b'\n_START_ARTICLE_\nContrapunt\n_START_SECTION_\nCaracter\xc3\xadstiques\n_START_PARAGRAPH_\nEl fenomen contrapunt\xc3\xadstic es basa en la independ\xc3\xa8ncia entre les diverses l\xc3\xadnies mel\xc3\xb2diques que constitueixen la m\xc3\xbasica. Aquesta independ\xc3\xa8ncia pot venir donada pel ritme, l\'harmonia i la corba mel\xc3\xb2dica, entre d\'altres._NEWLINE_El contrapunt, en contraposici\xc3\xb3 a l\'harmonia que es fixa en la relaci\xc3\xb3 vertical de les veus, t\xc3\xa9 el punt de mira en la concepci\xc3\xb3 horitzontal, lineal de la m\xc3\xbasica. Aix\xc3\xb2 no obstant, alhora dep\xc3\xa8n de l\'harmonia, perqu\xc3\xa8 ambdues t\xc3\xa8cniques solen ser necess\xc3\xa0ries per a una obra musical. Per aix\xc3\xb2 \xc3\xa9s d\'inter\xc3\xa8s parlar de la relaci\xc3\xb3 entre contrapunt i harmonia, a part de les caracter\xc3\xadstiques de la l\xc3\xadnia mel\xc3\xb2dica. Hi ha una mala tend\xc3\xa8ncia, per\xc3\xb2, a identificar l\'harmonia amb l\'homofonia, cosa que comporta que es tingui una visi\xc3\xb3 homor\xc3\xadtmica de l\'harmonia. Aquest fet fa que sovint s\'oposi harmonia i contrapunt quan el que es vol fer \xc3\xa9s contraposar l\'homofonia i la polifonia._NEWLINE_L\'escriptura contrapunt\xc3\xadstica m\xc3\xa9s comuna en la hist\xc3\xb2ria de la m\xc3\xbasica occidental \xc3\xa9s a quatre veus, per\xc3\xb2 no sempre ha estat aix\xc3\xad. En les misses de principis del renaixement, per exemple, se solia escriure a tres veus amb un cant ferm a la part inferior (la veu denominada tenor). L\'ideal de perfecci\xc3\xb3 harm\xc3\xb2nica i les possibilitats cadencials, per\xc3\xb2, quedaven molt limitades at\xc3\xa8s que no es tenia prou control del fonament harm\xc3\xb2nic, perqu\xc3\xa8 el cant ferm (la veu inferior), ja estava definit pr\xc3\xa8viament. \xc3\x89s per aquest motiu que es va afegir una quarta veu sota el tenor: el contratenor bassus. Aquesta innovaci\xc3\xb3 va ser obra d\'un compositor an\xc3\xb2nim angl\xc3\xa8s, autor de la Missa Caput (c. 1440). M\xc3\xa9s endavant, el contratenor bassus va passar a anomenar-se simplement bassus (l\'actual baix); el tenor va mantenir el nom fins a l\'actualitat; el contratenor altus va passar a anomenar-se altus (l\'actual contralt); i la veu superior, denominada o b\xc3\xa9 superius o discantus, va derivar a l\'actual soprano.\n_START_SECTION_\nDesenvolupament hist\xc3\xb2ric\n_START_PARAGRAPH_\nAl llarg de la hist\xc3\xb2ria de la m\xc3\xbasica es troben tres punts \xc3\xa0lgids pel que fa a la creaci\xc3\xb3 de m\xc3\xbasica contrapunt\xc3\xadstica. En primer lloc hi ha la polifonia de l\'escola francoflamenca; en segon lloc, la polifonia renaixentista de la segona meitat del segle\xc2\xa0xvi, exemplificada amb l\'obra de Palestrina; i, finalment, la m\xc3\xbasica contrapunt\xc3\xadstica del barroc, resumida amb l\'obra de Johann Sebastian Bach.\n_START_SECTION_\nArs antiqua\n_START_PARAGRAPH_\nL\'ars antiqua \xc3\xa9s el primer per\xc3\xadode  \xe2\x80\x95en el context de la m\xc3\xbasica culta occidental\xe2\x80\x95 del qual tenim const\xc3\xa0ncia de la creaci\xc3\xb3 de m\xc3\xbasica contrapunt\xc3\xadstica._NEWLINE_Inicialment va apar\xc3\xa8ixer la monodia, en qu\xc3\xa8 tan sols hi havia una l\xc3\xadnia mel\xc3\xb2dica (o octavada). No va ser fins al segle\xc2\xa0ix, amb l\'aparici\xc3\xb3 de l\'organum, que es van afegir noves l\xc3\xadnies mel\xc3\xb2diques homor\xc3\xadtmiques i paral\xc2\xb7leles a la inicial. Aquestes es trobaven a un interval consonant perfecte (de quarta o quinta, a part de l\'octava), obtenint aix\xc3\xad l\'organum paral\xc2\xb7lel, que va perdurar fins al segle\xc2\xa0xi._NEWLINE_Un segle m\xc3\xa9s tard es va incorporar el moviment contrari