b'\n_START_ARTICLE_\nArmes vikingues\n_START_PARAGRAPH_\nLes armes vikingues comprenen la tecnologia militar emprada pels v\xc3\xadkings durant l\'edat mitjana. Les armes eren for\xc3\xa7a importants per als v\xc3\xadkings i es considerava que tots els homes havien de posseir-ne. El seu disseny comparteix trets amb altres pobles germ\xc3\xa0nics per\xc3\xb2 van adoptar innovacions dels pobles amb qui entraven en contacte per fer armes m\xc3\xa9s efectives. Apart de la funci\xc3\xb3 ofensiva i defensiva, les armes reflectien l\'estatus del seu portador i per aquest motiu els v\xc3\xadkings no solien deixar-les mai.\n_START_SECTION_\nLlances\n_START_PARAGRAPH_\nL\'arma m\xc3\xa9s comuna \xc3\xa9s la llan\xc3\xa7a, que mesurava uns dos o tres metres sense comptar la punta, que es va anar allargant amb el pas del temps. El guerrer llan\xc3\xa7ava l\'arma amb un sol bra\xc3\xa7 per ferir l\'enemic a curta dist\xc3\xa0ncia o b\xc3\xa9 la subjectava amb for\xc3\xa7a per incrustar-la al cos de l\'adversari en el combat cos a cos. Aquesta versatilitat va popularitzar les llances, que es troben entre combatents de tots els grups socials. La lleugeresa era la virtut m\xc3\xa9s preuada de les llances, per aquest motiu solien estar fetes de freixe. Era molt important decidir el moment de deixar anar la llan\xc3\xa7a, ja que en cas contrari podia ser usada per l\'enemic i es considerava un gran deshonor ser ferit per la pr\xc3\xb2pia arma. Aix\xc3\xb2 sumat al cost d\'elaboraci\xc3\xb3 de les llances feia que el guerrer la subject\xc3\xa9s fins al darrer moment, on s\'iniciava el combat cos a cos. Quan el combat es duia a terme entre ex\xc3\xa8rcits nombrosos, aquests es col\xc2\xb7locaven en l\xc3\xadnies que avan\xc3\xa7aven de forma compacta cap endavant amb diverses fileres de llances, intercalades entre els homes de la l\xc3\xadnia precedent, que perforaven les defenses rivals al primer xoc. _NEWLINE_Algunes d\'elles comptaven amb gravats a la fusta, incrustacions de joies i plomes ornamentals, per\xc3\xb2 aquestes no eren per ser utilitzades en combat, on la majoria de llances es perdienLes puntes d\'aquestes llances de luxe tamb\xc3\xa9 estan gravades i tenen un perfil d\'or o plata que emmarca el ferro. La pres\xc3\xa8ncia permanent de les llances els va conferir un car\xc3\xa0cter m\xc3\xadtic, com a hereves de Gungnir, l\'arma d\'Odin amb la qual es va iniciar la primera guerra del m\xc3\xb3n. En el seu record, les guerres comen\xc3\xa7aven oficialment amb un dels b\xc3\xa0ndols fent volar una llan\xc3\xa7a cap a l\'altre b\xc3\xa0ndol, en senyal d\'inici del combat. El car\xc3\xa0cter simb\xc3\xb2lic es refor\xc3\xa7ava en el ritual de penetrar en una fortalesa ven\xc3\xa7uda: el cabdill dels guerrers guanyadors entrava a la pla\xc3\xa7a derrotada sobre el seu escut, que era subjectat pels seus homes i elevat amb llances.\n_START_SECTION_\nAtgeir\n_START_PARAGRAPH_\nA les sagues hi ha diverses mencions a una arma anomenada atgeir, les representacions de la qual varien for\xc3\xa7a segons les fonts. La interpretaci\xc3\xb3 m\xc3\xa9s usual era que es tract\xc3\xa9s d\'una varietat local  d\'alabarda, una llan\xc3\xa7a usada nom\xc3\xa9s per tallar i perforar la defensa corporal de l\'adversari i que no es deixava anar volant. Altres apunten a una espasa llarga, una guja o fins i tot a una arma inventada, de car\xc3\xa0cter literari. Aquesta disparitat neix del fet que no s\'han trobat restes d\'armes reals que es puguin identificar de manera inequ\xc3\xadvoca amb un atgeir, i les descripcions escrites solen ser posteriors a l\'edat vikinga, per la qual cosa es creu que es basaven en adaptacions d\'alabardes i altres armes blanques continentals. Altres armes que semblen similars a l\'atgeir, i probablement es tracti de modificacions d\'aquesta s\xc3\xb3n la kesja i la kr\xc3\xb3kspj\xc3\xb3t.