b'\n_START_ARTICLE_\nExpedici\xc3\xb3 Discovery\n_START_SECTION_\nAntecedents\n_START_PARAGRAPH_\nEntre 1839 i 1843, el capit\xc3\xa0 de l\'Armada Reial James Clark Ross \xe2\x80\x94comandant els seus vaixells HMS Erebus i HMS Terror\xe2\x80\x94, va completar tres recorreguts cap al continent ant\xc3\xa0rtic. Durant aquest lapse de temps, Ross va descobrir i va explorar un nou sector de l\'Ant\xc3\xa0rtida, que despr\xc3\xa9s passaria a ser explorat per diverses expedicions brit\xc3\xa0niques, incloent-hi la del Discovery, i va establir a m\xc3\xa9s la geografia general del continent, batejant gran part del relleu descobert. Els seus descobriments m\xc3\xa9s notables van ser el mar de Ross, la Gran Barrera de Gel (m\xc3\xa9s tard rebatejada com la barrera de gel de Ross), l\'illa de Ross, l\'illa Vict\xc3\xb2ria, l\'estret McMurdo i els volcans bessons mont Erebus i mont Terror._NEWLINE_Ross tornaria a la Barrera alguns cops m\xc3\xa9s, esperant penetrar-hi, encara que va ser incapa\xc3\xa7 de fer-ho, aconseguint el seu trajecte m\xc3\xa9s austral en 78\xc2\xb0 10\xe2\x80\xb2, el febrer de 1842. Ross sospitava que hi havia terra cap a l\'est de la barrera, per\xc3\xb2 mai no va poder confirmar-ho._NEWLINE_Despr\xc3\xa9s del viatge de Ross no hi va haver cap altre viatge registrat a aquest sector de l\'Ant\xc3\xa0rtida en cinquanta anys. Per\xc3\xb2 el gener de 1895, un balener noruec va fer una breu estada al Cap Adare, l\'extrem m\xc3\xa9s septentrional de la Terra de Vict\xc3\xb2ria. Quatre anys m\xc3\xa9s tard Carsten Borchgrevink, que havia participat en aquell viatge, feia la seva pr\xc3\xb2pia expedici\xc3\xb3 a la regi\xc3\xb3, en el Creu del Sud. Aquesta expedici\xc3\xb3 va ser finan\xc3\xa7ada amb una donaci\xc3\xb3 de 35.000 lliures del magnat editor brit\xc3\xa0nic George Newnes, a condici\xc3\xb3 que l\'aventura fos anomenada "Expedici\xc3\xb3 Ant\xc3\xa0rtica Brit\xc3\xa0nica" (British National Antarctic Expedition). Borchgrevink va desembarcar al cap Adare el febrer de 1899, va aixecar-hi una petita cabana i va passar-hi l\'hivern de 1899. L\'estiu seg\xc3\xbcent va navegar cap al sud fins a l\'entrada de Ross a la Barrera. Un equip de tres tripulants varen anar amb trineu cap al sud sobre la superf\xc3\xadcie de la barrera arribant a un punt encara m\xc3\xa9s al sud, a 78\xc2\xb0 50\xe2\x80\xb2._NEWLINE_L\'expedici\xc3\xb3 Discovery es va planejar enmig d\'un gran inter\xc3\xa8s internacional per les regions ant\xc3\xa0rtiques en tombar del segle XIX al XX. Una expedici\xc3\xb3 alemanya comandada per Erich von Drygalski va salpar al mateix temps que el Discovery, per a explorar el sector del continent al sud de l\'oce\xc3\xa0 \xc3\x8dndic. L\'explorador suec Otto Nordenskjold estava encap\xc3\xa7alant una expedici\xc3\xb3 a la Terra de Graham, i una expedici\xc3\xb3 francesa sota comandament de Jean-Baptiste Charcot se n\'an\xc3\xa0 a la Pen\xc3\xadnsula Ant\xc3\xa0rtica. Finalment, el cient\xc3\xadfic escoc\xc3\xa8s William Speirs Bruce estava encap\xc3\xa7alant una expedici\xc3\xb3 cient\xc3\xadfica al Mar de Weddell.\n_START_SECTION_\nArmada Reial, Markham i Scott\n_START_PARAGRAPH_\nSota la influ\xc3\xa8ncia de sir John Barrow, segon secretari de l\'Almirallat brit\xc3\xa0nic, l\'exploraci\xc3\xb3 polar s\'havia convertit en el dest\xc3\xad en temps de pau de la Royal Navy despr\xc3\xa9s de la Guerra Napole\xc3\xb2nica. L\'inter\xc3\xa8s naval va disminuir despr\xc3\xa9s de la desaparici\xc3\xb3 el 1845 de l\'Expedici\xc3\xb3 de Franklin que a bord dels vaixells de Ross, Erebus i Terror cercava el Pas del Nord-oest. No es va tornar a saber d\'ells, tot i les moltes cerques posteriors. Despr\xc3\xa9s dels problemes trobats per l\'expedici\xc3\xb3 de 1874-1876 al Pol Nord, encap\xc3\xa7alada per George Nares, i la seva declaraci\xc3\xb3 que el Pol Nord era "impracticable", l\'Almirallat brit\xc3\xa0nic es va conv\xc3\xa8ncer que les futures exploracions polars serien perilloses, cares i en va._NEWLINE_Tanmateix, el secretari de la Royal Geographical Society (i posterior president) Sir Clements Markham, antic mar\xc3\xad de l\'armada, havia servit en una de les expedicions de rescat de Franklin el 1851. Tamb\xc3\xa9 havia acompanyat Nares en una part d\'aquella expedici\xc3\xb3, i esdevingu\xc3\xa9 un ferm defensor que l\'armada continu\xc3\xa9s el seu rol hist\xc3\xb2ric. Una oportunitat per promoure aquesta ambici\xc3\xb3 va sorgir el novembre de 1893, quan el prominent bi\xc3\xb2leg sir John Murray, que havia visitat aig\xc3\xbces de l\'ant\xc3\xa0rtic com a bi\xc3\xb2leg amb l\'Expedici\xc3\xb3 Challenger durant la d\xc3\xa8cada de 1870, es va adre\xc3\xa7ar a la Royal Geographical Society. Murray va presentar un article titulat "La Renovaci\xc3\xb3 de les exploracions ant\xc3\xa0rtiques", i proposava una expedici\xc3\xb3 a gran escala en benefici de la ci\xc3\xa8ncia