a l\'organum (organum no paral\xc2\xb7lel). Aix\xc3\xb2 va causar l\'aparici\xc3\xb3 de l\'encreuament ocasional de les veus en certs organums, fet que condu\xc3\xafa a la imitaci\xc3\xb3 encara que no es conceb\xc3\xa9s com a tal. A la segona meitat del segle\xc2\xa0xii, gr\xc3\xa0cies a un nou tipus d\'organum, el florit (o melism\xc3\xa0tic), es va assolir la polir\xc3\xadtmia._NEWLINE_Si b\xc3\xa9 anteriorment se solia compondre a dues veus: tenor i duplum, durant el segle\xc2\xa0xiii es van comen\xc3\xa7ar a afegir la tercera i quarta veu (el triplum i el quadruplum). P\xc3\xa9rotin (c. 1160 - 1230), el m\xc3\xa0xim exponent de l\'Escola de Notre-Dame, va suposar el punt de partida de la t\xc3\xa8cnica compositiva dels grans compositors posteriors: Josquin, Bach, Mozart, Haydn... i va adquirir, amb el Sederunt Principes, una gran varietat de contrasts i expressiva._NEWLINE_ _NEWLINE_A final d\'aquest mateix segle (vers l\'any 1250) va apar\xc3\xa8ixer ja un dels primers exemples escrits de l\'art can\xc3\xb2nic sever: Sumer is icumen in, que t\xc3\xa9 una gran import\xc3\xa0ncia, ja que va suposar l\'inici del contrapunt imitatiu.\n_START_SECTION_\nL\'escola veneciana i l\'escola romana\n_START_PARAGRAPH_\nAdrian Willaert (c. 1490-1562) va ser el fundador de l\'escola veneciana. Gr\xc3\xa0cies a aquesta escola, el madrigal va esdevenir el g\xc3\xa8nere musical secular m\xc3\xa9s important, ja que va adoptar la t\xc3\xa8cnica contrapunt\xc3\xadstica que se solia emprar tan sols a la m\xc3\xbasica sacra, a l\'estil del motet. Cap a la fi del segle va comen\xc3\xa7ar-se a utilitzar la conducci\xc3\xb3 crom\xc3\xa0tica de les veus, fet que augmentava l\'expressivitat. Aquests madrigals van suposar la conflu\xc3\xa8ncia entre la complexitat contrapunt\xc3\xadstica heretada de l\'escola francoflamenca i la sonoritat viva italiana d\'un caire m\xc3\xa9s homof\xc3\xb2nic. S\xc3\xb3n representatius del madrigal itali\xc3\xa0 m\xc3\xa9s tard\xc3\xa0 (a cavall entre ambd\xc3\xb3s per\xc3\xadodes: renaixement i barroc) Luca Marenzio (1553-1599), Carlo Gesualdo (1566-1613) i Claudio Monteverdi (1567-1643). Per altra banda, tamb\xc3\xa9 va tenir molta import\xc3\xa0ncia l\'\xc3\xbas de la policoralitat en les obres: els anomenats cori spezzati ("cors dividits") en qu\xc3\xa8 va entrar en joc l\'ac\xc3\xbastica en funci\xc3\xb3 de l\'espai._NEWLINE_Mentre creixia, amb l\'escola veneciana, una concepci\xc3\xb3 m\xc3\xa9s harm\xc3\xb2nica i homor\xc3\xadtmica de la m\xc3\xbasica (ja no tan contrapunt\xc3\xadstica), va apar\xc3\xa8ixer un moviment musical retrospectiu i conservador per\xc3\xb2 no per aix\xc3\xb2 menys destacable. Giovanni Pierluigi da Palestrina (c. 1525 - 1594), que va formar part de l\'escola romana, en va ser el compositor m\xc3\xa9s destacat. La seva import\xc3\xa0ncia es deu al gran equilibri i perfecci\xc3\xb3 que va trobar entre el contrapunt francoflamenc i l\'harmonia italiana en les seves obres a cappella, de gran puresa i complexitat. \xc3\x89s per tot aix\xc3\xb2 que Hugo Riemann descriu aquest per\xc3\xadode de finals del segle\xc2\xa0xvi com l\'edat d\'or de la polifonia._NEWLINE_Tanmateix, els te\xc3\xb2rics musicals del segle\xc2\xa0xvi no van ser capa\xc3\xa7os, encara, de definir i descriure per escrit una concepci\xc3\xb3 d\'aquest nou estil compositiu. Gioseffo Zarlino va ser, probablement, el te\xc3\xb2ric musical m\xc3\xa9s destacat: en la seva obra L\'istitutioni harmoniche (1558) va resumir la t\xc3\xa8cnica francoflamenca per\xc3\xb2 no va tractar aspectes com el discurs de veus i el tractament de les disson\xc3\xa0ncies._NEWLINE_Tamb\xc3\xa9 va destacar Nicola Vicentino (1511-1572), que, al seu tractat m\xc3\xa9s fam\xc3\xb3s L\'Antica musica ridotta alla moderna prattica (1555), va pretendre plasmar la teoria contrapunt\xc3\xadstica del segle\xc2\xa0xvi. Vicentino es trobava en la mateixa l\xc3\xadnia que Zarlino, per\xc3\xb2 va introduir l\'\xc3\xbas dels cromatismes i els enharm\xc3\xb2nics: el 1546 va publicar una col\xc2\xb7lecci\xc3\xb3 de madrigals crom\xc3\xa0tics, en qu\xc3\xa8 els utilitzava.  