poetry: Студеният есенен дъжд отново заваля и малката красавица потреперваше в износения закърпен анцуг, който наскоро й бяха подарили добри хора. Сега тя беше решила да се обади на приятелката си Цветелина, която живееше в центъра на квартала и единствена от всички винаги се обличаше с нови дрехи. Божана често затваряше очи и си мечтаеше:"Върви из града, облечена в изискани модни дрехи, а всички й се възхищават и обръщат погледите си към нея." После тайничко си поплакваше, но никога не се сърдеше за това на баба си, защото добре осъзнаваше, че парите й не стигат дори за храна.
  Точно пред къщата на Цветелина се беше събрала огромна локва дъждовна вода. Къдравелка се приближи до нея и изведнъж, незнайно защо, тя й заприлича на синьо езерце, по което плуваха лодки. После се видя седнала в най-красивата от тях -- дървена, с висока мачта, на която вместо знаменца, се развяваха копринени лентички с нотни знаци. Божана не познаваше знаците, но беше чувала, че с тяхна помощ хората пишат и изпълняват музика.
prose: Божана честна в своих глазах и своих мечтах: "Врбата родом из города, одета в вуду ведни ведины ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ведишат ве