brit\xc3\xa0nica. La iniciativa va rebre un fort suport, tant per part de Markham com pel primer cos cient\xc3\xadfic del pa\xc3\xads, la Royal Society. Es va constituir una comissi\xc3\xb3 mixta de les dues societats per a decidir la forma d\'abordar l\'expedici\xc3\xb3 proposada. La visi\xc3\xb3 de Markham sobre una operaci\xc3\xb3 naval en tota regla seguint l\'estil de Ross o Franklin, trobava l\'oposici\xc3\xb3 per una part de la comissi\xc3\xb3 mixta, per\xc3\xb2 la seva tenacitat era tal que l\'expedici\xc3\xb3 es va dissenyar finalment amb bona part dels seus desigs. El seu cos\xc3\xad i bi\xc3\xb2graf m\xc3\xa9s tard escriuria que "l\'expedici\xc3\xb3 era la creaci\xc3\xb3 del seu cervell i el producte de la seva energia persistent"._NEWLINE_Feia temps que era pr\xc3\xa0ctica habitual de Markham fixar-se en oficials navals joves i prometedors que podrien arribar a ser adequats per a tenir responsabilitats polars, si es presentava l\'oportunitat. Havia conegut el guardiamarina Robert Falcon Scott el 1887, mentre servia amb HMS Rover a Saint Kitts, i se n\'havia recordat. Tretze anys m\xc3\xa9s tard, Scott, en aquell moment un tinent de Torpedes al HMS Majestic, estava mirant de progressar a la seva carrera, i una trobada casual amb Sir Clements a Londres el va portar a presentar-se per a dirigir l\'expedici\xc3\xb3. Feia temps que Markham pensava en Scott, encara que no era la seva primera opci\xc3\xb3, per\xc3\xb2 altres candidats m\xc3\xa9s afavorits o b\xc3\xa9 s\'havien fet massa vells, o no estaven ja disponibles. Amb el suport determinant de Markham, el nomenament de Scott es va confirmar el 25 de maig de 1900, seguida immediatament per la seva promoci\xc3\xb3 a comandant.\n_START_SECTION_\nCi\xc3\xa8ncia contra aventura\n_START_PARAGRAPH_\nL\'estructura de comandament de l\'expedici\xc3\xb3 estava encara per constituir. Markham havia decidit des del comen\xc3\xa7ament que el m\xc3\xa0xim responsable hauria de ser un oficial naval, no un cient\xc3\xadfic. Scott, escrivint a Markham despr\xc3\xa9s del seu nomenament, reiterava que "cal tenir comandament total sobre el vaixell i els equips de terra", i va insistir que se\'l consult\xc3\xa9s per a tots els nomenaments futurs. Tanmateix, la Comissi\xc3\xb3 Mixta, amb l\'aquiesc\xc3\xa8ncia de Markham, tenia assegurada la pres\xc3\xa8ncia com a director cient\xc3\xadfic de l\'expedici\xc3\xb3 de John Walter Gregory, professor de geologia a la Universitat de Melbourne i anterior ge\xc3\xb2leg assistent al Museu Brit\xc3\xa0nic. El punt de vista de Gregory, amb el suport de la part de la Royal Society a la comissi\xc3\xb3 mixta, era que l\'organitzaci\xc3\xb3 i comandament dels equips de terra havia d\'estar a les seves mans: "... El Capit\xc3\xa0 seria instru\xc3\xaft per donar ajuda quan sigui requerida en operacions de dragatge, arrossegament amb xarxes, etc., i per posar els bots a disposici\xc3\xb3 del personal cient\xc3\xadfic". En la disputa que va seguir, Markham sostenia que el comandament de Scott sobre l\'expedici\xc3\xb3 sencera havia de ser total i inequ\xc3\xadvoc, i el mateix Scott va insistir en aquest punt fins al punt de ren\xc3\xbancia. La posici\xc3\xb3 de Markham i Scott va prevaldre i Gregory es va retirar dient que el treball cient\xc3\xadfic no s\'hauria "de subordinar a l\'aventura naval"._NEWLINE_Aquesta controv\xc3\xa8rsia va agrir les relacions entre les dues societats de la comissi\xc3\xb3 mixta, fins i tot quan va concloure l\'expedici\xc3\xb3 i es va reflectir en la cr\xc3\xadtica de la mesura i la qualitat d\'alguns dels resultats publicats. Markham va manifestar que la seva insist\xc3\xa8ncia en el comandament naval era principalment una q\xc3\xbcesti\xc3\xb3 de tradici\xc3\xb3 i estil, m\xc3\xa9s que una discrep\xc3\xa0ncia amb la ci\xc3\xa8ncia. Havia deixat clar la seva opini\xc3\xb3 que, per si sol, el fet d\'assolir una latitud m\xc3\xa9s alta que un altre no era "digne de suport".\n_START_SECTION_\nPersonal\n_START_PARAGRAPH_\nMarkham havia confiat en una expedici\xc3\xb3 \xc3\xadntegra de la Royal Navy, per\xc3\xb2 va ser advertit per l\'Almirallat que "les actuals restriccions del Servei Naval els impedirien d\'aportar-hi oficials ...". Tanmateix, l\'Almirallat va acceptar de donar perm\xc3\xads a Scott, Charles Royds, i m\xc3\xa9s tard, Michael Barne i Reginald Skelton per unir-se a l\'expedici\xc3\xb3. Els oficials restants eren de la marina mercant brit\xc3\xa0nica, incloent-hi Albert Armitage, el segon comandant, que tenia experi\xc3\xa8ncia amb l\'Expedici\xc3\xb3 \xc3\xa0rtica d\'Harmsworth de 1894\xe2\x80\x931897, i Ernest Shackleton, designat tercer oficial al c\xc3\xa0rrec de magatzems i provisions, i responsable de preparar els entreteniments. L\'Almirallat tamb\xc3\xa9 va donar perm\xc3\xads a uns vint sotsoficials i mariners; la resta de la tripulaci\xc3\xb3 provenia