b"\n_START_ARTICLE_\nHeinkel He 219\n_START_SECTION_\nDesenvolupament\n_START_PARAGRAPH_\nA causa de les rivalitats pol\xc3\xadtiques entre el Generalmajor Josef Kammhuber, comandant de la For\xc3\xa7a de Caces Nocturns de la Luftwaffe, Ernst Heinkel, el constructor de l'avi\xc3\xb3, i Erhard Milch, responsable del desenvolupament i producci\xc3\xb3 de l'aeronau en el Reichsluftfahrtministerium (RLM, el Ministeri Alemany de l'Aviaci\xc3\xb3), la construcci\xc3\xb3, el desenvolupament i la producci\xc3\xb3 de l'avi\xc3\xb3 van resultar molt tortuosos. A tot aix\xc3\xb2 s'afegia la seva complexitat tecnol\xc3\xb2gica (radar, sistemes de navegaci\xc3\xb3 nocturna, seients projectables i armament amb comandament a dist\xc3\xa0ncia entre altres), i el seu elevat cost de producci\xc3\xb3. Tals circumst\xc3\xa0ncies, sumades a factors burocr\xc3\xa0tics, van limitar el nombre d'unitats produ\xc3\xafdes.\n_START_SECTION_\nDisseny\n_START_PARAGRAPH_\nQuan Robert Lusser va tornar a treballar amb Ernst Heinkel, a la seva empresa Heinkel Flugzeugwerke, procedent de Messerschmitt AG, es va implicar en el desenvolupament d'un nou projecte de bombarder d'alta velocitat que es va anomenar P.1055. Aquest era un disseny avan\xc3\xa7at amb una cabina pressuritzada, seients projectables (el primer avi\xc3\xb3 de combat que anava a utilitzar-los), tren d'aterratge d'estil tricicle (tamb\xc3\xa9 va ser el primer avi\xc3\xb3 operacional de la Luftwaffe en utilitzar-lo) i armament defensiu amb comandament a dist\xc3\xa0ncia similar al utilitzat pel Messerschmitt Me 210. L'energia era proporcionada per dos motors Daimler-Benz DB 610 de 2.950 h.p. cadascun, aconseguint un excel\xc2\xb7lent funcionament amb una velocitat m\xc3\xa0xima d'aproximadament 750 km/h i un abast de 4.000 kil\xc3\xb2metres amb 2.000 kg. de c\xc3\xa0rrega de bombes.  _NEWLINE_El RLM va denegar el disseny l'agost de 1940 amb l'argument de que era massa complex i aventurat. Lusser va oferir r\xc3\xa0pidament quatre versions de l'avi\xc3\xb3 amb diversos alerons i motors per equilibrar el funcionament i minimitzar el risc. Al mateix temps, va oferir el ca\xc3\xa7a nocturn denominat P.1056 amb quatre canons de 20 mil\xc2\xb7l\xc3\xadmetres a les ales i el cos. El RLM va denegar totes les propostes amb els mateixos arguments el 1941. Ernst Heinkel estava furi\xc3\xb3s i  va fer fora a Lusser immediatament._NEWLINE_Al mateix temps que Lusser dissenyava el P.1055, Kammhuber havia comen\xc3\xa7at a buscar r\xc3\xa0pidament un avi\xc3\xb3 espec\xc3\xadfic per a la seva cada vegada major For\xc3\xa7a de Caces Nocturns (Nachtjagd). Heinkel r\xc3\xa0pidament va reajustar el P.1055 per a realitzar aquell paper i el va anomenar P.1060. El disseny d'aquest era similar en la disposici\xc3\xb3 per\xc3\xb2 una mica m\xc3\xa9s petit i accionat pel motor Daimler-Benz DB 603, m\xc3\xa9s petit i m\xc3\xa9s simple. El funcionament d'aquest motor a gran altura no era conegut, el que representava un un problema per aquell disseny amb ales curtes, per\xc3\xb2 Daimler va oferir una nova versi\xc3\xb3 G adaptable al prototip. Heinkel estava segur que tenia un disseny guanyador i el va enviar al RLM el gener de 1942 pagant el primer prototip de la seva butxaca per\xc3\xb2 aquest el va denegar una altra vegada a favor dels nous dissenys basats en el Junkers Ju 88 i el Messerschmitt Me 210.