b"\n_START_ARTICLE_\nCinema en catal\xc3\xa0\n_START_PARAGRAPH_\nEl cinema en catal\xc3\xa0 o en versi\xc3\xb3 original catalana (VOC) compr\xc3\xa8n aquella producci\xc3\xb3 cinematogr\xc3\xa0fica realitzada originalment en llengua catalana, independentment del lloc on es produeixi o de l'origen dels seus autors.\n_START_SECTION_\nEls inicis\n_START_PARAGRAPH_\nMalgrat que en alguns enregistraments dels primers anys 30 ja es podia sentir parlar o cantar en catal\xc3\xa0, es considera que la primera pel\xc2\xb7l\xc3\xadcula en llengua catalana despr\xc3\xa9s de la irrupci\xc3\xb3 del cinema sonor \xc3\xa9s El caf\xc3\xa8 de la Marina, de Dom\xc3\xa8nec Pruna, rodada el 1933 i basada en l'obra teatral hom\xc3\xb2nima de Josep Maria de Sagarra. Del mateix any \xc3\xa9s El fava de Ramonet, un curtmetratge rodat i dirigit a Val\xc3\xa8ncia per Joan Andreu Moragas. Aquests precedents, per\xc3\xb2, no van tenir continu\xc3\xaftat en el cinema comercial._NEWLINE_Durant la Rep\xc3\xbablica, la Generalitat de Catalunya va crear un Comit\xc3\xa8 de Cinema amb voluntat de dinamitzar una ind\xc3\xbastria audiovisual pr\xc3\xb2pia. L'inici de la Guerra Civil espanyola va estroncar aquest prop\xc3\xb2sit, per\xc3\xb2 va ser la llavor del Servei de Cinema, creat el 1934 dins el Comit\xc3\xa8 de Propaganda, que va rodar centenars de films documentals en llengua catalana realitzats i distribu\xc3\xafts sota la marca Laia Films i exhibits per Catal\xc3\xb2nia Films. Destaquen els noticiaris sobre l'evoluci\xc3\xb3 de la Guerra i els documentals sobre la rereguarda. Entre els realitzadors de Laia Films va destacar Ramon Biadiu, que realitzava documentals amb ambicions art\xc3\xadstiques i no merament informatives, com es fa pal\xc3\xa8s en el seu debut amb El Port. Impressi\xc3\xb3 matinal (1932), i F\xc3\xa9lix Marquet, que va dur a terme una important tasca documental al front de guerra. En aquells anys tamb\xc3\xa9 es van realitzar algunes ficcions, com Aurora d'esperan\xc3\xa7a, d'Antonio Sau (1937), considerat el primer intent de fer cinema social. Entre les darreres produccions de Laia Films destaca, pel seu inter\xc3\xa8s, el documental Catalunya m\xc3\xa0rtir (1938).\n_START_SECTION_\nSota la dictadura\n_START_PARAGRAPH_\nLa dictadura franquista va esborrar la pres\xc3\xa8ncia de la llengua catalana de l'\xc3\xa0mbit p\xc3\xbablic i de les ind\xc3\xbastries culturals. A partir dels anys 50 es van tolerar alguns productes en catal\xc3\xa0, sempre que fossin de tem\xc3\xa0tica religiosa o ideol\xc3\xb2gicament afins al r\xc3\xa8gim. En aquest context, el 1952 Francesc F. Iquino va realitzar El Judes, primer film parlat en catal\xc3\xa0 des del 1939. Per\xc3\xb2 no va ser fins a finals dels anys 60, amb el cam\xc3\xad obert per l'Escola de Barcelona i la recuperaci\xc3\xb3 de la literatura i el teatre catal\xc3\xa0, que es recupera t\xc3\xadmidament la llengua en algunes produccions:  Maria Rosa (1965), versi\xc3\xb3 cinematogr\xc3\xa0fica del cl\xc3\xa0ssic d'\xc3\x80ngel Guimer\xc3\xa0 realitzada per Armand Moreno; En Baldiri de la Costa (1967), de Josep M. Font, protagonitzada per Joan Capri; No compteu amb els dits (1967), de Pere Portabella i Joan Brossa; Tren de matinada (1968), d'Antoni Ribas; La llarga agonia dels peixos (1969), de Francesc Rovira-Beleta o la versi\xc3\xb3 cinematogr\xc3\xa0fica de Laia de Salvador Espriu, realitzada per Vicen\xc3\xa7 Lluch (1969).