poetry: Почти всяка вечер, щом луната я поглеждаше от небето, изпокъсаните шарени черги грейваха като пъстрата премяна на най-красивата мома, а прозорците й, останали без стъкла, заиграваха тежко родопско хоро.
  Тук живееха дребни летящи и пълзящи мушици, пеперудки, паячета, дървояди, стоножки, мравки и други насекоми. И въпреки че бяха под един покрив, изобщо не се познаваха. До онази вечер, когато нощта бързаше да наметне с непрогледен мрак деня. Някак за миг тъмнината и тишината превзеха и най-закътаното място и тутакси над къщата прелетя огромен прилеп. Той отдавна беше чувал за самотната къща, но кой знае защо тъкмо сега прояви желание да се настани в нея. Може би защото прецени, че мястото е подходящо за неговите магии. Обладан от нечисти сили, злобен и заядлив, нахълта вътре и с чувство за мъст -- увисна с главата надолу на отдавна несветещата лампа. Изведнъж почувствал се като господар, той започна да цвърчи по прилепски. Цвърченето му призова още два прилепа, наречени Туто и Дудо. Те бяха по-малки от него, крилете им трепереха от страх, а глуповатото им държание се подсилваше с това, че бяха готови да изпълняват всички негови прищевки.
prose: Почти каждый вечер, с помощью луната, я могу уйти с неба, и я вижу, как шаренит и чаи серого цвета, а также провидец остались без стены, не играя в тежко родопско хоро.Тук за дребни летают и поют мушицы, переперудки, паеты, вомяди, табуретки, перчатки и друзья инсектицидов.