text: Kære alle sammen
  Tak for invitationen til at tale her i dag.
  Jeg læste forleden om arrangementet her i Horsens Folkeblad.
  Avisen havde opsnappet, at rapperne Zuloo og Omar kommer forbi senere,
  og derfor blev der i artiklen blandt andet spekuleret i, om jeg mon havde ”syge moves på lager”.
  Og da jeg var færdig med at grine over det, meldte præstationsangsten sig.
  For ”syge moves” er måske ikke lige min spidskompetence.
  Men så læste jeg heldigvis også, at der på samme vis blev spekuleret i om Brian Tollak og Peter Sørensen ku’ mønstre et ’wack beat’ og kaste svedige håndtegn.
  Og så tænkte jeg, at jeg nok ikke havde så meget at bekymre mig om alligevel.
  Men det at der senere kommer et festligt hiphop-indslag leder mig fint videre
  For de seneste år er dagen i dag – 1. maj – blevet diskuteret.
  Nogle mener, at dagen over årene er blevet lidt for meget en fest.
  En rar fridag – i stedet for at være en egentlig kampdag.
  Men i år lever dagen til fulde op til sit navn:
  ArbejdernesFor vi lever i en tid, hvor verdens konflikter krydser grænser hurtigere end nogensinde.
  Hvor krige, økonomisk uro, klimakrise og ulighed ikke blot hører til fjerne egne – men banker på vores egen dør.
  Vi mærker det, når vi om morgenen åbner for mobiltelefonen.
  Og vi har seneste nyt fra USA, Ukraine og Gaza.
  Vi mærker det, når arbejdsgiverne i globaliseringens navnvores vilkår, fordi en kugleskør Trump i USA laver toldmure.
  Det internationale er ikke længere noget, der sker derude – det sker lige foran os.
  Og netop derfor har vi aldrig haft mere brug for international solidaritet.
  Midt i virvaret er noget heldigvis stadig, som det plejer:
  Det viste vi i sidste måned, da vi satte endelig punktum for dette års overenskomstforhandlinger på det private arbejdsmarked.
  I HK Privat har vi hen over vinteren og foråret forhandletlandsoverenskomster medforskellige arbejdsgiverforeninger.
  Og venner – det var ikke altid en hyggestund, hvor vi bare blev enige.
  Det var stunder i sene nattetimer. Hårdt arbejde.
  Alt sammen med det mål at nå frem til de bedste resultater for medlemmerne og de mange, der går på arbejde hver dag.
  Aftalerne blev stemt igennem medflertal – ikke bare i HK Privat, men ifagbevægelsen.
  Dermed er 850.000 lønmodtagere over de næste 3 år sikret:
  Det sidste – de bedre muligheder for fleksibilitet - var noget af det mest afgørende denne her gang.
  Vi har sikret, som gør det muligt at derfor dem, vi holder af:
  At vi fik sikret retten til mere frihed i en tid med mangel på arbejdskraft – det erskridt.
  Men det er bare ét af, som vi skal tage.
  For det er det, vi er her for:
  Vi tagerfor at få arbejdslivet til at hænge bedre sammen og sikre en sund balance mellem arbejde og fritid.
  Og derfor – når vi som fagbevægelse leverer vores del – må vi også stille krav til politikerne.
  Det gælder, når vi taler om pensionsalder, hvor vi ikke kan leve med at se vores børn risikere at skulle arbejde, til de 75 år og segner.
  Men det gælder også især nu, hvor kommune- og regionsvalget nærmer sig.
  For fleksibilitet i arbejdslivet og i overenskomsterne kræver også fleksibilitet i velfærden.
  Vores medlemmer har brug for:
  
  Derfor er det så vigtigt, at vi – også lokalt – har politikere somarbejdsmarkedets virkelighed.
  Som forstår værdien af det, vi har opnået.
  1. Maj er ikke kun en festdag, hvor fanerne bliver luftet, så der ikke går møl i dem.
  Det er også en påmindelse
  Vi opnår resultater, fordi vi er, der står sammen.
  Derfor skal vi organisere os i rigtige fagforeninger der:
  Der er forskel på en rigtig fagforening og en gul forening som det Faglige Hus eller KRIFA.
  Nårsætter os til forhandlingsbordet, handler det ikke om medlemspriser, men om at forbedre arbejdsvilkår forder er omfattet af vores overenskomster.
  Jeg hører tit fra nogle af vores tillidsvalgte:
  ”Min kollega er i Det Faglige Hus, og de forbedringer, vi har fået hjem, får hun også! Hun sagde bare: "Nå, fedt nok – det gjorde din fagforening godt!!”
  Forestil dig, at du står på sygehuset – og én siger: Jeg vil gerne behandles, men jeg betaler altså ikke skat.
  Det er præcis sådan, det føles, når gule foreninger tager æren for resultater, de aldrig har været med til at forhandle.
  Men de tager ikke del i kampen, for de har ingen kamp at kæmpe uden overenskomster.
  JA - de er tavse, når der skal kæmpes – og højrøstede, når der er noget at hente på ryggen af os andre.
  Men netop her har vi også en af fagbevægelsens vigtigste kampe anno 2025.
  Kampen om medlemmerne
  Og ligesom i forhandlingslokalerne kommer resultaterne ikke af sig selv.
  Det kræver målrettet arbejde og dedikation at organisere og udvide fællesskabet
  Men det er afgørende
  For det er fællesskabet, der skaber forandring
  Tak for ordet – og fortsat god 1. maj!
  