\n_START_SECTION_\nTransici\xc3\xb3\n_START_PARAGRAPH_\nDespr\xc3\xa9s de la mort del dictador Franco, en plena transici\xc3\xb3 democr\xc3\xa0tica, es produeix una revifalla dels sectors culturals en catal\xc3\xa0. En l'\xc3\xa0mbit del cinema, la recuperaci\xc3\xb3 \xc3\xa9s m\xc3\xa9s t\xc3\xadmida a causa de la manca d'una ind\xc3\xbastria pr\xc3\xb2pia que hi aposti. Malgrat aix\xc3\xb2, diversos realitzadors comencen a rodar els seus films en llengua catalana, molts dels quals sota l'estela de la recuperaci\xc3\xb3 hist\xc3\xb2rica o la necessitat d'explicar els successos m\xc3\xa9s recents de Catalunya. \xc3\x89s el cas de La ciutat cremada (1976), d'Antoni Ribas; el documental La Nova Can\xc3\xa7\xc3\xb3 (1976), de Francesc Bellmunt; La r\xc3\xa0bia (1968-1977), d'Eugeni Anglada; Oca\xc3\xb1a, retrat intermitent (1978), de Ventura Pons; Companys, proc\xc3\xa9s a Catalunya (1979), de Josep Maria Forn; La pla\xc3\xa7a del Diamant (1981), de Francesc Betriu, basada en l'obra hom\xc3\xb2nima de Merc\xc3\xa8 Rodoreda o Bearn o la casa de les nines (1983), de Jaime Ch\xc3\xa1varri, basada en la novel\xc2\xb7la de Lloren\xc3\xa7 Villalonga. L'obertura democr\xc3\xa0tica tamb\xc3\xa9 d\xc3\xb3na peu a un cinema desinhibit, que vol trencar els tab\xc3\xbas morals instal\xc2\xb7lats durant la dictadura. En s\xc3\xb3n exemples L'obscura hist\xc3\xb2ria de la cosina Montse (1978), de Jordi Cadena; L'orgia (1978) i La quinta del porro (1980), de Francesc Bellmunt; El vicari d'Olot (1981), de Ventura Pons; H\xc3\xa8ctor, l'estigma de la por (1982), de Carlos P\xc3\xa9rez Ferre o El feixista, la pura i el merder de l'escultura (1983), de Joaquim Coll Espona. Una altra l\xc3\xadnia tem\xc3\xa0tica \xc3\xa9s la del thriller polic\xc3\xadac, amb pel\xc2\xb7l\xc3\xadcules com Putapela (1981), de Jordi Bayona; Barcelona Sud (1981), de Jordi Cadena; Un negre amb un saxo (1988), de Francesc Bellmunt, basat en la novel\xc2\xb7la de Ferran Torrent, o el d\xc3\xadptic format per Adela (1987) i L'amor \xc3\xa9s estrany (1988) de Carles Balagu\xc3\xa9._NEWLINE_Per\xc3\xb2 el g\xc3\xa8nere m\xc3\xa9s productiu del final d'aquests anys \xc3\xa9s el de la c\xc3\xb2media, que genera t\xc3\xadtols d'\xc3\xa8xit considerable fins ben entrada la d\xc3\xa8cada dels 90. En s\xc3\xb3n exemples Boom, Boom (1990), de Rosa Verg\xc3\xa9s; Rateta, rateta (1990), de Francesc Bellmunt; Qu\xc3\xa8 t'hi jugues, Mari Pili? (1990), Aquesta nit o mai (1991) i Rosita, please! (1994), els tres de Ventura Pons; Ho sap el ministre? (1991), de Josep M. Forn; No et tallis ni un p\xc3\xa8l (1991), de Francesc Casanovas, o Parella de tres (1995), d'Antoni Verdaguer. Al seu costat, tamb\xc3\xa9 proliferen pel\xc2\xb7l\xc3\xadcules basades en relats hist\xc3\xb2rics, com El llarg hivern (1991), de Jaime Camino; Havanera (1993), d'Antoni Verdaguer; o Monturiol, el senyor del mar (1993), de Francesc Bellmunt; i pel\xc2\xb7l\xc3\xadcules inspirades en obres liter\xc3\xa0ries, com La punyalada (1989), de Jordi Grau, basada en la novel\xc2\xb7la de Mari\xc3\xa0 Vayreda; La teranyina (1989) d'Antoni Verdaguer, basada en la novel\xc2\xb7la de Jaume Cabr\xc3\xa9; Solitud (1991), de Rom\xc3\xa0 Guardiet, inspirada en la novel\xc2\xb7la de V\xc3\xadctor Catal\xc3\xa0; La febre d'or (1992), de Gonzalo Herralde, basada en l'obra de Narc\xc3\xads Oller o El perqu\xc3\xa8 de tot plegat (1995), de Ventura Pons, basada en els contes de Quim Monz\xc3\xb3. Aquestes tend\xc3\xa8ncies conviuen amb obres de mirada m\xc3\xa9s personal, com La teta i la Lluna (1994), de Bigas Luna; El passatger clandest\xc3\xad (1995) d'Agust\xc3\xad Villaronga; Un cos al bosc (1996), de Joaquim Jord\xc3\xa0.