del servei mercant, o d\'activitats civils. Entre la marineria n\'hi havia alguns que van acabar per convertir-se en veterans d\'expedicions ant\xc3\xa0rtiques, incloent-hi Frank Wild, William Lashly, Thomas Crean (que s\'un\xc3\xad a l\'expedici\xc3\xb3 despr\xc3\xa9s de la deserci\xc3\xb3 d\'un mariner a Nova Zelanda), Edgar Evans i Ernest Joyce. Encara que l\'expedici\xc3\xb3 no era un projecte formal de l\'armada, Scott va proposar executar l\'expedici\xc3\xb3 en termes navals assegurant-se l\'acord voluntari de la tripulaci\xc3\xb3 per regir-se per la Llei de Disciplina Naval._NEWLINE_L\'equip cient\xc3\xadfic era inexpert. El doctor George Murray, successor de Gregory com a cient\xc3\xadfic principal, havia de viatjar nom\xc3\xa9s fins a Austr\xc3\xa0lia (de fet va deixar el vaixell a Ciutat del Cap), fent servir el viatge per a formar els cient\xc3\xadfics, per\xc3\xb2 sense prendre part en el treball concret de l\'expedici\xc3\xb3. L\'\xc3\xbanic cient\xc3\xadfic amb experi\xc3\xa8ncia ant\xc3\xa0rtica pr\xc3\xa8via era Louis Bernacchi, que havia estat amb Borchgrevink com observador magn\xc3\xa8tic i meteor\xc3\xb2leg. El ge\xc3\xb2leg, Hartley Ferrar, s\'acabava de llicenciar a Cambridge amb 22 anys, i Markham en pensava que "podria fer-se un home". El bi\xc3\xb2leg mar\xc3\xad Thomas Vere Hodgson, del museu de Plymouth, era m\xc3\xa9s madur, igual que el m\xc3\xa9s gran dels dos metges, Reginald Koettlitz, que amb trenta-nou anys, era el membre m\xc3\xa9s gran de l\'expedici\xc3\xb3. Ell, com Albert Armitage, havia estat amb l\'expedici\xc3\xb3 Jackson-Harmsworth. El zo\xc3\xb2leg i metge m\xc3\xa9s jove era Edward Wilson, que es va fer molt amic de Scott i li proporcionava la calma i paci\xc3\xa8ncia que, segons es deia, li mancaven al capit\xc3\xa0.\n_START_SECTION_\nFinances\n_START_PARAGRAPH_\nEl cost total de l\'expedici\xc3\xb3 es va estimar en unes 90.000 lliures (equivalents uns 7,25 milions de lliures de 2009), de les quals 45.000 varen ser aportades pel govern brit\xc3\xa0nic a condici\xc3\xb3 que les dues societats aportessin una suma similar. Es va aconseguir, gr\xc3\xa0cies en gran part a una donaci\xc3\xb3 de 25.000 lliures del ric membre de la RGS, Llewellyn W. Longstaff. La mateixa Royal Geographical Society va col\xc2\xb7laborar amb 8.000 lliures, la seva contribuci\xc3\xb3 m\xc3\xa9s gran a una expedici\xc3\xb3 fins a aquella data, i 5.000 aportades per Alfred Harmsworth, posteriorment lord Northcliffe, qui havia finan\xc3\xa7at anteriorment l\'expedici\xc3\xb3 Jackson-Harmsworth a l\'\xc3\x80rtic, 1894-1897. La resta s\'obtingu\xc3\xa9 amb donacions m\xc3\xa9s petites. L\'expedici\xc3\xb3 tamb\xc3\xa9 es va beneficiar del patrocini comercial: Colman\'s va aportar mostassa i farina, Cadbury\'s donava 1.600 kg. de xocolata, i Jaeger va fer un descompte d\'un 40% a la roba especial. Tamb\xc3\xa9 varen fer algunes aportacions marques com Bird\'s (llevats), Bovril (extracte de bou) i d\'altres.\n_START_SECTION_\nVaixell\n_START_PARAGRAPH_\nEl vaixell de l\'expedici\xc3\xb3 va ser constru\xc3\xaft per la Dundee Shipbuilders Company com a vaixell especialitzat en investigaci\xc3\xb3 dissenyat per a treballar en aig\xc3\xbces de l\'Ant\xc3\xa0rtida. Va ser un dels \xc3\xbaltims vaixells de fusta a vela amb tres pals constru\xc3\xafts a la Gran Bretanya. El cost de construcci\xc3\xb3 va ser de 34.050 lliures (2,7 milions de 2009), m\xc3\xa9s 10.322 per als motors, i el cost final despr\xc3\xa9s de totes les modificacions va ser de 51.000 (4,1 m). El nom tenia connotacions navals hist\xc3\xb2riques, ja que aix\xc3\xad es deia un dels vaixells fets servir a l\'expedici\xc3\xb3 de Nares, i certs trets del vell vaixell es varen incorporar al disseny del nou. Va ser botat per la senyora Markham el 21 de mar\xc3\xa7 de 1901 com SS Discovery._NEWLINE_Com que no era un vaixell de la Marina Reial, l\'Almirallat no va permetre al Discovery enarborar la White Ensign. Finalment va navegar segons la Llei de Navegaci\xc3\xb3 Mercantil, portant la bandera de la RGS, la Blue Ensign i la bandera de proa del Reial Club N\xc3\xa0utic de Harwich.\n_START_SECTION_\nObjectius\n_START_PARAGRAPH_\nL\'expedici\xc3\xb3 Discovery, com les de Ross i Borchgrevink, havia de treballar al sector del Mar de Ross a l\'Ant\xc3\xa0rtida. S\'havien considerat altres \xc3\xa0rees del continent, per\xc3\xb2 es va seguir el principi que "per anar al desconegut cal comen\xc3\xa7ar des del conegut"._NEWLINE_Els dos objectius principals de l\'expedici\xc3\xb3 es resumien a les "Instruccions per al Comandant" de la comissi\xc3\xb3 mixta i eren: "determinar, tant com sigui possible, la natura, condici\xc3\xb3 i abast d\'aquella porci\xc3\xb3 de les terres polars del sud que s\'inclouen a l\'abast de la seva expedici\xc3\xb3", i fer un estudi magn\xc3\xa8tic de les regions australs al sud del paral\xc2\xb7lel