b'\n_START_ARTICLE_\nOccit\xc3\xa0nia fins a la d\xc3\xa8cada del 1970\n_START_SECTION_\nDavallada econ\xc3\xb2mica\n_START_PARAGRAPH_\nDes del 1940 s\'establirien al pa\xc3\xads nombrosos espanyols (generalment exiliats pol\xc3\xadtics de la guerra civil, molts d\'ells catalans), italians, armenis, i m\xc3\xa9s tard, magrebins i africans, exiliats pol\xc3\xadtics i econ\xc3\xb2mics, que alterarien l\'etnografia occitana. D\'aquesta manera, la p\xc3\xa8rdua demogr\xc3\xa0fica provocada en els anys 50-60 en el camp occit\xc3\xa0 afavoriria l\'onada d\'aculturaci\xc3\xb3 i de francesitzaci\xc3\xb3 urbana._NEWLINE_Del 1943 al 1953 seran tancades 13 explotacions de bauxita a Var, malgrat que la seva producci\xc3\xb3 anyal era de 800.000 tones. Tamb\xc3\xa9 es produeix la caiguda del sector minaire al Cevenol, on de 20.000 treballadors ocupats a les hulleres el 1946 passaren a 12.000 el 1949. Paral\xc2\xb7lelament, a Al\xc3\xa8s, on la producci\xc3\xb3 va caure de 3,1 milions de tones el 1953 a 2,28 milions el 1954, a 2,6 milions el 1960 i fins a 2,5 milions el 1966, passarien d\'emprar 5.000 treballadors el 1950 a 3.000 el 1958._NEWLINE_Occit\xc3\xa0nia pagaria un preu molt car per la crisi del carb\xc3\xb3 no sols a nivell franc\xc3\xa8s, sin\xc3\xb3 tamb\xc3\xa9 europeu, que fou una de les causes de la creaci\xc3\xb3 de la CECA, antecedent de la Comunitat Econ\xc3\xb2mica Europea. El 1948 tamb\xc3\xa9 es tancaren les mines de lignit de Lacauneta i Lam\xc3\xb2ta, les d\'hulla de Plasen\xc3\xa7a, i les transformadores de Port Sant Esprit i Lo Bosquet de l\'Orb (Erau)._NEWLINE_Tampoc se\'n salvaria l\'agricultura. El 1951, a la Camarga, uns 12 masos posse\xc3\xafen el 60% de la terra de conreu i controlaven el 50% de la collita d\'arr\xc3\xb2s, mentre que al Baix Llenguadoc uns 97 propietaris tenien 5.477 hect\xc3\xa0rees. Durant el per\xc3\xadode del 1962 al 1972 unes 40.000 hect\xc3\xa0rees del Llenguadoc passarien a mans de propietaris forasters. Aleshores, els principals sindicats pagesos eren el MODEF, comunistoide, i el Mouvement Syndicale des Travailleurs Paysans (MSTP), socialista. S\'inici\xc3\xa0 aleshores el Plain Vedel per tal de liquidar la petita explotaci\xc3\xb3 familiar, puix que la parcel\xc2\xb7laci\xc3\xb3 excessiva dificultava l\'explotaci\xc3\xb3, per\xc3\xb2 no evitaria l\'aparici\xc3\xb3 el 1958 d\'un total de 229 societats vit\xc3\xadcoles, d\'elles 70 estrangeres._NEWLINE_El 1955 es va crear la Compagnie National du Bas Rh\xc3\xb4ne-Languedoc, per tal d\'emprimar noves terres i procurar ocupacions en el sector tur\xc3\xadstic._NEWLINE_El 1960 es cre\xc3\xa0 una f\xc3\xa0brica d\'alumini a Nogu\xc3\xa9res (Aquit\xc3\xa0nia), per\xc3\xb2 el 1962 el govern franc\xc3\xa8s decid\xc3\xad de manera totalment arbitr\xc3\xa0ria el tancament del complex minaire-industrial de Decazevila, a la Sala, fet que ser\xc3\xa0 des d\'aleshores considerat com al catalitzador de les reivindicacions occitanistes modernes. Robert Lafont en veu com a causes del subdesenvolupament regional la pobresa