\n_START_SECTION_\nProducci\xc3\xb3\n_START_PARAGRAPH_\nLa construcci\xc3\xb3 del prototip va comen\xc3\xa7ar en febrer de 1942, per\xc3\xb2 va patir un rev\xc3\xa9s important en el proc\xc3\xa9s quan la firma Daimler va comunicar que el motor DB 603G no estaria llest a temps. En el seu lloc entregarien un motor DB 603A amb una nova relaci\xc3\xb3 d'engranatge a les h\xc3\xa8lices amb la nova designaci\xc3\xb3 DB 603C. A banda, no el van poder entregar fins agost, pel que el prototip no va volar fins al 15 de novembre de 1942. Quan Kammhuber va veure que era el prototip n\xc3\xbamero dinou, va decidir comen\xc3\xa7ar immediatament la producci\xc3\xb3, passant per sobre de les objeccions de Milch, qui havia denegat el projecte de l'avi\xc3\xb3 al gener._NEWLINE_Es van descobrir problemes d'estabilitat en el prototip, per\xc3\xb2 Heinkel va superar el problema oferint un premi en efectiu als enginyers que aconseguissin solucionar el problema. En l'armament es van realitzar altres canvis: es van eliminar els canons defensius posteriors, que  van provar ser inefica\xc3\xa7os; l'armament frontal va ser augmentat a dos canons de 20 mm a les arrels alars i quatre canons m\xc3\xa9s afegits en la zona ventral. Els prototips de preproducci\xc3\xb3 van passar a ser denominats He 219 A-0 (avions de les s\xc3\xa8ries V) i desenvolupats tan r\xc3\xa0pidament que les versions V7, V8 i V9 van ser entregades a les unitats operatives el juny de 1943 per a la seva avaluaci\xc3\xb3.\n_START_SECTION_\nEp\xc3\xadleg\n_START_PARAGRAPH_\nL'avi\xc3\xb3 inicialment estava dotat de motors inadequats per al seu pes, el que no va impedir que es convert\xc3\xads en la m\xc3\xa0quina id\xc3\xb2nia per combatre al primer avi\xc3\xb3 furtiu constru\xc3\xaft en fusta, el Mosquito brit\xc3\xa0nic, guanyant-se el renom de Matador de mosquits i donant-li una reputaci\xc3\xb3 quasi m\xc3\xadtica. Algunes versions d'aquest ca\xc3\xa7a estaven dotades de tres seients, ales amb envergadura allargada i motors DB 603L amb turbocompressor. Versions posteriors de la s\xc3\xa8rie B i C comptarien amb els motors Junkers Jumo 213 i de vegades el Jumo 222 amb 2.500 h.p._NEWLINE_A causa de la indol\xc3\xa8ncia pol\xc3\xadtica, la miopia t\xc3\xa8cnica del RLM (tot i la insist\xc3\xa8ncia dels oficials de la Luftwaffe per continuar i augmentar la seva producci\xc3\xb3) i les tenses relacions entre Heinkel i el mariscal del Reich Milch, originades en part per problemes amb alguns projectes aeron\xc3\xa0utics com l'ocorregut amb el bombarder Heinkel He 177 Greiff, la producci\xc3\xb3 del He 219 es va aturar en 268 exemplars i van ser \xc3\xbanicament de la variant A. El mes de maig 1944 Milch, a c\xc3\xa0rrec de la producci\xc3\xb3 d'avions, va conv\xc3\xa8ncer al Ministeri de l'aire alemany que abandon\xc3\xa9s la