\n_START_SECTION_\nSeax\n_START_PARAGRAPH_\nEl seax \xc3\xa9s un tipus d\'arma de combat que ocupa un lloc intermedi entre la daga i l\'espasa usat per diversos pobles germ\xc3\xa0nics on la fulla \xc3\xa9s el doble de llarga que el m\xc3\xa0nec, amb el qual formen una l\xc3\xadnia recta. La fulla \xc3\xa9s plana i est\xc3\xa0 feta de ferro i amb el pas dels segles es va tornant m\xc3\xa9s llarga, probablement per contacte amb espases curtes de diversos pobles europeus, i arriba a fer uns 60 cm. El m\xc3\xa0nec pot ser d\'os o de fusta i es protegeix amb una beina lligada a la cintura fins al moment de la lluita. Aquesta beina es col\xc2\xb7loca de forma que l\'arma est\xc3\xa0 en paral\xc2\xb7lel al cos per la part del ventre per\xc3\xb2 sense que molesti el pas. Els seax eren armes for\xc3\xa7a comunes i lligades a diversos estaments, en la seva varietat est\xc3\xa0ndard o la m\xc3\xa9s petita, anomenada scramasax. Costaven menys que les espases i per aix\xc3\xb2 s\'han conservat menys seax de luxe ornamentats, amb beines plenes de brodats de sanefes i talles en el m\xc3\xa0nec. Els primers seax estan documentats a Escandin\xc3\xa0via ja al segle IV i semblen estar a l\'origen del gentilici dels saxons.\n_START_SECTION_\nEspases\n_START_PARAGRAPH_\nLes espases estaven pensades per a ser usades amb una sola m\xc3\xa0 (l\'altra aguantava l\'escut) i per tant no eren gaire pesants. Eren l\'evoluci\xc3\xb3 medieval de la spatha romana i molt similars a les espases d\'arreu d\'Europa, ja que van ser popularitzades pels artesans carolingis. Com que resultaven molt cares d\'elaborar, nom\xc3\xa9s eren emprades pels nobles i es llegaven de pares a fills. Si un guerrer era enterrat amb la seva espasa, abans aquesta es trencava per tal de dissuadir els lladres de tombes. Es portaven en beines que es lligaven a les espatlles i penjaven per l\'esquena o el costat i moltes d\'elles tenien un \xc3\xbas exclusivament ornamental. Les beines estaven fetes de fusta i pell i algunes tenien una punta met\xc3\xa0l\xc2\xb7lica per protegir la part punxeguda de l\'arma. Les fulles dobles tenien patrons fets de diversos metalls, normalment ferro de diferents tonalitats i acer, i el m\xc3\xa0nec podia estar recobert de roba per sobre de la fusta per a major comoditat. Els patrons de les fulles es formaven de manera natural durant el forjat i eren similars a onades per\xc3\xb2 amb el temps es van introduir t\xc3\xa8cniques per reproduir patrons a voluntat, des dels que imitaven sagetes als que repetien sanefes o formes arrodonides. _NEWLINE_Com a arma simb\xc3\xb2lica, moltes espases tenien noms propis, alguns dels quals estaven inscrits a la base de la fulla. Les espases vikingues tallaven pels dos costats i la punta i eren les armes que decidien el combat cos a cos. La punta era lleugerament arrodonida per prevenir que la fulla es trenqu\xc3\xa9s abans