Va ser important per aquesta nova manera de fer m\xc3\xbasica que conduiria de la modalitat a la tonalitat._NEWLINE_En aquests tractats del segle XVI ja es parlava de la resoluci\xc3\xb3 de les disson\xc3\xa0ncies produ\xc3\xafdes a les s\xc3\xadncopes mitjan\xc3\xa7ant interval conjunt descendent.\n_START_SECTION_\nClassicisme i Romanticisme\n_START_PARAGRAPH_\nDurant el classicisme, malgrat la tend\xc3\xa8ncia homof\xc3\xb2nica, en qu\xc3\xa8 predomina la melodia acompanyada, hi ha molts exemples de composici\xc3\xb3 \xe2\x80\x94sobretot desenvolupats per Wolfgang Amadeus Mozart (1756-1791)\xe2\x80\x94 en qu\xc3\xa8 predomina el contrapunt i l\'estil fugat, sota una clara influ\xc3\xa8ncia de Bach. En s\xc3\xb3n un clar exemple el R\xc3\xa8quiem o l\'obertura de La flauta m\xc3\xa0gica, representatius de la m\xc3\xbasica sacra i l\'\xc3\xb2pera respectivament._NEWLINE_M\xc3\xa9s endavant, a cavall entre ambd\xc3\xb3s per\xc3\xadodes, Ludwig van Beethoven (1770-1827) va utilitzar tamb\xc3\xa9, el contrapunt d\'una manera molt desenvolupada. En destaca la sonata per a piano op. 106 en si bemoll major  i la gran fuga per quartet de corda op. 133 (Gro\xc3\x9fe Fuge), obres ja rom\xc3\xa0ntiques._NEWLINE_Ja plenament al romanticisme, destaquen Johannes Brahms (1833-1897), amb el seu R\xc3\xa8quiem alemany, i C\xc3\xa9sar Franck (1822-1890), amb les seves peces contrapunt\xc3\xadstiques per orgue. M\xc3\xa9s endavant, Anton Bruckner (1824-1896), amb obres simf\xc3\xb2niques com la seva simfonia n\xc3\xbamero cinc, o Max Reger (1873-1916), amb les Variacions-Mozart op. 132, tamb\xc3\xa9 destaquen amb notorietat.\n_START_SECTION_\nSegle XX\n_START_PARAGRAPH_\nDurant aquest segle va apar\xc3\xa8ixer una nova concepci\xc3\xb3 del contrapunt associada al neoclassicisme musical: el contrapunt lineal. Aquest feia \xc3\xa8mfasi en la concepci\xc3\xb3 lineal de la m\xc3\xbasica i, trencant amb la manera de compondre contrapunt que s\'havia utilitzat fins llavors, no es tenia en compte l\'harmonia. Les veus es movien lliurement i no es donava import\xc3\xa0ncia als efectes que els seus respectius moviments poguessin crear. \xc3\x8dgor Stravinski (1882-1971) va ser el primer a utilitzar aquest tipus de contrapunt al seu octet de vent compost el 1923._NEWLINE_Per altra banda, tamb\xc3\xa9 durant aquest per\xc3\xadode es va arribar a l\'abs\xc3\xa8ncia de tonalitat amb la Segona Escola de Viena amb Arnold Sch\xc3\xb6nberg (1874-1951), Alban Berg (1885-1935) i Anton Webern (1883-1945), que van introduir els procediments contrapunt\xc3\xadstics ja emprats a l\'escola francoflamenca a una nova concepci\xc3\xb3 dodecaf\xc3\xb2nica de la m\xc3\xbasica._NEWLINE_Va apar\xc3\xa8ixer el contrapunt dissonant (teoritzat per Charles Seeger), on es van revertir les regles originals del contrapunt hereves de Fux. Per exemple, es deia que a la primera esp\xc3\xa8cie totes les relacions interv\xc3\xa0l\xc2\xb7liques havien de ser dissonants i havien de resoldre per interval disjunt (m\xc3\xa9s gran que la segona major). Alguns dels compositors m\xc3\xa9s destacats que van utilitzar aquesta t\xc3\xa8cnica s\xc3\xb3n Henry Cowell (1897-1965), Carl Ruggles (1876-1971), Ruth Crawford (1901-1953), John J. Becker (1886-1961), Vivian Fine (1913-2000), Johanna Beyer (1888-1944), Arnold Sch\xc3\xb6nberg, etc.'