a trav\xc3\xa9s de la banquisa durant dues setmanes m\xc3\xa9s, abans d'abandonar i optar per passar l'hivern a Hong Kong, i provar-ho de nou el 1851. Els dos vaixells no aconseguirien tornar a reunir-se. _NEWLINE_Despr\xc3\xa9s del llarg viatge cap al sud, Collinson sols dispos\xc3\xa0 de sis setmanes a Hong Kong per reparar i reabastir el vaixell per tonar cap al nord a primers d'abril de 1851. Arrib\xc3\xa0 a la punta Barrow el 25 de juliol, i despr\xc3\xa9s de vorejar el golf d'Amundsen, pos\xc3\xa0 rumb a l'illa de Banks, esperant reunir-se all\xc3\xa0 amb el HMS Investigator, per\xc3\xb2 sempre an\xc3\xa0 al seu darrere, sense trobar-se. Collinson volia completar el pas del Nord-oest, per\xc3\xb2 es trob\xc3\xa0 les seves aig\xc3\xbces bloquejades pel gel, havent de fer mitja volta. Collinson va passar l'hivern a la badia Walker, a l'illa Vict\xc3\xb2ria._NEWLINE_A primers d'agost el HMS Enterprise qued\xc3\xa0 alliberat del gel a primers d'agost de 1852, comen\xc3\xa7ant l'estudi del Prince Albert Sound, l'estret Dolphin and Union, el golf de la Coronaci\xc3\xb3 i l'estret de Dease, per acabar a l'illa Vict\xc3\xb2ria, on pass\xc3\xa0 un nou hivern._NEWLINE_Un cop alliberat del gel, i despr\xc3\xa9s una expedici\xc3\xb3 en trineu cap al nord de l'illa Vict\xc3\xb2ria, decid\xc3\xad tornar cap a casa, sense trobar cap rastre de l'expedici\xc3\xb3 perduda de Franklin ni de Robert McClure. No ser\xc3\xa0 fins a l'agost de 1854 quan aconsegueixin sortir de l'\xc3\x80rtic i fins al 5 de maig de 1855 quan tornin a Anglaterra."