del s\xc3\xb2l i la baixa rendibilitat per a l\'Estat, la manca de visi\xc3\xb3 dels interessos regionals, la crisi demogr\xc3\xa0fica i la manca de possessi\xc3\xb3 dels mitjans de distribuci\xc3\xb3._NEWLINE_Per\xc3\xb2 Occit\xc3\xa0nia no \xc3\xa9s pas un pa\xc3\xads pobre. A Pechiney (Arieja) s\'hi produeix el 20% de l\'alumini franc\xc3\xa8s, i Tolosa de Llenguadoc ocupa el 14,7% dels obrers francesos dels sectors qu\xc3\xadmic i aeron\xc3\xa0utic. Aix\xc3\xad i tot, al Llenguadoc el 1963 nom\xc3\xa9s hi havia dues empreses amb m\xc3\xa9s de cent treballadors i amb capital regional (una d\'eles era la d\'Explosius Rey a Nimes), mentre que el 96,6% dels tallers tenien menys de 20 treballadors, i el 79,8% dels tallers en tenien menys de tres. A la Proven\xc3\xa7a, per la seva banda, passava el mateix, llevat de les empreses de Paul Ricard. Endem\xc3\xa9s, el 1966 tancaren les drassanes de Port del Boc (Proven\xc3\xa7a), i s\'obriren les refineries de petroli de F\xc3\xb2s, B\xc3\xa8rra, Frontinhan i Amb\xc3\xa8s, que encara que donen treball provoquen molta pol\xc2\xb7luci\xc3\xb3 i alguns desastres ecol\xc3\xb2gics, que intentaren evitar-se el 1972 amb la creaci\xc3\xb3 del Parc Nacional de la Camargo, vora Lei Santas Marias de la Mar, amb 80.000 hect\xc3\xa0rees protegides d\xe2\x80\x99aiguamolls amb aus aqu\xc3\xa0tiques.\n_START_SECTION_\nFormaci\xc3\xb3 de l\'occitanisme\n_START_PARAGRAPH_\nEl final de la guerra ser\xc3\xa0 marcat a Occit\xc3\xa0nia per un nacionalisme franc\xc3\xa8s triomfant. Els occitanistes col\xc2\xb7laboracionistes foren perseguits, i els resistents, sovint atacats tant pels gaullistes com pels comunistes. A Llemotges, fins i tot, hi ha resist\xc3\xa8ncia occitanista a les autoritats gaullistes, i el mateix De Gaulle viatj\xc3\xa0 a Tolosa per desarmar els maquis, que no volia entregar les armes i pretenia ajudar als resistents republicans bascos i catalans. En aquest context, el 24 d\'abril del 1945 la SEO deixaria pas definitivament al nou Institut d\'Estudis Occitans (IEO), amb seu a Tolosa, i que editava les revistes Occit\xc3\xa0nia i Annales de l\'IEO; que vol promoure la cultura occitana i reivindica l\'ensenyament de l\'occit\xc3\xa0 a l\'escola, alhora que proposen una grafia unificada. D\'aquesta manera, el 1952 Joan Bozet, amb l\'ajut de Bec i Alibert, permitiren que el gasc\xc3\xb3 s\'adapt\xc3\xa9s definitivament a la grafia occitana, malgrat l\'oposici\xc3\xb3 de l\xe2\x80\x99Escolo Gaston Febus (ja el 1951 R. Lafont havia fet el mateix amb el proven\xc3\xa7al). Aquesta nova generaci\xc3\xb3 occitanista va promoure el 1946 la creaci\xc3\xb3 de la revista L\'Ase Negre, de car\xc3\xa0cter cultural i on hi participaren Lafont, Cubainas, P\xc3\xa8ire Lagarda, Leon C\xc3\xb2rdas, Max Roqueta i F\xc3\xa8lis Castanh, tots ells representants de diferents ideologies pol\xc3\xadtiques. Els esfor\xc3\xa7os i presssions de l\'IEO, aix\xc3\xad com de P\xc3\xa8ire Lois Berthaud, qui ocupava aleshores el c\xc3\xa0rrec d\'ambaixador franc\xc3\xa8s a la UNESCO, conduirien el 1951 a l\'aprovaci\xc3\xb3 per l\'Assemblea Nacional de la Llei Deixonne d\'onze de gener, que permetia l\'ensenyament de les lleng\xc3\xbces regionals a secund\xc3\xa0ria i a les universitats. Aviat fou posada en pr\xc3\xa0ctica a Montpelhi\xc3\xa8r, per\xc3\xb2 no fou millorada fins al 1966, i de fet no entraria en vigor a la totalitat del territori occit\xc3\xa0 fins a l\'aprovaci\xc3\xb3 de la llei Haby del 1975.