quaranta i fer investigacions i recerques meteorol\xc3\xb2giques, oceanogr\xc3\xa0fiques, geol\xc3\xb2giques, biol\xc3\xb2giques i f\xc3\xadsiques". Les instruccions estipulaven que "cap d\'aquests objectius no s\'havia de sacrificar per l\'altre"._NEWLINE_Les instruccions pel que fa a l\'objectiu geogr\xc3\xa0fic eren m\xc3\xa9s espec\xc3\xadfiques: "els punts principals d\'inter\xc3\xa8s geogr\xc3\xa0fic s\xc3\xb3n [...] explorar la barrera de gel de Sir James Ross fins al seu extrem oriental; descobrir la terra que Ross creia que flanqueja la barrera cap a l\'est, o certificar que no existeix [...] Si decideixen passar l\'hivern al gel... els seus esfor\xc3\xa7os en el camp de l\'exploraci\xc3\xb3 geogr\xc3\xa0fica haurien de ser dirigits a [...] un avan\xc3\xa7 cap a les muntanyes occidentals, un avan\xc3\xa7 cap al sud, i una exploraci\xc3\xb3 de la regi\xc3\xb3 volc\xc3\xa0nica".\n_START_SECTION_\nViatge fins a l\'Ant\xc3\xa0rtida\n_START_PARAGRAPH_\nEl Discovery va deixar Cardiff el 6 d\'agost de 1901 i va arribar a Nova Zelanda via Ciutat del Cap el 29 de novembre despr\xc3\xa9s d\'una marrada per sota dels 40\xc2\xb0S per a fer el primer estudi magn\xc3\xa8tic. Despr\xc3\xa9s de tres setmanes de preparacions finals, estava llesta per al viatge cap al sud. El 21 de desembre, mentre el vaixell estava deixant Lyttelton Harbour enmig de grans aclamacions de la multitud, un mariner de coberta, Charles Bonner, va caure des del capdamunt del pal principal, on havia pujat per tal de tornar els aplaudiments de la multitud, i es va matar. Va ser enterrat a Port Chalmers, dos dies m\xc3\xa9s tard._NEWLINE_El Discovery va continuar rumb cap al sud, arribant al Cap Adare el 9 de gener de 1902. Despr\xc3\xa9s d\'atracar breument i d\'examinar les restes del camp de Borchgrevink, el vaixell va continuar cap al sud al llarg de la costa de Terra de Vict\xc3\xb2ria. A l\'estret McMurdo el Discovery va virar cap a l\'est, tocant terra una altra vegada al Cap Crozier on varen establir un punt de missatges de manera que els vaixells d\'aprovisionament poguessin localitzar l\'expedici\xc3\xb3. Llavors varen seguir la Barrera cap al seu extrem oriental on, el 30 de gener, varen confirmar l\'exist\xc3\xa8ncia de la terra pronosticada per Ross, i la varen anomenar pen\xc3\xadnsula d\'Eduard VII._NEWLINE_El 4 de febrer, Scott va desembarcar a la Barrera i va desplegar un globus d\'observaci\xc3\xb3 que havia adquirit per als estudis aeris. Scott va pujar a bord i r\xc3\xa0pidament va ascendir per sobre dels 180 m. amb el globus fermament lligat. Shackleton va realitzar un segon vol. Tot el que varen poder veure va ser la superf\xc3\xadcie inacabable de la Barrera. Wilson pensava, particularment, que els vols eren una "perfecta bogeria".\n_START_SECTION_\nBadia dels Quarters d\'Hivern\n_START_PARAGRAPH_\nEl Discovery va continuar rumb cap a l\'oest a la recerca d\'una ubicaci\xc3\xb3 permanent. El 8 de febrer s\'introdu\xc3\xafa a l\'estret de McMurdo i una mica m\xc3\xa9s tard ancorava en un punt prop del seu l\xc3\xadmit sud, que seria batejat com badia dels Quarters d\'Hivern. Wilson va anotar: "Tots nosaltres ens v\xc3\xa0rem adonar de la nostra molt bona fortuna en ser portats a un quarter d\'hivern com aquest, segur per al vaixell, i un refugi perfecte de la pressi\xc3\xb3 del gel". Stoker Lashly, tanmateix, pensava que era "un lloc mon\xc3\xb2ton". Varen comen\xc3\xa7ar les activitats a terra aixecant les cabanes de l\'expedici\xc3\xb3 en una pen\xc3\xadnsula rocosa designada Hut Point. Scott havia decidit que l\'expedici\xc3\xb3 hauria de continuar vivint i funcionant dalt del vaixell, permetent que el Discovery es mantingu\xc3\xa9s al gel del mar congelat, deixant la cabana principal per a fer-la servir com a magatzem i alberg._NEWLINE_Ning\xc3\xba del grup no era bon esquiador i nom\xc3\xa9s Bernacchi i Armitage tenien alguna experi\xc3\xa8ncia amb trineus de gossos. Els resultats dels primers esfor\xc3\xa7os dels homes per dominar aquestes t\xc3\xa8cniques no varen ser encoratjadors, i van refor\xc3\xa7ar la prefer\xc3\xa8ncia de Scott pels trineus tirats per homes. Els perills d\'un entorn poc conegut es van confirmar quan, l\'11 de mar\xc3\xa7, un grup que tornava d\'un intent de viatge fins a cap Crozier es va quedar encallat en un pendent gelat durant una ventisca. En els seus intents de trobar un lloc m\xc3\xa9s segur, un membre del grup, el mariner George Vince, va relliscar sobre la vora d\'un penya-segat i es va matar. El seu cos mai no es va recobrar; en la seva mem\xc3\xb2ria varen aixecar una creu amb una simple inscripci\xc3\xb3 que encara roman al cim del promontori de Hut Point._NEWLINE_Durant els mesos hivernals de maig a agost els cient\xc3\xadfics varen estar ocupats als seus laboratoris, mentre els altres preparaven la resta d\'equipaments i provisions per al treball de