\n_START_SECTION_\nCap a la normalitat\n_START_PARAGRAPH_\nL'any 1975 es crea l'Institut del Cinema Catal\xc3\xa0, destinat a fomentar la producci\xc3\xb3 i l'exhibici\xc3\xb3 a Catalunya i el 1981 la Generalitat de Catalunya crea el Servei de Cinematografia i l'Arxiu d'Audiovisuals, que donar\xc3\xa0 lloc a la Filmoteca de Catalunya. El 1974 s'inicien les retransmissions en catal\xc3\xa0 a RTVE amb regularitat i el 1983 es crea Televisi\xc3\xb3 de Catalunya, que contribueix de forma decisiva a la incipient ind\xc3\xbastria cinematogr\xc3\xa0fica en llengua catalana. Anys m\xc3\xa9s tard es creen Televisi\xc3\xb3 Valenciana (1989), Andorra Televisi\xc3\xb3 (1995) i Televisi\xc3\xb3 de les Illes Balears (2005), que contribueixen de manera desigual al mateix prop\xc3\xb2sit. D'altra banda, el 1994 comen\xc3\xa7a la seva activitat l'Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya (ESCAC), amb  un Graduat Superior en Cinema i Audiovisuals adscrit a la Universitat de Barcelona. Pocs anys despr\xc3\xa9s engega el M\xc3\xa0ster de Documental de la Universitat Pompeu Fabra i proliferen altres estudis universitaris i de formaci\xc3\xb3 professional sobre cinema i t\xc3\xa8cniques audiovisuals._NEWLINE_Tots aquests elements donen fruit al tombant de segle XXI, amb la irrupci\xc3\xb3 d'una nova generaci\xc3\xb3 de cineastes catalans que aporten noves idees i visions. Es considera que el film Mones com la Beky (1999), del veter\xc3\xa0 Joaquim Jord\xc3\xa0 i N\xc3\xbaria Villaz\xc3\xa1n, representa un punt d'inflexi\xc3\xb3 i l'inici de noves formes d'entendre i de fer cinema en llengua catalana, especialment en l'\xc3\xa0mbit documental. L'estela oberta per aquest film va tenir continu\xc3\xaftat amb documentals com De nens (2003) del mateix Jord\xc3\xa0; Aiguaviva (2004), d'Ariadna Pujol; Nedar (2008), de Carla Subirana, Pas a nivell (2007), de Pere Vil\xc3\xa0 o Garbo, l'espia (2009), d'Edmon Roch. De forma paral\xc2\xb7lela, en el camp de la ficci\xc3\xb3 es consolida un nou cinema d'autor amb noms propis que es fan un lloc als festivals internacionals. \xc3\x89s el cas de Marc Recha, que situa Pau i el seu germ\xc3\xa0, 2001 i Les mans buides, 2003 al Festival de Cannes i Dies d'agost (2006) i Petit Indi (2009) al Festival de Locarno; o Albert Serra i Juanola, que aconsegueix un notable ress\xc3\xb2 internacional i triomfa a Cannes amb Honor de Cavalleria (2006) i El cant dels ocells (2008) i a Locarno amb Hist\xc3\xb2ria de la meva mort (2013)._NEWLINE_Al costat d'aquests noms, destaquen altres realitzadors que han fet cr\xc3\xa9ixer la n\xc3\xb2mina de t\xc3\xadtols del nou cinema d'autor en catal\xc3\xa0, com Mar Coll (Tres dies amb la fam\xc3\xadlia, 2008 i Tots volem el millor per a ella, 2014); Carles Torras (Joves, 2004, Trash, 2009); Pau Freixas (Herois, 2010); Judit Colell (Elisa K, 2010); Llu\xc3\xads Galter (Caracremada, 2010); Kike Maillo (Eva, 2011); Neus Ball\xc3\xbas (La plaga, 2013); Dani de la Orden (Barcelona, nit d'estiu, 2013; Barcelona, nit d'hivern, 2016). I autors de generacions anteriors continuen rodant pel\xc2\xb7l\xc3\xadcules en llengua catalana, com Pere Portabella (El silenci abans de Bach, 2007); Ventura Pons (Actrius,1997; Car\xc3\xadcies, 1998; Amic/Amat, 1999; Morir (o no), 2000; Anita no perd el tren, 2001; Amor idiota, 2004, etc.); Manuel Huerga (Salvador, 2006) o Agust\xc3\xad Villaronga (El mar, 2000, basada en l'obra de Blai Bonet; i Pa negre, 2010, basada en l'obra d'Emili Teixidor). Aquest film va obtenir un gran \xc3\xa8xit de taquilla i nombrosos reconeixements i va ser la primera pel\xc2\xb7l\xc3\xadcula en llengua catalana seleccionada per participar en els \xc3\x92scars de Hollywood, tot i que no va superar la fase inicial.\n_START_SECTION_\nFestivals\n_START_PARAGRAPH_\nEl principal festival de cinema en catal\xc3\xa0 \xc3\xa9s el Festival Internacional de Cinema en Catal\xc3\xa0, que se se celebra anualment a Roda de Ber\xc3\xa0."