producci\xc3\xb3 del He 219 per afavorir a dos nous caces nocturns, el Junkers Ju 388J, que no va arribar a entrar en servei operatiu, i el Focke-Wulf Ta 154, un disseny en fusta propens a patir falles estructurals._NEWLINE_Per altra banda, el seu formidable armament, maniobrabilitat i equipament de ca\xc3\xa7a nocturn feien d'aquest avi\xc3\xb3 un dur adversari per a bombarders i escoltes aliats i mostraven clarament el que el RLM no veia, que s'havia de continuar amb la producci\xc3\xb3 de l'avi\xc3\xb3. Una Ala de Ca\xc3\xa7a Nocturna armada amb aquest avi\xc3\xb3, en lloc de la utilitzaci\xc3\xb3 d'un ca\xc3\xa7a pesat i antiquat com el Messerschmitt Bf 110 o un bombarder mitj\xc3\xa0 adaptat com era el Junkers Ju 88, hauria exercit una oposici\xc3\xb3 m\xc3\xa9s consistent contra la RAF.\n_START_SECTION_\nAvui en dia\n_START_PARAGRAPH_\nAmb un nombre molt redu\xc3\xaft d'avions en producci\xc3\xb3, \xc3\xa9s sorprenent que alguns sobrevisquessin a la guerra. El 16 de juny de 1945, el servei d'intel\xc2\xb7lig\xc3\xa8ncia de la For\xc3\xa7a A\xc3\xa8ria dels Estats Units va iniciar l'Operaci\xc3\xb3 LUSTY (tecnologia secreta de la Luftwaffe) i com a part d'aquesta van aconseguir tres He 219 a la localitat de Grove, al sur de Jutl\xc3\xa0ndia a Alemanya, base de la 1a Ala de Ca\xc3\xa7a Nocturna (Nachtjagdgeschwader 1) quan la guerra va acabar. Aquests avions van ser pilotats pels \xe2\x80\x9cWatson's Wizzers\xe2\x80\x9d amb destinaci\xc3\xb3 a Cherburg, Fran\xc3\xa7a, i posteriorment enviats per a la seva avaluaci\xc3\xb3 als Estats Units amb altres avions alemanys capturats a bord del portaavions brit\xc3\xa0nic HMS Reaper. L'aparell amb el n\xc3\xbamero de s\xc3\xa8rie 290060 del model He 219 A-5 li va ser assignat el n\xc3\xbamero FE-612 i la seva ubicaci\xc3\xb3 \xc3\xa9s desconeguda. No es tenen dades del dest\xc3\xad del segon avi\xc3\xb3. _NEWLINE_La tercera unitat, identificada amb el n\xc3\xbamero de s\xc3\xa8rie 290202 del tipus He 219A-2 va ser reensamblada al camp Ford, ubicat a Newark (Nova Jersey) i li va ser  assignat el n\xc3\xbamero FE-614 (posteriorment se li va assignar el n\xc3\xbamero T2-614). Aquesta unitat va ser provada al camp Freeman, Indiana per a l'avaluaci\xc3\xb3 de vol junt amb el segon dels tres He 219. El A-2 va ser traslladat el 1946 a l'aeroport Orchard Place a Park Ridge, Illinois, emmagatzemat a una f\xc3\xa0brica d'avions i despr\xc3\xa9s transferit el 3 de gener de 1949 al NASM (Museu Nacional d'Aeron\xc3\xa0utica i de l'Espai de l'Institut Smithsonian). Desmantellat per al seu emmagatzematge des de 1955, est\xc3\xa0 sent restaurat dins la col\xc2\xb7lecci\xc3\xb3 del NASM ubicada a Washington DC, Estats Units; no obstant les ales de l'exemplar estan sent reparades a l'Edifici 7 de les instal\xc2\xb7lacions Paul Garber del NASM a Suitland, Maryland. El fuselatge ha estat exposat recentment en l'exhibici\xc3\xb3 en el centre Udvar-Hazy de l'aeroport de Dulles, prop d'un avi\xc3\xb3 Dornier Do 335 i un Arado Ar 234, els quals tamb\xc3\xa9 van ser traslladats en els anys 60 per l'Atl\xc3\xa0ntic."