\n_START_SECTION_\nEl felibrisme modern\n_START_PARAGRAPH_\nEls felibres, malgrat el desprestigi i la seva vinculaci\xc3\xb3 a la dreta, continuaren la seva tasca cultural, ja que num\xc3\xa8ricament eren superiors als occitanistes. Encara comptaven amb organitzacions de prestigi com l\'Esc\xc3\xb2lo Gaston Febus de Gascunya, la revista Lemouzy, i l\'Esc\xc3\xb2la Occitana del p. Salvat (que tenia 200 membres), fundador tamb\xc3\xa9 del grup Prieures et Religieux Amis de la Langue d\'Oc (PRALO). Consideraren als occitanistes com a heretges, ja que consideraven que cada dialecte occit\xc3\xa0 era original i que la unitat ling\xc3\xbc\xc3\xadstica era una utopia, i aquests els acusaren de folkloritzar la llengua. Tanmateix, la manca de l\xc3\xadders amb carisma (Marius Jouveau i Arnavielle havien mort) provocaria que el centenari de la fundaci\xc3\xb3 del felibrisme del 1954 pass\xc3\xa9s totalment desapercebut a l\'opini\xc3\xb3 p\xc3\xbablica. Reni\xc3\xa9 Joveau (1906-1997) i Suli-Andri\xc3\xa8u Peyre van crear el 1952 el Gropemen d\'Est\xc3\xb9di Prouven\xc3\xa7au (considerat com a molts com a un segon Font Segunha) com a intent d\'alternativa a l\'IEO i rehabilitar el moviment. Aconseguiren la fundaci\xc3\xb3 a la Guiena de l\'escoles felibres Lo Bornat de Perig\xc3\xbas, una de les m\xc3\xa9s actives des d\'aleshores, l\'Escolo de Jansemin a Agen i l\'Escolo Carsinolo al Carcin, per\xc3\xb2 Enric Mouly i Rogi\xc3\xa8r Lapassada aconseguiren que les associacions felibres de la Roergue i Bearn adoptessin les normes de l\'IEO. Per la seva banda, el llenguadoci\xc3\xa0 Rogier Barthe (1911-1981), fill d\'Emili, va intentar promoure durant els anys 50 una Federation Internationale d\'Action Latine per promoure la uni\xc3\xb3 de nacions llatines, per\xc3\xb2 no se\'n va sortir.\n_START_SECTION_\nOccitanisme cultural i pol\xc3\xadtic\n_START_PARAGRAPH_\nDurant els anys cinquanta, la gent com Lafont intentaren superar el felibre i el federalisme cl\xc3\xa0ssic de Campr\xc3\xb2s, per\xc3\xb2 era una tasca dif\xc3\xadcil per la disgregaci\xc3\xb3 de grup i les particularitats regionals internes. El 1958, juntament amb el grup bret\xc3\xb3 Ar Falz, constitu\xc3\xafren el Moviment La\xc3\xafc de las Culturas Regionalas, per tal de promoure l\'ensenyament de les parles regionals. Alhora, occitanistes i felibres es posarien per fi d\'acord per formar el 1961 la Secci\xc3\xb3 de Lleng\xc3\xbces Meridionals del Pen Club, amb una presid\xc3\xa8ncia per l\'IEO i tres vicepresid\xc3\xa8ncies felibres. Poc despr\xc3\xa9s, formarien la Union Culturala de Pa\xc3\xafsos d\'Oc, amb la qual