la pr\xc3\xb2xima estaci\xc3\xb3. Per a distreure\'s hi feien teatre d\'afeccionats i activitats educatives en forma de confer\xc3\xa8ncies. Shackleton editava un diari, el South Polar Times. Amb tot, l\'activitat a l\'exterior no es va aturar del tot; jugaven a futbol sobre el gel i l\'horari d\'observacions magn\xc3\xa8tiques i meteorol\xc3\xb2giques es mantenia. Quan l\'hivern es va acabar, es varen reprendre les proves amb trineus, per provar l\'equip i racions abans del viatge al sud que Scott, Wilson i Shackleton havien d\'emprendre. Mentrestant, un equip liderat per Royds viatjava al cap Crozier per deixar un missatge a la b\xc3\xbastia de missatges i descobriren una col\xc3\xb2nia de ping\xc3\xbcins emperador. Un altre grup, amb Armitage, reconeixien les muntanyes de l\'oest, retornant l\'octubre amb els primers s\xc3\xadmptomes d\'escorbut. M\xc3\xa9s tard, Armitage culparia del brot a "l\'objecci\xc3\xb3 sentimental" de Scott a matar animals per a obtenir carn fresca. Immediatament varen revisar el r\xc3\xa8gim alimentari de l\'expedici\xc3\xb3 i els problemes es varen poder contenir.\n_START_SECTION_\nViatge al Sud\n_START_PARAGRAPH_\nScott, Wilson i Shackleton varen marxar el 2 de novembre de 1902 amb gossos i equips de suport. El seu objectiu era "aconseguir arribar tan al sud com fos possible seguint la l\xc3\xadnia de gel de la Barrera, arribar al Pol si fos possible, o trobar qualsevol terra nova". La primera fita significativa fou l\'11 de novembre, quan un equip de suport va superar el registre de Borchgrevink, el m\xc3\xa9s austral fins aquell moment, dels 78\xc2\xb0 50\xe2\x80\xb2. Tanmateix, la manca d\'habilitat amb els gossos va ser aviat evident, amb un progr\xc3\xa9s molt lent. Despr\xc3\xa9s que els equips de suport haguessin retornat, el 15 de novembre, el grup de Scott va comen\xc3\xa7ar a portar les seves c\xc3\xa0rregues en relleus (transportant-ne la meitat i despr\xc3\xa9s retornant a buscar l\'altra meitat), fent aix\xc3\xad tres milles per cada milla de progr\xc3\xa9s cap al sud. Les equivocacions que s\'havien com\xc3\xa8s amb el menjar dels gossos, els van afeblir i Wilson es va veure obligat a matar els m\xc3\xa9s d\xc3\xa8bils i utilitzar-los com menjar per als altres. Els homes, tamb\xc3\xa9 patien, afectats per la ceguesa de la neu, congelaci\xc3\xb3 i els primers s\xc3\xadmptomes d\'escorbut, per\xc3\xb2 continuaren cap al sud amb les muntanyes a l\'oest. El dia de Nadal es va celebrar amb racions dobles, i un p\xc3\xbading de Nadal que Shackleton havia portat per a l\'ocasi\xc3\xb3, ocult entre els seus mitjons. El 30 de desembre de 1902, sense haver deixat la barrera, arribaren al seu punt m\xc3\xa9s austral a 82\xc2\xb0\xc2\xa017\xe2\x80\xb2\xc2\xa0S. Els problemes es varen multiplicar en la tornada a casa, mentre els gossos restants morien i Shackleton emmalaltia d\'escorbut. L\'entrada del diari de Wilson del 14 de gener de 1903 admetia que "tots nosaltres tenim lleugers, per\xc3\xb2 inequ\xc3\xadvocs s\xc3\xadmptomes d\'escorbut". Scott i Wilson lluitaven per tirar endavant, amb Shackleton, que no podia tibar del trineu, caminant dificultosament al seu costat, i de vegades pujant al trineu. El grup finalment va arribar al vaixell el 3 de febrer de 1903 despr\xc3\xa9s de cobrir 1.540 km., en 93 dies, viatjant a una mitjana di\xc3\xa0ria de poc m\xc3\xa9s de 16 km.\n_START_SECTION_\nArribada del vaixell de suport\n_START_PARAGRAPH_\nDurant l\'abs\xc3\xa8ncia de l\'equip del sud, va arribar el vaixell de suport, el Morning, portant subministraments frescos. Els organitzadors de l\'expedici\xc3\xb3 havien estimat que el Discovery estaria lliure del gel a comen\xc3\xa7aments de 1903, permetent Scott fer els treballs d\'exploraci\xc3\xb3 i estudis mar\xc3\xadtims abans que l\'hivern comenc\xc3\xa9s. Estava previst que el Discovery retornaria a Nova Zelanda el mar\xc3\xa7 o l\'abril, i des d\'all\xc3\xa0 tornaria a casa, a Anglaterra, via l\'oce\xc3\xa0 Pac\xc3\xadfic, continuant els seus estudis sobre magnetisme durant la ruta. El Morning proporcionaria qualsevol suport que li calgu\xc3\xa9s a Scott durant aquest per\xc3\xadode._NEWLINE_Aquest pla es va frustrar, perqu\xc3\xa8 el Discovery va romandre fermament bloquejat pel gel. Pel seu compte, Markham, l\'impulsor de l\'expedici\xc3\xb3, s\'havia anticipat a aquest fet, i el capit\xc3\xa0 del Morning, William Colbeck, portava una carta secreta que autoritzava a Scott a romandre un any m\xc3\xa9s al gel. Com que aix\xc3\xb2 ja era inevitable, el vaixell de suport va oferir l\'oportunitat perqu\xc3\xa8 alguns membres del grup tornessin a casa. Entre aquests, en contra de la seva voluntat, hi havia un Shackleton convalescent, que Scott havia decidit que "no havia d\'arriscar-se a noves dificultats en el seu actual estat de salut". S\'ha situat en aquesta \xc3\xa8poca una ruptura Scott-Shackleton, amb possibles antecedents en un suposat altercat durant el viatge al sud que havia provocat un irat intercanvi de paraules. Alguns d\'aquests detalls varen ser aportats per Armitage, la relaci\xc3\xb3 del qual amb Scott s\'havia descompost i que, un cop Scott, Wilson i Shackleton fossin morts, es va decidir a revelar detalls que desqualificaven Scott. D\'altres proves indiquen que Scott i Shackleton encara varen mantenir bones relacions durant algun temps: Shackleton va anar a rebre l\'expedici\xc3\xb3 en el seu retorn a casa el 1904, i m\xc3\xa9s tard va escriure una carta molt cordial a Scott.