de temps. El m\xc3\xa0nec va anar incorporant empunyadures de diversos tipus, la majoria importats d\'altres cultures. Les primeres tenien forma de triangle i posteriorment es va afegir un doble final (pom) que feia que la m\xc3\xa0 no rellisqu\xc3\xa9s. Aquest pom tenia una forma lobular. Els ornaments de ferro es concentraven en aquests finals, que podien contenir joies incrustades. Unes tires en forma d\'anell d\'or decoraven les espases m\xc3\xa9s luxoses. Fins al segle XI les espases vikingues no van comen\xc3\xa7ar a ser substitu\xc3\xafdes per espases empunyades a dues mans. Existien diversos encanteris i pedres medicinals lligades a les espases, per potenciar-ne el mal o protegir el seu portador._NEWLINE_La demanda d\'espases va fer cr\xc3\xa9ixer el grup dels ferrers, que apart de la fabricaci\xc3\xb3 es responsabilitzaven de les reparacions, ja que el tall de les fulles es veia fortament malm\xc3\xa8s despr\xc3\xa9s d\'un combat. Els artesans m\xc3\xa9s reputats van comen\xc3\xa7ar a gravar el seu nom i s\xc3\xadmbol com a marca a les espases que manufacturaven. Per exemple han perdurat els noms d\' "Ulfberht" i "Ingelrii" entre aquests ferrers de fama (d\'origen alemany). Les fulles del primer incorporaven carb\xc3\xb3 per aguantar millor les escomeses enemigues i les del segon un tipus d\'acer desconegut en terres del nord fins que els ferrers locals van comen\xc3\xa7ar a copiar les t\xc3\xa8cniques dels seus ve\xc3\xafns. Una altra professi\xc3\xb3 que va sorgir associada a les espases va ser la dels afiladors professionals, que realitzaven una feina m\xc3\xa9s acurada.\n_START_SECTION_\nArcs\n_START_PARAGRAPH_\nEls v\xc3\xadkings usaven arc i fletxes per a la guerra i per a la ca\xc3\xa7a. No s\xc3\xb3n armes comunes a les tombes de guerrers i s\xc3\xad en canvi a les llars, fet que provaria la combinaci\xc3\xb3 de l\'\xc3\xbas militar i dom\xc3\xa8stic. Les fustes m\xc3\xa9s freq\xc3\xbcents dels arcs llargs eren les de teix i freixe i les fletxes tenien punta de ferro amb diverses formes. Els projectils podien volar fins a uns 220 m, que era la unitat de mesura "de tir d\'arc" emprada pels v\xc3\xadkings per a dist\xc3\xa0ncies curtes. Es disparaven fent for\xc3\xa7a des del pit i al principi estaven reservats als nobles danesos, des d\'on es van expandir a la majoria de guerrers pel seu llarg abast. Es troben refer\xc3\xa8ncies a l\'\xc3\xbas de l\'arc per frenar enemics a la saga on es narra la resist\xc3\xa8ncia de Gunnar H\xc3\xa1mundarson (segle X). Eren comuns a les batalles mar\xc3\xadtimes, on es disparava primer des dels vaixells abans de la topada de les naus. Els buiracs per a les fletxes es portaven lligats a l\'esquena o a un costat del cos, com beines. Restes arqueol\xc3\xb2giques han mostrat l\'exist\xc3\xa8ncia de l\'arc compost en eres tardanes.\n_START_SECTION_\nGanivets\n_START_PARAGRAPH_\nEls ganivets tenien, com els arcs, un \xc3\xbas dom\xc3\xa8stic i militar i eren l\'\xc3\xbanica arma que estava permesa als esclaus, precisament per la utilitzaci\xc3\xb3 preferentment civil. El m\xc3\xa0nec era cil\xc3\xadndric i ample i la fulla plana i de diverses mides segons fos concebuda per a la cuina o tamb\xc3\xa9 per a la ca\xc3\xa7a i la lluita. En aquest cas solia portar alguna inscripci\xc3\xb3 propiciat\xc3\xb2ria o ornament senzill al m\xc3\xa0nec. Les dones i nens tamb\xc3\xa9 portaven habitualment ganivets, com proven els aixovars funeraris. La mida total dels ganivets fregava els 20 cm, essent l\'arma m\xc3\xa9s petita de totes, i es podien portar al costat o penjats del coll.