text: 
  
  ie. Det er icke nog att wÿde wel / icke end heller att giøre noget der effter / men altÿd skal en Christen lade seg forbedre ÿ forstand paa ordet / oc ÿ willie til gierningen / oc ey bliffue stoen des paa en sted.
  Iie. Han raader oss her synderlg fraa too laster. Det første er skiørskhed / oc en løøsl kiødelig welløst oc begierelighed / effter huilken hedningene pleye at wandre / oc alle vgudelige end nu almindelig fylle.
  Niie. Men Christne menniske ere ett synderligt affskyld Guds folck / huilket Gud haffuer kald til att leffue ÿ renlighed oc hellighed / effter sin wille / oc bruge huer sitt legom til de gierninger Gud ere med oc icke emod.
  v. Det andet er den sned oc surfittighed / der nogen kand fylle / til at søge icke sin egen fordel med en andé mands stade ÿ kiøbhandel ÿ mønt ÿ molle etc.
  Vj. Hwo som oc icke med willie aff sand kiærlighed til Gud oc sin neheste styr sodane vdÿgder / han skal wide at Gud wil dog et haffue sadant forgeffues gjord / oc ladet bliffue vstraffet hwad mand løfter ickun att giøre / men han er en wÿss heffnere offuer alt sodant.
  
  
  
  Mattheus oc Marcus scriffue om en suaar trætte / der Christus haffde nu nys hafft med nogre scrifftkloge / oc Phariseer aff Hierusalem / offuer den straff oc skylding som de hadde giffuet hannom for hanss disciplers skyld / at de holde seg icke effter gamel sedwon / oc eÿ skickede seg effter sodane lower oc menniske sett / huilke gamle forfedre hadde indskicket / att holles skulde ÿ wduortes gierninger / eblát det Jødiske folk / meer aff en falsk kiødelig hellig mening / end aff Guds ord oc Heligaand / huilke han oc hordelig affwyje / oc strengelig breyede / att de holde meer aff méneskes bud / end aff Guds bud / oc lerde fraa til med / huad frÿhed Christne menniske haffue ÿ sodane wduendige creaturer / oc huor vbeplictige Gud wil haffue alle samwittighede / ÿ alle saadane menniskens lower oc paaleg / for huess skyld de ginge fortørnede oc wrede fraa hannom / oc bleffue hannó siden meer affgiønstige end tilforn / faa langt woret der fraa / att de skulde wille lade seg lære oc wnderuise aff hannom. Saa reÿsede oc Christus fraa bliffue de samme de eræ.
  Oc ÿ det samme saa kómer denne hær vuerdige hedenske quinde / oc wndfanger aff Guds naade den store hielp oc trøst ÿ déne Jesu Christo / huilken de vtaknémelige Jøder bleff rundelige tilbødé / men duede icke til at tage emod hende / oc det gicke der til med / lige som en føløst oc tobeligt barn /der haffuer kressne retter oc mad nog for seg / oc duer icke til at foruoren oc brugen / men er forsømelig / oc lader hunde rage maden aff hond oc mund paa seg / Saa gaff nu Gud tilkende good tid / att denne sonde oc salige spisning / so wor hanss naadefulde ord oc trøstelige Evangeliú / der de wemmede saa wed / oc wore saa kede aff / skulde tages dennom fraa / oc giffues hÿne hongrige hedninge / huilke jøderne holde saa fule oc vwerdige som andre hunde. Oss alle til ett grueligt oc ett forferligt Exépel huilke ud paa déne dag tilbyder seg med giønst oc naade ÿ sit helige ord oc Euángelio / der som wÿ lade oss finde forsømelige oc skiødeløse / oc wille icke lade den mad smage oss da finder Gud wel dennom som der bede om / derfor siger oc Euangelisten saa merckelig / See / som han wilde wecke oss op aff søffne / oc lade øynene op paa oss / oc bede oss icke actet for stempt / men med stort aluorg henge hart wed den Guds naade oss tilbydes.
