poetry: Една сутрин момиченцето излезе по-рано от къщи, спусна се по изровената от есенните дъждове уличка, взе едно клонче от отсечената липа и подкани двете бездомни кучета да я последват. Те веднага тръгнаха след нея, умилкваха се около краката й и я молеха да им подхвърли нещо за ядене. За съжаление не получиха нищо, защото малката им приятелка също беше гладна като тях. Вкъщи бяха останали само две сухи филийки хляб, които трябваше да сподели с баба си на обяд и на вечеря. Стройните тънки крачета на Божана, обути в старите, скъсани обувки на майка й, забързаха още повече.
  Студеният есенен дъжд отново заваля и малката красавица потреперваше в износения закърпен анцуг, който наскоро й бяха подарили добри хора. Сега тя беше решила да се обади на приятелката си Цветелина, която живееше в центъра на квартала и единствена от всички винаги се обличаше с нови дрехи. Божана често затваряше очи и си мечтаеше:"Върви из града, облечена в изискани модни дрехи, а всички й се възхищават и обръщат погледите си към нея." После тайничко си поплакваше, но никога не се сърдеше за това на баба си, защото добре осъзнаваше, че парите й не стигат дори за храна.
prose: В конце концов, "Веднага Транья Транья", "Умилквасе" возле Оката и я и я молеха да их пожврали на ядене на ядене ". После еды она не стала лучше, она не стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше, она стала намного лучше,