passarien a formar part del Conseil National de Defense et Promotion des langues de France, juntament amb IKAS (Iparralde), GREC (Catalunya Nord), Scola Corsa, Ren\xc3\xa9 Schickele Kreis i Cercle Michel de Swaen. El primer president fou un occit\xc3\xa0, Andr\xc3\xa9 Chamson (1900-1983), qui afirm\xc3\xa0 que "biling\xc3\xbcisme \xc3\xa9s humanisme". El 1972 fou substitu\xc3\xaft per un altre escriptor occit\xc3\xa0, No\xc3\xabl Mathieu, m\xc3\xa9s conegut com a Pierre Emmanuel (1916-1984)._NEWLINE_Per altra banda, des del 1955 Joan Botiera, antic director de l\'Institut d\'Estudis Proven\xc3\xa7als de la Sorbona, va promoure els Congresos de Llengua i Literatura Occitanes, que se celebrarien a Avinhon (1955), Ais (1958), Bord\xc3\xa8u (1961), Avinhon (1964), en el qual participarien universitaris de 19 pa\xc3\xafsos, Ni\xc3\xa7a (1967), Montpelhi\xc3\xa8r (1970) i Pau (1973)._NEWLINE_El 1959, Franc\xc3\xa9s Fontan (1929-1979), fund\xc3\xa0 el Partit Nacionalista Occit\xc3\xa0 (PNO), primer partit occit\xc3\xa0 obertament nacionalista i d\'extrema esquerra, per\xc3\xb2 d\'escassa pres\xc3\xa8ncia social.\n_START_SECTION_\nAltres opcions\n_START_PARAGRAPH_\nPel que fa als pol\xc3\xadtics francesos d\'origen occit\xc3\xa0, podem destacar en la postguerra al gasc\xc3\xb3 de Comenges Vincent Auriol, que ser\xc3\xa0 president de la Rep\xc3\xbablica del 1947 al 1954, com m\xc3\xa9s tard ho ser\xc3\xa0 l\'alvern\xc3\xa8s Georges Pompidou del 1969 al 1974 i m\xc3\xa9s tard el llemos\xc3\xad Jacques Chirac. Paradoxalment, tamb\xc3\xa9 era llenguadoci\xc3\xa0 el cap i fundador de l\'Organisation de l\'Arm\xc3\xa9e Secr\xc3\xa8te el 1961, el militar Raoul Salan (1899-1984), qui fou condemnat a mort el 1968, per\xc3\xb2 amnistiat poc m\xc3\xa9s tard. Dins de la pol\xc3\xadtica, per\xc3\xb2 com a fenomen occit\xc3\xa0, podem incloure un esclat pol\xc3\xadtic, el poujadisme, de dif\xc3\xadcil classificaci\xc3\xb3, per la Union de Defense des Commer\xc3\xa7ants et Artisans de France (UDCAF) dirigida pel gasc\xc3\xb3 Pierre Poujade (1928-2003), antic col\xc2\xb7laboracionista amb el Govern de Vichy, i que assol\xc3\xad 52 diputats el 1956, per\xc3\xb2 que el 1959 fou absorbit totalment pel gaullisme.\n_START_SECTION_\nLa lluita per la terra\n_START_PARAGRAPH_\nEls anys seixanta es caracteritzarien per la davallada catastr\xc3\xb2fica de la llengua, una crisi econ\xc3\xb2mica larvada, la invasi\xc3\xb3 tur\xc3\xadstica, la necrosi social per l\'envelliment cr\xc3\xb2nic de la poblaci\xc3\xb3 en alguns departaments, el desballestament del teixit industrial de petites i mitjanes empreses t\xc3\xa8xtils, la repatriaci\xc3\xb3 massiva d\'un mili\xc3\xb3 i mig de pied noirs amb ajut financer p\xc3\xbablic que s\'establirien al camp, i l\'oposici\xc3\xb3 pol\xc3\xadtica entre un Midi que s\'an\xc3\xa0 tornant socialista i el Nord gaullista (si b\xc3\xa9 pod\xc3\xadem distingir un Oc roig a la l\xc3\xadnia Draguinhan-Lim\xc3\xb2tge d\'un Oc blanc al sud del Mass\xc3\xads Central). Tot aix\xc3\xb2 havia d\'esclatar