  Saa só denne hedniske quinde haffuer giffuet oss Exépel oc efftersiun / med sin store vwigelige fuldkomne oc bestadige troo / der som hun icke saare møget hadde hørt hanss lerdom oc Euangelium aff hanss egen mond / eller seet hanss gierninger oc merckelige iertegne / med huilke han bewÿsde seg att were sodan en / der mand wel motte forlade seg paa / Ja maaske / aldrig een sinde hadde enten hørt eller seet noged aff hannom sielff / men kende seg for en fattig vwerdig hedning (som hun oc wor) huilken ey worwerdig til att were ÿ omgiengelse eller haffue att skaffe med sodan en hellig mand. Men neste hadde hun hørt ett rycte háom (som Marcus scriffuer  Cap. Vie ) at han wor saa danes en mand  att han wnsloo seg for ingen/ men bewysde seg kierlige oc wel emod huer som hánó hadde behoff / oc háff hielp wor begierinde. Aff det føye rycte / fatter hú saa staar en drabelig mening ÿ sit sind om hannom / att han ÿ sandhed er lige den samme som ryctet lyder om hannom / oc troor fast / at han skal konde oc wille beuise seg lige saa mod héde / oc forlader seg fulkómelig der til / att han lader seg finde bønrig / oc ingelonde lader hende gaa hielpeløss fraa seg / oc det maa wel were ett stoort wnder/ att hannom fulde saa mange effter / som bode aff hørelse oc witterligt siun oc saa gantske wel kiende hannom / oc møged bedre end denne fattige qwinde huilke dog icke neer skiøtte saa saare møget om hannom / eller were hannom oc hanss hielp saa høyelig begierindes / eller oc hengde saa gantske hart wed hannom / wden ald ophørelse som hun giorde.
  Oc det wor sagen / fordi hun hadde alt en anden driffuere en mange aff de andre / det wor nød oc den stoore sorg / som hun hadde for sin naturlige kiere dotter / att hun wilde hiærtelig gierne hafft hende frÿ oc helbred / oc wÿste dog ingen anden raad der til / vden hues hun konde nyde hanss hielp / effter det gode rycte som hun hadde spurt om hannom Thi wiste hun best huor til lægen tiente / fordi hun følde sin brøst oc angest. Saa kand oc nu ingé wÿde eller forstaa huor til Christus duer oc huor storlig mád haffuer hannó behoff / før end mád føøl oc forne mer sin egen skrøbelighed / Thie Euangeliú predickes icke nogen til nytte oc gaffn / vden alene hyne arme forknuste og knugede / som kiéde seg syndige oc wÿde seg ingé raad  / Mat.xj. Derfor sagde Maria ret ÿ sit Magnificat / at Gud fyller de hógrige med alt got / oc Christus sieæff sagde dennó salige at were som hongre / for de bliffue aff Guds naade mettide / mé de som ere saa mette oc rige / at de kóde icke kiéde deres hóger oc armod / de forlades / oc blifue de sáme de ere.
  Mé Jesus bewisde seg møget vnderlig emod déne quinde / at han saa saare frester hénes troo at der som hun hadde icke weret dess større wdi hende / da hadde hun wisselig mott goodtÿd offuergiffuet seg / først stiller há seg saa mod hende / lige som há wilde siunes / at haffue saa staar wemmelige oc wederstyggelse wed hende / at han ey enfinde wil see til héde. Thie gaar há sin wey for seg heden / oc høør hendes ross oc ydmyge paakald / oc taler ey et ord til hende oc icke suorer saa møget / att han hadde dog sagt ney/ ieg wil icke / eller ieg kan icke komme der til med / eller du æst icke sodant werd / eller noget andet / hwad som helst hannom hadde sielff befaldet / der som hú dog saa ydmygelig bekiéder hannó for én Herre / oc til med for sodan en helig mád só er aff der Jødiske blod / Ja for sodan en iøde som wisselig wor dé Dauids søn / ÿ huilké Gud skulde wille giøre sine løfter fylleste / at hedninge skulde oc bliffue delafftige ÿ Guds naade med iøderne. Húner oc ingé verdighed eller egé fortiéste fram / men bigærer alene miskúdhed oc naade / oc offuer alt giffuer hú hannó sodan enbrøst fore / der huer mád motte seg wel naturlig offuer forbarme / att hindes dotter leed saa saare skrøbelig / icke aff kolde syge / eller nogen anden føye soot / mé wor besett med dieflskaff / oc end gantske suorlig / sagde hun.