\n_START_SECTION_\nDestrals\n_START_PARAGRAPH_\nUna altra arma que es podia aprofitar fora de la guerra era la destral, que apareix a tombes d\'homes i dones de diverses proced\xc3\xa8ncies. Els guerrers les empunyaven amb les dues mans per fer m\xc3\xa9s for\xc3\xa7a i clavar-les als escuts o cossos enemics. Com que eren petites, en cas de necessitat es podien llan\xc3\xa7ar contra un atacant velo\xc3\xa7. La fulla de la destral estava feta de ferro forjat i podia portar un revestiment d\'acer, mentre que el m\xc3\xa0nec era de fusta. Era una arma m\xc3\xa9s barata que l\'espasa i per tant m\xc3\xa9s freq\xc3\xbcent, per\xc3\xb2 menys que la llan\xc3\xa7a, que implicava menys metall. Algunes destrals de combat portaven noms de criatures mitol\xc3\xb2giques, com ara els trolls. La fulla era estreta a la part de contacte amb el m\xc3\xa0nec i amb dues banyes, el que es coneix com a fulla danesa. Aquesta fulla tenia la particularitat de concentrar la pot\xc3\xa8ncia en el punt de tall i aix\xc3\xad podia penetrar en les malles protectores fins a tocar l\'os de l\'enemic, com descriuen els poemes \xc3\xa8pics. Tamb\xc3\xa9 permetia una \xc3\xa0mplia varietat de moviments de combat, des del cop directe, fins a l\'\xc3\xbas com un arp\xc3\xb3 o el gir lateral. Es podia igualment colpejar amb la part plana de la fulla un adversari abatut mentre es treia una altra arma o es preparava el seg\xc3\xbcent moviment._NEWLINE_A partir de les descripcions de les sagues i les il\xc2\xb7lustracions del Tap\xc3\xads de Bayeux les destrals es poden agrupar segons la mida i disseny d\'aquestes banyes. Algunes van adquirir un estatus ornamental i llavors estaven fetes de plata amb joies incrustades. Les destrals de combat van ser usades pels vikings i els seus successors fins ben entrat el segle XIV, soles o en combinaci\xc3\xb3 amb altres armes de m\xc3\xa0. Es van anar fent progressivament m\xc3\xa9s llargues en el m\xc3\xa0nec, com proven els diferents assentaments. Alguns m\xc3\xa0necs estaven protegits per bandes de metall perqu\xc3\xa8 no es trenquessin durant la lluita (ja que a vegades eren usats com a parapet davant un cop).\n_START_SECTION_\nEscuts\n_START_PARAGRAPH_\nEls principals mitjans defensius eren els escuts rodons, fabricats de fustes resistents per\xc3\xb2 lleugeres com la del til\xc2\xb7ler (els m\xc3\xa9s valuosos), l\'avet o fins i tot el pollancre. El guerrer havia de poder moure\'l r\xc3\xa0pidament per aturar un cop o desviar un atac. Cobrien mig cos i s\'empunyaven amb una sola m\xc3\xa0, ja que l\'altra estava destinada a l\'arma ofensiva. Els escuts podien portar peces met\xc3\xa0l\xc2\xb7liques i estar folrats de cuir per guanyar en resist\xc3\xa8ncia i mantenir units els llistons de fusta. Per sobre es podia col\xc2\xb7locar un segon revestiment de pell per impermeabilitzar la fusta i assegurar una capa extra de protecci\xc3\xb3. Alternativament la impermeabilitzaci\xc3\xb3 es podia obtenir untant amb oli la part exterior. La majoria d\'escuts estaven decorats amb patrons simples, com ara creus o sanefes, sobre un fons monocrom\xc3\xa0tic, si b\xc3\xa9 els escuts dels nobles podien portar