\n_START_SECTION_\nSegon any\n_START_PARAGRAPH_\nDespr\xc3\xa9s de l\'hivern de 1903, Scott es preparava per al segon viatge principal de l\'expedici\xc3\xb3: un ascens a les muntanyes occidentals i l\'exploraci\xc3\xb3 de l\'interior de la terra de Vict\xc3\xb2ria. El grup de reconeixement d\'Armitage de l\'any anterior havia iniciat una ruta fins a una altitud de 2.700 m. abans de retornar, per\xc3\xb2 Scott desitjava caminar cap a l\'oest des d\'aquest punt, i, si fos possible, localitzar el Pol Sud Magn\xc3\xa8tic. Despr\xc3\xa9s d\'una sortida en fals a causa d\'uns trineus defectuosos, un equip que comptava amb Scott, Lashly i Edgar Evans deixava el Discovery el 26 d\'octubre de 1903._NEWLINE_Pujant a la glacera Ferrar, que prengu\xc3\xa9 el seu nom del ge\xc3\xb2leg del grup, varen arribar a una al\xc3\xa7ada de 2.100\xc2\xa0m. abans de restar immobilitzats en el campament durant una setmana per una tempesta de neu. Aix\xc3\xb2 els va impedir d\'arribar a la cimera de la glacera fins al 13 de novembre. Llavors varen caminar m\xc3\xa9s enll\xc3\xa0 de la fita aconseguida per Armitage, descobrint l\'Altipl\xc3\xa0 Polar i esdevenint la primera expedici\xc3\xb3 que la trepitjava. Despr\xc3\xa9s del retorn dels equips geol\xc3\xb2gic i de suport, Scott, Evans i Lashly varen continuar cap a l\'oest a trav\xc3\xa9s de la plana mon\xc3\xb2tona durant vuit dies m\xc3\xa9s, recorrent una dist\xc3\xa0ncia d\'uns 240\xc2\xa0km. per arribar al seu punt m\xc3\xa9s occidental el 30 de novembre. Havien perdut les seves taules de navegaci\xc3\xb3 en un vendaval durant la pujada a les glaceres i no sabien exactament on eren, i no tenien cap marca per ajudar-los a fixar la posici\xc3\xb3. El viatge de retorn a la glacera Ferrar es va realitzar en unes condicions que els limitaven a fer nom\xc3\xa9s una milla per hora, amb els subministraments minvant i dependents de la intu\xc3\xafci\xc3\xb3 de Scott per a orientar-se. Durant el descens de la glacera, Scott i Evans varen sobreviure a una caiguda potencialment fatal en una esquerda, abans de descobrir una \xc3\xa0rea lliure de neu, les Valls Seques, un estrany fenomen ant\xc3\xa0rtic. Lashly va descriure la vall seca com un "lloc espl\xc3\xa8ndid per a plantar-hi patates". El grup va arribar al Discovery el 24 de desembre, despr\xc3\xa9s d\'un viatge d\'anada i tornada de mil cent vint\xc2\xa0km. coberts en 59 dies. La seva mitjana di\xc3\xa0ria de m\xc3\xa9s de 22\xc2\xa0km. amb trineus tirats per homes era significativament millor que l\'aconseguida amb gossos en el viatge al sud de l\'any anterior, un fet que refor\xc3\xa7ava els prejudicis de Scott contra els gossos. L\'historiador polar David Crane va definir aquest viatge a l\'oest com "un dels grans viatges de la hist\xc3\xb2ria polar"._NEWLINE_Es varen realitzar uns quants viatges m\xc3\xa9s durant l\'abs\xc3\xa8ncia de Scott. Royds i Bernacchi varen viatjar durant 31 dies a la barrera en direcci\xc3\xb3 sud-est, observant el seu car\xc3\xa0cter uniformement pla i fent altres lectures magn\xc3\xa8tiques. Un altre equip havia explorat la glacera de Koettlitz al sud-oest, i Wilson havia viatjat al cap Crozier per observar de prop la col\xc3\xb2nia de ping\xc3\xbcins emperador.\n_START_SECTION_\nSegona expedici\xc3\xb3 de suport\n_START_PARAGRAPH_\nScott havia confiat tornar i trobar-se el Discovery alliberat del gel, per\xc3\xb2 romania encallat. Varen comen\xc3\xa7ar a treballar amb serres de gel, per\xc3\xb2 despr\xc3\xa9s de 12 dies nom\xc3\xa9s havien aconseguit obrir dos talls paral\xc2\xb7lels d\'uns 140 m., mentre que el vaixell encara estava a 32 km del mar obert. El 5 de gener de 1904 el vaixell de relleu Morning va tornar, aquesta vegada amb un segon vaixell, el Terra Nova. Colbeck portava instruccions estrictes de l\'Almirallat que, si el Discovery no estava alliberat abans d\'una certa data, hauria de ser abandonat i la tripulaci\xc3\xb3 retornada a casa en els dos vaixells de relleu. Aquest ultim\xc3\xa0tum era conseq\xc3\xbc\xc3\xa8ncia de la depend\xc3\xa8ncia que Markham havia adquirit amb el Tresor per trobar fons per a aquesta segona expedici\xc3\xb3 de relleu, ja que la caixa de l\'expedici\xc3\xb3 era buida. L\'Almirallat pagaria els costos nom\xc3\xa9s amb les seves