  Men ehuor strag og skødeløs han gaar omkring hende / oc lader lige som hun tørte platt intet wente seg gott af hannom / da bliffuer hun lige fast ÿ den gode mening / huilken hun hadde fattig seg ÿ sind om hannom / hun acter intet om den wredladenhed som hannom siunes att fylle / men alleneste tencker paa det møget gode / som hun haffuer hørt sige om hánom att han gierne pleÿede att hielpe alle / hun bliffuer fast wed det samme sind oc mening / oc aff ingen tancke / eller noget siun / der hun haffuer for øyne / lader seg drage der fraa / forlader seg fultkomelig aff gantske hiærte der til / att lige som han haffuer hiolpet alle andre / saa skal há oc wille eensinde hielpe héde enaar oc ehuorledes det skeer. Thi giffuer hun seg oc ingenlonde platt offuer / men henger lige fast wed hannom/ endog han suorede icke hende / hun rosste høgt effter hannom / bekiende hannom for den samme Dauids søn / som tilforn / oc aff gantske hiærte begieride oc badz naade oc miskundhed aff hannom.
  Men Jesus bliffuer lige fast ÿ sin straghed / goor hedé for seg sielf / oc suarer héde icke ett gott ord / ja seer seg eÿ en sinde til bage. Der dette konde nu icke giøre hende mestrøstig oc røre hende til att lade modet falde,/ da frestede Jesus hende end skarperæ / med det vwillige suor / huilket han gaff sine egne disciple der de giorde bøn til hannom paa hendes wegne / att han kiende seg icke att were wdsend / til att hielpe nogen / vden alene til att samle de fortaffte oc wildfarinde foor som wore aff Jsraels hws forwilte / Det lydde lige som han wilde ingen were behielpelig vden alleneste jøderne / Det wor hende wtt hartt slaw paa sin troo / oc ett suort stød / der hende motte afftørt / hadde hun icke werett dess sterkere / hun motte fornøme oc see / att hun wor sielff inthet hørd / dog konde end modett noget bliffue wed oc wore paa hinde / der hun hørde / att hun hadde sodane danne mend / som wore saa wel kiende med hannom / der toge seg hendes sag til / oc bade for hende. Men der hun høør / at hun konde dog da haffue hob til / att han motte end haffue noget bedre ÿ sinde med hende / end som han lod paakiende / men han saa gott som wndslaar oc med wdtryckte ord af siger seg hende oc hendes begiering / att hun moo wide att rette seg der effter / som hun skal nyde huerken sin egen bøn bott att / eller hanss egne neste wenners.
  Dog bliffuer déne gode qwinde ocsaa ÿ denne anden frestelse saa fuldherdig / att hun eÿ lader seg end saa forferæ eller modet falde / men holder seg io fast wed den gode act oc mening huilken hun haffuer saa dybelig inddrøcket aff det gode rycte / som sagdes om hannom / oc fortrøster seg io sielff med sodane egne tancker / att der vdé tuifl ligger skiult nogé besynderlig godhed vnder sodan straghed / saa at hédes hwo oc hiærte siger héde inthet andet / end at hun bliffuer io wisseligen hiolpé / ehour vmild oc vuillig han lader seg til siune / Thie løffer hun oc saa trøstelig heden effter hannó / oc ey bløynes wed att gaa indi huset til hannom / der som han wor oc wilde were lønlig / vdé offuerloff oc alt vmage. Dog reddes hun huerké for hanss eller husbondens wrede / men gick dristelig ind (siger Marcus) fald hannom tilfoed / oc bad hannó end nu / at han wilde were hende behielpelig oc giøre saa wel oc frelse hendes dotter fraa det dieflskab / som hun wor befengd med. Det wor io vden ad tiufl merckelig stoor oc sterck troo oc tillÿd ÿ denne quinde / at hendes hob oc trøst til Jesum konde icke falde / enten aff den wrang willighed / der han bewisde emod hende sielff med sin tafsked eller den horde affsked med hwilcken han affwisde Apostlerne / som giorde seg til hendes forbedere / men hun ocsaa løffuer nu heden indi en fremmed mands hws effter hannom / oc frhober io det beste hoff hannom.