estampats complexos i fins i tot joies al centre i vores de metalls preciosos. Existien uns escuts que actuaven com a s\xc3\xadmbol de tot un grup que portaven pintades escenes mitol\xc3\xb2giques relatives als or\xc3\xadgens, com les que descriu el poema Ragnarsdr\xc3\xa1pa._NEWLINE_El centre de l\'escut contenia un pom de ferro rod\xc3\xb3, acabat o no en punxa. Aquest pom protegia la m\xc3\xa0, que s\'introdu\xc3\xafa entre les l\xc3\xa0mines de fusta per subjectar l\'escut des de dins per aconseguir major estabilitat. Una tira de fusta travessava la part del darrere de l\'escut per sobre del forat central, de forma que la m\xc3\xa0 aguantava aquesta l\xc3\xa0mina, que la cobria i es podia moure lliurement dins del pom per maniobrar l\'escut. Aquesta l\xc3\xa0mina podia ser tamb\xc3\xa9 de ferro i comptar amb refor\xc3\xa7os folrats per a m\xc3\xa9s comoditat, tot i que no era el m\xc3\xa9s com\xc3\xba. _NEWLINE_Quan els vikings viatjaven el vaixell, es col\xc2\xb7locaven els escuts en uns ra\xc3\xafls especials dels flancs, de manera que protegien els ocupants del vent i les onades altes. Quan els combats inclo\xc3\xafen ex\xc3\xa8rcits nombrosos, aquests es protegien creant murs d\'escuts darrere dels quals llan\xc3\xa7aven armes de projectils o b\xc3\xa9 s\'alternaven amb les llances en un avan\xc3\xa7ament compacte de les diferents l\xc3\xadnies. Existia una formaci\xc3\xb3 particular, anomenada svinfylking, en la qual els combatents avan\xc3\xa7aven creant una falca triangular on cada fila era m\xc3\xa9s \xc3\xa0mplia que l\'anterior i els cossos dels aliats servien per protegir els que venien darrere. Aquesta formaci\xc3\xb3 es feia servir per trencar l\xc3\xadnies enemigues i a\xc3\xafllar combatents en petits grups, on era m\xc3\xa9s senzill abatre\'ls en el combat individual. Mentre no es combatia, els vikings portaven els escuts a l\'esquena, amb una tira creuada pel pit. _NEWLINE_Els normands van incorporar tardanament un escut en forma d\'estel que va conviure amb l\'escut rod\xc3\xb3 tradicional sense arribar a imposar-se, perqu\xc3\xa8 estaven pensats per protegir la cavalleria i la majoria de combatents vikings lluitaven a peu un cop arribats al lloc de dest\xc3\xad. Apart de protecci\xc3\xb3, els escuts servien com arma ofensiva empenyent l\'enemic travat en el cos a cos mentre se l\'intentava ferir amb una destral o una espasa.\n_START_SECTION_\nCascs\n_START_PARAGRAPH_\nNo tots els vikings portaven casc malgrat el dibuix t\xc3\xb2pic d\'aquest poble, ja que els camperols m\xc3\xa9s pobres no podien pagar-se\'l. Els cascs eren de ferro i constaven d\'un capell simple arrodonit, amb proteccions per al nas. No portaven banyes, desmentint novament el t\xc3\xb2pic, tot i que \xc3\xa9s possible que existissin aquests cascs amb banyes en cerim\xc3\xb2nies religioses. Probablement els cascs amb banyes dels vikings venen d\'una imatge creada al romanticisme que hauria amarat la cultura popular contempor\xc3\xa0nia. La confusi\xc3\xb3 provindria dels capells amb banyes prehist\xc3\xb2rics, associats a una de\xc3\xaftat venerada a la regi\xc3\xb3 i altres indrets d\'Europa, per\xc3\xb2 sense relaci\xc3\xb3 hist\xc3\xb2rica amb els vikings. Les armes m\xc3\xa9s poderoses podien travessar el casc, que estava pensat per aturar cops m\xc3\xa9s que talls directes, m\xc3\xa9s dif\xc3\xadcils de patir pel