d\'alguna manera, i provoc\xc3\xa0 que durant aquells anys els activistes occitans incorporessin noves reivindicacions al seu programa a favor dels viticultors i dels minaires, tot denunciant la discriminaci\xc3\xb3 econ\xc3\xb2mica._NEWLINE_El detonant foren els fets ja esmenats de la Sala, que intensificaria la crisi econ\xc3\xb2mica occitana pels intents del govern franc\xc3\xa8s de mantenir una producci\xc3\xb3 carbon\xc3\xadfera interior q\xc3\xbcestionada per la mateixa CECA amb una exig\xc3\xa8ncia de sanejament que provoc\xc3\xa0 el sacrifici de les conques extractives occitanes._NEWLINE_El 4 de febrer del 1962 s\'havia format a Narbona el Comitat Occitan d\'Estudis e d\'Acci\xc3\xb3 (COEA), com a grup de pressi\xc3\xb3 i club d\'opini\xc3\xb3, que el 1964 edita la revista Viure, sota influ\xc3\xa8ncia de les tesis algerianes i de Frantz Fanon. Aix\xc3\xad denunciaria la situaci\xc3\xb3 occitana com a colonialisme interior, definida com a la suma de depend\xc3\xa8ncia econ\xc3\xb2mica i alienaci\xc3\xb3 cultural._NEWLINE_El fet que es produ\xc3\xads a Sala la primera "vaga regional", amb suport de l\'IEO, i que els minaires fossin occitan\xc3\xb2fons va alinear el COEA com a club de reflexi\xc3\xb3 en el si del PSF de Miterrand, donant aix\xc3\xad a con\xc3\xa8ixer la problem\xc3\xa0tica occitana a l\'esquerra francesa. Tanmateix, el COEA rebutja l\'independentisme i el trasllat de les t\xc3\xa0ctiques tercermundistes a Europa, i veu com a soluci\xc3\xb3 una barreja de regionalisme, occitanisme cultural i socialisme. El 1964 Lafont donaria suport p\xc3\xbablica a Mitterand en la Convention des Institutions R\xc3\xa9publicaines, i poc despr\xc3\xa9s ho faria tot el COEA. D\'aquesta manera, el 1965 Mitterrand guanyaria a tots els departaments occitans a la segona volta de les eleccions presidencials franceses._NEWLINE_El 1967 es formaria Poble d\'Oc i els fets del maig del 1968 tamb\xc3\xa9 influirien en el desenvolupament de l\'occitanisme: el Centre Nacional de Joves Agricultors, la Jove Can\xc3\xa7on, de car\xc3\xa0cter reivindicatiu; els escriptors Joan Larzac, creador de Realitat Occitana e Crestianisme (ROC) i Ives Roqueta; a les valls valdeses el Moviment Autonomista Occitan (MAO); el 1970 la Federaci\xc3\xb3 Anarquista-Comunista d\'Occit\xc3\xa0nia (FACO) i Occit\xc3\xa0nia Libertaria, de car\xc3\xa0cter anarco-ecologista; i el 1971 Lucha Occitana (LO), que va dur a terme accions reivindicatives amb \xc3\xa8xit relatiu a Larzac i Naussac._NEWLINE_Aquest \xc3\xa8xit va animar Robert Lafont a presentar-se com a candidat a les eleccions presidencials franceses del 1974, encap\xc3\xa7alant una candidatura de minories, per\xc3\xb2 l\'administraci\xc3\xb3 hi va posar tota mena de traves als mitjans televisius, i finalment la candidatura fou rebutjada pel Conseil Constitutionale per motius t\xc3\xa8cnics. M\xc3\xa9s \xc3\xa8xit van tenir les reivindicacions culturals, on el nombre d\'autors en occit\xc3\xa0 va augmentar i fins i tot el 1972 es va impulsar una Universitat Occitana d\'Estiu.'