  Oc ey lader han hende det end nu nyde / han stiller seg icke nu alene som en wranguillig mand emod héde / at han tÿer / eller giffuer hende sin endelig afsked med lempelige ord / oc siger hende enfoldig ney / men han tal hende hart oc honlig til / han ligner héde wed en húd / oc beder hende kiende seg for en hund / som hun er/ oc ey begiere brødet fraa børnene før end de bliffue mette. O huad det wor ett stoort oc sterckt stød / att han lader hende saa kiende sin vwerdighed / huad hun icke kiende tilforn / oc breyder hende den samme saa høieligen / Saa som han wilde nu lere hende rettelig at forstaa de ord som hun hadde hørt tale om hannom / at hanss godhed / som han saa weluilig bewisde mod huer mand skulde intet komme hende wed at han wor mektig til att gøre noget gott / han wilde ickun hielpe dennom / som wore hellige oc fromme Guds børn (som há wilde sige) du æst icke aff dennom / men en hedning / hund eller en hundisk hedning som bør icke at æde brødet / oc lade børnene hungre / at ieg skulde tage deg wore / oc hielpe deg eller dyne / lige med mÿne egne eller oc forsøme dennom der offuer.
  See det wor althosterckt ett tordenslag/ som motte gaad giennem leffuer oc longe oc alle hierterøder / han flagrer icke nu lenger for hende / oc enten tÿer eller tal saa / at hun moo beholde noget hob til hanss hielp / eller lader hende bliffue ÿ tuiffl / men giffuer hende en endelig kortt afsked med obenbare forhonelse / effter ordenes lydelse / Endog bliffuer hun stonde stiff som én muer oc lader intet falde aff den stoore gode mening oc faste grondelige tillig / som hú hadde til hannom. Hun giør seg icke wred / eller tager til mestycke / att han rider hende saa honlig ord ÿ næse / oc kaller hende der een slem húd obenbare for alle de ÿ huset wore / men beiaer oc samtycker alle hanss ord / hun giffuer hannom ret / oc keder seg ydmygelig for en slem snødig syndig menniske / saa att der kand intet were saa vwerdigt / att hun maa ey lignes der wed. Thie kender hun seg ocsaa at were for møget vwerdig / att gaa ÿ deel med børnene / oc were lodtagen ÿ deres part / hun giffuer seg dybt wnder de helige Jøder / huike hú acter møget offuer seg / oc ÿ alle mode werdigre end seg oc sitt hedniske folck / Derfor drifter hun seg icke til / at bede om de store aandelige gaffuer / huilke dennom weyerfares aff hannom / men aleneske en timelig welgierning / lige som Gud hadde her til bewisd seg mod déno / saa wel só mod iøderne / med solés klare skin / Jords grøde etc.