moviment dels dos combatents. _NEWLINE_Els cascs es feien de diverses peces que s\'unien amb bandes de ferro, normalment l\'extensi\xc3\xb3 d\'aquestes bandes (que formaven una creu a la part superior) era el que servia per cobrir el nas. Es creu que aquests cascs a trossos demostren que els ferrers no podien forjar una pe\xc3\xa7a \xc3\xbanica que s\'adapt\xc3\xa9s al cap de cada combatents. Per dins, les bandes es cobrien de cuir de manera que les vores de les peces no tallessin i al mateix temps s\'ajud\xc3\xa9s a fixar les bandes a les peces del capell. L\'interior estava folrat de llana d\'ovella, que absorbia la suor, protegia del fred i servia per esmorteir un cop donat al cap del portador. El casc se subjectava amb cintes de cuir a la barbeta i en alguns casos pot ser que amb subjeccions a altres elements de protecci\xc3\xb3 del cos. Altres models de casc tenien proteccions de ferro tamb\xc3\xa9 per a galtes i barbetes, sense arribar a esdevenir elms. Els cascs m\xc3\xa9s preuats es passaven entre generacions.\n_START_SECTION_\nArmadures\n_START_PARAGRAPH_\nDe manera similar als cavallers medievals cristians, els vikings de m\xc3\xa9s rang protegien el seu cos amb cotes de malla. Com que la malla exigia un treball de metall complicat (per teixir els anells), no va estendre\'s entre els vikings, que preferien cobrir-se amb cotes de cuir, a mode d\'armadures rudiment\xc3\xa0ries per\xc3\xb2 m\xc3\xa9s lleugeres. Algunes d\'aquestes armadures es van cobrir amb el temps de peces met\xc3\xa0l\xc2\xb7liques, recuperant t\xc3\xa8cniques romanes. La majoria de guerrers, per\xc3\xb2, no portava cap mena de cotes o armadures i la protecci\xc3\xb3 provenia dels escuts i les robes gruixudes que duien a causa del clima fred. Per aix\xc3\xb2 les t\xc3\xa8cniques de combat se centraven en esquivar i prevenir cops, ja que una vegada l\'enemic emprava una fulla tallant sobre una persona, el m\xc3\xa9s probable \xc3\xa9s que aquesta fos greument ferida o morta per manca de protecci\xc3\xb3 de cotes o armadures.\n_START_SECTION_\nAltres armes\n_START_PARAGRAPH_\nS\'han trobat restes de fones i evid\xc3\xa8ncies que els vikings usaven roques i pedres com armes. Es podien transportar sacs de roques i, un cop atret l\'enemic i abatut amb escuts o destrals, se\'l colpejava amb roques o es llan\xc3\xa7aven pedres des d\'un lloc m\xc3\xa9s elevat o protegit, especialment en el cas d\'aquells que no podien permetre\'s armes m\xc3\xa9s costoses. Els sacs eren arrossegats per parelles de combatents que podien portar ganivets i llances senzilles de complement. Les fones podien servir per distreure i aturar ofensives grupals mentre es preparaven defenses davant ex\xc3\xa8rcits nombrosos, per\xc3\xb2 no van ser tan usuals com en altres pobles. _NEWLINE_Les capes que portaven els vikings per abrigar-se durant el viatge es podien llan\xc3\xa7ar sobre un atacant, per exemple sobre l\'espasa, que aix\xc3\xad resultava dif\xc3\xadcil de manejar per l\'impediment i el pes de la roba. Mentrestant, el guerrer podia treure l\'arma i contraatacar. Si a m\xc3\xa9s a m\xc3\xa9s queien sobre el bra\xc3\xa7 enemic, es complicava encara m\xc3\xa9s el moviment. Algunes sagues (Finnboga saga ramma) expliquen episodis on un home desposse\xc3\xaft de la seva destral va poder defensar-se amb la capa i pals agafats del terra fins a poder recuperar-la.'