condicions. El termini acordat entre els tres capitans era el 25 de febrer, i es va convertir en una cursa contra el temps per aconseguir que els vaixells de suport arribessin al Discovery, encara bloquejat a Hut Point. Per precauci\xc3\xb3, Scott va comen\xc3\xa7ar a transferir els seus esp\xc3\xa8cimens cient\xc3\xadfics als altres vaixells. Es varen fer servir explosius per a trencar el gel i els equips de les serres continuaven treballant, per\xc3\xb2 tot i que els vaixells de socors van ser capa\xc3\xa7os d\'arribar molt a prop, a finals de gener el Discovery encara estava bloquejat pel gel a tres km. dels rescatadors. El 10 de febrer Scott va acceptar que l\'hauria d\'abandonar, per\xc3\xb2 el 14 de febrer gran part del gel es va trencar sobtadament i el Morning i el Terra Nova varen per fi poder navegar fins al costat mateix del Discovery. Una darrera c\xc3\xa0rrega explosiva va treure el gel restant el 16 de febrer i l\'endem\xc3\xa0, despr\xc3\xa9s d\'un \xc3\xbaltim ensurt quan es va encallar temporalment en un banc de sorra, el Discovery comen\xc3\xa7ava el viatge de retorn a Nova Zelanda.\n_START_SECTION_\nTornada\n_START_PARAGRAPH_\nAl seu retorn a Gran Bretanya, la recepci\xc3\xb3 de l\'expedici\xc3\xb3 va ser inicialment silenciada. Markham va ser present per rebre el Discovery a Portsmouth quan va atracar el 10 de setembre de 1904, per\xc3\xb2 cap dignatari va rebre l\'equip quan el vaixell va arribar a Londres uns dies m\xc3\xa9s tard. Tanmateix, l\'entusiasme p\xc3\xbablic per l\'expedici\xc3\xb3 era considerable, i posteriorment es va realitzar un reconeixement oficial. Scott va ser promogut r\xc3\xa0pidament a capit\xc3\xa0 i convidat al castell de Balmoral per con\xc3\xa8ixer el rei Eduard VII, que li conced\xc3\xad el Reial Orde Victori\xc3\xa0 (CVO). Tamb\xc3\xa9 va rebre diverses condecoracions i premis de l\'estranger, incloent-hi la Legi\xc3\xb3 d\'Honor francesa, mentre alguns oficials i tripulants varen obtenir la Medalla polar._NEWLINE_Els resultats geogr\xc3\xa0fics principals de l\'expedici\xc3\xb3 varen ser la descoberta de la pen\xc3\xadnsula d\'Eduard VII; la pujada a les Muntanyes Transant\xc3\xa0rtiques i la descoberta de l\'Altipl\xc3\xa0 Polar; el primer viatge en trineu a l\'altipl\xc3\xa0; i el viatge a la Barrera fins a un punt m\xc3\xa0xim de 82\xc2\xb0\xc2\xa017\xe2\x80\xb2\xc2\xa0S. Es va determinar que l\'illa de Ross era una illa, es varen cartografiar les Muntanyes Transant\xc3\xa0rtiques fins a la latitud 83\xc2\xb0S, aix\xc3\xad com les posicions i al\xc3\xa7ades de m\xc3\xa9s de 200 muntanyes individuals. Tamb\xc3\xa9 es van identificar i anomenar molts altres accidents geogr\xc3\xa0fics, i es va fer una detallada cartografia de la costa._NEWLINE_Es varen realitzar tamb\xc3\xa9 descobertes cient\xc3\xadfiques d\'import\xc3\xa0ncia essencial. Aquests inclo\xc3\xafen les Valls Seques, sense neu, a les muntanyes occidentals, la col\xc3\xb2nia de ping\xc3\xbcins emperador al Cap Crozier, proves cient\xc3\xadfiques que la Barrera de Gel era una lleixa de gel flotant, i un f\xc3\xb2ssil de fulla descobert per Ferrar que ajudava a establir la relaci\xc3\xb3 de l\'Ant\xc3\xa0rtida amb el supercontinent de Gondwana. Es varen recollir milers d\'esp\xc3\xa8cimens geol\xc3\xb2gics i biol\xc3\xb2gics, a m\xc3\xa9s d\'identificar noves esp\xc3\xa8cies marines. La localitzaci\xc3\xb3 del Pol Sud Magn\xc3\xa8tic va ser calculada amb una precisi\xc3\xb3 raonable._NEWLINE_Una aprovaci\xc3\xb3 general dels resultats cient\xc3\xadfics per part del Cap Hidrogr\xc3\xa0fic de l\'armada (i anterior adversari de Scott) Sir William Wharton va ser encoratjadora. Tanmateix, quan es varen publicar les dades meteorol\xc3\xb2giques, la seva precisi\xc3\xb3 va ser debatuda pels cient\xc3\xadfics de prestigi, fins i tot pel President de la Societat F\xc3\xadsica de Londres, el Dr. Charles Chree. Scott defensava el treball del seu equip, mentre privadament admetia que la documentaci\xc3\xb3 de Royds en aquest camp havia estat "terriblement barroera"._NEWLINE_El frac\xc3\xa0s en evitar l\'escorbut va ser resultat del desconeixement m\xc3\xa8dic de les causes de la malaltia m\xc3\xa9s que culpa de l\'expedici\xc3\xb3. En aquella \xc3\xa8poca se sabia que un r\xc3\xa8gim basat en carn fresca podia proporcionar una cura, per\xc3\xb2 no que la seva manca n\'era una de les causes. Per aix\xc3\xb2, s\'havien endut carn fresca de foca al viatge cap al sud "per si de cas ens trobem atacats per l\'escorbut". A l\'Expedici\xc3\xb3 Nimrod de 1907-1909, Shackleton va evitar la malaltia amb una provisi\xc3\xb3 diet\xc3\xa8tica prudent, incorporant-hi carn fresca de ping\xc3\xbc\xc3\xad i de foca. Tanmateix, el Tinent Edward Evans gaireb\xc3\xa9 en va morir durant l\'expedici\xc3\xb3 Terra Nova de 1910-1913, i l\'escorbut va ser especialment devastador amb l\'equip del Mar de Ross durant 1915-1916. La malaltia va representar un perill fins que les seves causes es varen poder determinar definitivament, uns vint-i-cinc anys despr\xc3\xa9s de l\'Expedici\xc3\xb3 Discovery.