  O huor hordelig gaar det til / naar Gud giffuer seg saa ÿ fickt oc frelstels med off skiuler sitt ansict for off / oc lader lige / som det er icke oss há wil hielpe / eller hafue loffuid noget got / det wil wist gaa hart til / at en troo skal der konde bliffue bestádig / oc ey lade seg forbluffne. S. Peder fick icke nær so suore stød / han buckede lige wel wnder. Men wÿ lere saa møget ÿ déne fromme troofulde quinde / att wÿ icke skulle rette oss effter wore tancker eller indskod / som oss indfalde oc forkome om oss siunes saa só Gud hadde for glemd oss / oc wil inthet haffue med oss at skaffee / forhaler oss tÿd effter tÿd / oc lader saa som han wore oss wed det ord som oss er tilsagt / oc det sande gode rycte / som wÿ haffue hørt om hannom / aff det hellige Euangelio / oc den gantske hellige scrifft / huad há siunes her emod at wille weræ anderledes / thi er det wist icke vdé et ladinde siun / oc ingen aluorg / som wÿ oc see her paa hannom / han lader wel saa som han wore hende møget vwillig / han siger héde dog icke platt ney / Men tier stille / icke dømer han hende heller / at weræ Jsrael fremmede wed / mé siger att han er kommen hÿd for Jsraels skyld / icke kaller han heller hende personlig en hund wed naffn / mé siger saa ÿ almindelighed / det er icke gott etc. Saa att der siunes wel fast meer ney end ia. Men det ney blifuer dog icke soo forstandelig wdtryckt / att hindes hob moo platt falde oc forsuinde / Oc at Jesus kand et komme wed att hielpe hende / hannom oc hanss ord aldeles inthet for næer.
  Saa lader Christus oss nu her med forstaa / huad mening Gud haffuer der med / att han saa stondom wndslaar seg nogen tÿdlang for oss / oc lader lige som han wilde were oss vbewared / oc eÿ høre oss ÿ wor nød / há stiller seg icke saa vuillig / oc lader seg ansee / lige som det skulde were idel ney med hannom. Alt sammen paa det han wil frelse oc forsøge oss / huorledes wÿ holde oc haffue oss der wed / han meen oss dog altt gott Thi skulle wÿ icke lade oss forfære for den første snebe / oc ey for alle de andre / Men bliffue faste oc fuldherdige ÿ ett gott hob / oc sterck troo oc tillÿd til Gud / paa hanss ord oc tilsaffn / oc icke paa nogen wor egé werdskyld eller werdighed. Oc der som wor vwerdighed legges oss foore / da skulle wÿ bruge den samme konst / som denne quinde haffuer lerd oss / oc fatte Gud ÿ sine egne ord / at der som han bær oss det for / at wÿ ere vwerdige syndere / da skulle wÿ kunde sige hannom igien / att det er syndige menniske der Christus haffuer told død for / og siger sielff saa att han wilde dennom hielpe / oc icke for de retferdige / Saa skulle wÿ lade den dom bliffue wed macht / at wÿ kendes oss for syndige menniske / men derofuer begiere den naade som Gud haffuer loffued oc tilsagt sodane samme syndere / som wÿ ære / oc den fast hobe med en fuldkommen troo og tillid.
  Ja den troo kand ingelunde bliffue forgeffues / men saa sandelig som Gud bliffuer Gud / oc kand ey anden end were sandrug ÿ sitt ord / saa bliffuer menniske (som saa henger fast wed Guds ord) ett med Gud / lige som Gud oc Guds ord giøre alt et / som Christus nu beuiser paa denne quinde / at han tillader hende icke nu alene en hunds rett / oc vnder hende smuler eller brødne been vnder bordet / Men setter hende til bords med børnene / oc end med de øffuerste / at hun moo nu recke til fadet med dennom oc æde saa møget som hende mest løster. Han giffuer hende icke nu smo stycker / men offuerflødelig vden all mode. Deg worde (siger han) lige som du sielff wilt.
  Sodan en dronning oc keyserinde er troen bliffuen hoss Gud / oc alt det Gud er en Herre offuer / att hun raader oc byder offuer hannom / oc ÿ alt háss gods / lige som hun sielffwil. Oc som denne qwinde forhuerffwide sin dotter karskhed aff Christio med sin store troo/ so motte hun oc lige soo wndságe siden aff Gud andet ehuad som helst hun wilde oc kunde begiære / der som hun beholde lige sodan en troo dertil.
  