\n_START_SECTION_\nSeq\xc3\xbceles\n_START_PARAGRAPH_\nA Scott se li va donar perm\xc3\xads de l\'Armada per a escriure el relat oficial de l\'expedici\xc3\xb3, El Viatge del Discovery, que va ser publicat el 1905 amb \xc3\xa8xit de vendes. Per\xc3\xb2 la narraci\xc3\xb3 de Scott sobre la baixa forma de Shackleton durant el viatge al sud va portar a un desacord entre els dos homes, especialment per la versi\xc3\xb3 de Scott de fins a quin punt l\'havien hagut de carretejar en trineu. El missatge impl\xc3\xadcit era que el cansament de Shackleton havia estat la causa del relatiu poc \xc3\xa8xit del viatge al sud._NEWLINE_Scott finalment continuaria la seva carrera naval, primer com a ajudant del Director d\'Intel\xc2\xb7lig\xc3\xa8ncia Naval i posteriorment, l\'agost de 1906, com capit\xc3\xa0 de bandera del contraalmirall George Egerton al HMS Victorious. En aquesta \xc3\xa8poca havia esdevingut un heroi nacional, i l\'expedici\xc3\xb3 es presentava al p\xc3\xbablic com un triomf. Aquesta euf\xc3\xb2ria no era prop\xc3\xadcia per una an\xc3\xa0lisi objectiva ni una avaluaci\xc3\xb3 que consider\xc3\xa9s les fortaleses i les debilitats de l\'expedici\xc3\xb3. En particular, la glorificaci\xc3\xb3 per part de Scott del transport amb for\xc3\xa7a humana com una cosa intr\xc3\xadnsecament m\xc3\xa9s noble que altres t\xc3\xa8cniques de viatge pel gel, va dur a un recel general dels m\xc3\xa8todes tradicionals amb esqu\xc3\xads i gossos, idea que van heretar expedicions posteriors. Aix\xc3\xb2 desconcertava experimentats viatgers sobre gel com Fridtjof Nansen, a qui se solia demanar consell, si b\xc3\xa9 sovint se l\'ignorava._NEWLINE_L\'Expedici\xc3\xb3 Discovery va catapultar les carreres ant\xc3\xa0rtiques d\'uns quants homes que es varen convertir en membres habituals o fins i tot l\xc3\xadders d\'expedicions al llarg dels seg\xc3\xbcents quinze anys. A part de Scott i Shackleton, tant Frank Wild com Ernest Joyce, del nivell inferior, varen tornar repetidament al gel, aparentment incapa\xc3\xa7os de tornar a adaptar-se a la vida normal. William Lashly i Edgar Evans, companys de Scott en el viatge occidental de 1903, es van incorporar als plans futurs del seu l\xc3\xadder i es varen convertir en els seus encarregats regulars dels trineus. Tom Crean va seguir tant a Scott com a Shackleton en expedicions posteriors. El tinent "Teddy" Evans, primer oficial del vaixell de relleu Morning, va fer plans per liderar una expedici\xc3\xb3 pr\xc3\xb2pia, abans d\'associar-se amb Scott el 1910._NEWLINE_Poc despr\xc3\xa9s de reprendre les seves obligacions navals, Scott revelava la seva intenci\xc3\xb3 de retornar a l\'Ant\xc3\xa0rtida a la Royal Geographical Society, per\xc3\xb2 la informaci\xc3\xb3 no es va fer p\xc3\xbablica en aquell moment. Scott fou avan\xc3\xa7at per Shackleton, que al comen\xc3\xa7ament de 1907 va anunciar els seus plans per liderar una expedici\xc3\xb3 amb id\xc3\xa8ntics objectius d\'arribar als Pols Sud geogr\xc3\xa0fic i magn\xc3\xa8tic. Sota coacci\xc3\xb3, Shackleton va acceptar no treballar des de l\'estret McMurdo, que Scott estava reclamant com la seva pr\xc3\xb2pia \xc3\xa0rea de treball. Shackleton, incapa\xc3\xa7 de trobar un punt de desembarcament segur enlloc m\xc3\xa9s, es va veure for\xc3\xa7at a trencar aquesta promesa. La seva expedici\xc3\xb3 va tenir molt d\'\xc3\xa8xit, acabant la seva marxa al sud a 88\xc2\xb0 23\xe2\x80\xb2, a menys de 100 milles geogr\xc3\xa0fiques des del Pol Sud, mentre el seu equip del nord atenyia el Pol Sud Magn\xc3\xa8tic. Tanmateix, l\'incompliment de Shackleton del seu comprom\xc3\xads va provocar una ruptura significativa en les relacions entre els dos homes i que Scott es refer\xc3\xads al seu antic company com un mentider i un bergant._NEWLINE_Els plans de Scott a poc a poc es van convertir en realitat - una expedici\xc3\xb3 cient\xc3\xadfica i geogr\xc3\xa0fica a gran escala amb la conquesta del Pol Sud com a objectiu principal. Scott estava ansi\xc3\xb3s d\'evitar l\'amateurisme que havia estat associat amb el treball cient\xc3\xadfic de l\'Expedici\xc3\xb3 Discovery. Va nomenar Edward Wilson com el seu director cient\xc3\xadfic i aquest va seleccionar un equip experimentat. L\'expedici\xc3\xb3 va arrencar el juny de 1910 amb el Terra Nova, un dels vaixells de relleu del Discovery. El seu programa es va complicar per l\'arribada simult\xc3\xa0nia a l\'Ant\xc3\xa0rtic de l\'expedici\xc3\xb3 noruega de Roald Amundsen. L\'equip d\'Amundsen va arribar al Pol Sud el 14 de desembre de 1911 i van tornar sans i estalvis. Scott i quatre companys, incloent-hi Wilson, van arribar al Pol el 17 de gener de 1912. Tots cinc moririen al viatge de retorn.'