text: [MADAME NIELSEN s]
  ”Jesus sagde: »En kort tid, så ser I mig ikke længere, og atter en kort tid, så skal I se mig.« Da sagde nogle af hans disciple til hinanden: »Hvad er meningen med det, han siger til os: En kort tid, så ser I mig ikke, og atter en kort tid, så skal I se mig? og: Jeg går til Faderen?« De sagde altså: »Hvad mener han med at sige: En kort tid? Vi forstår ikke, hvad han taler om.« Jesus vidste, at de ville spørge ham, så han sagde til dem: »I spørger hinanden, hvad jeg mente, da jeg sagde: En kort tid, så ser I mig ikke, og atter en kort tid, så skal I se mig? Sandelig, sandelig siger jeg jer: I skal græde og klage, men verden skal glæde sig. I skal sørge, men jeres sorg skal blive til glæde. Når kvinden skal føde, har hun det svært, fordi hendes time er kommet; men
  når hun har født sit barn, husker hun ikke mere sin trængsel af glæde over, at et menneske er født til verden. Også I sørger nu, men jeg skal se jer igen, og da skal jeres hjerte glæde sig, og ingen skal tage jeres glæde fra jer.«”
  []
  Jeg går ikke i kirke hver søndag.
  Jeg tror ikke
  At jeg tror
  På Gud
  Tror jeg på Jesus?
  Jeg tvivler
  Jeg fortvivler
  Men jeg tror også
  Jeg tror på kærligheden
  Til min søn
  Til hans mor
  Til min datter
  Til mine søstre, mine forældre, mine venner, til menneskene, træerne, stenene og de mindste ting
  Jeg tror på kærligheden til livet
  Og jeg tror også på livet
  Jeg tror på verden
  At den findes
  Alt det, der dog er
  Så megen grusomhed, ondskab, uretfærdighed, ødelæggelse,
  men også så meget smukt
  Så meget, der er værd at stå op til, at arbejde, elske, forsøge, lykkes, mislykkes, forsøge igen for
  Så meget, der er værd at tage vare på, beskytte, nære omsorg for, give sig hen til, elske
  Jeg tror måske ikke på Gud
  Jeg tror måske ikke engang på hans søn
  Jesus
  Men jeg tror på den kristne kulturhistorie
  På rigdommen i bibelteksterne, evangelierne, salmerne, traditionerne, fællesskabet
  Jeg tror nok ikke på Gud
  Men jeg er ikke desto mindre kristen
  Jeg er i så høj grad dannet af den kristne kulturhistorie
  at jeg ikke kanuden den
  Jeg kunne aldrig konvertere til Islam eller Hinduismen, ikke engang til Jødedommen,
  Selvom jeg – som enhver følsom digter – af og til længes mod, som de danske jøder, jeg kender,
  at have en sådan dannelse, som de europæiske jøder, i hvert fald i første del af det 20.
  århundrede, inkarnerede
  Der er uden tvivl meget godt at lære af buddhismen
  Men kristendommen er og vil altid være mig meget nærmere end østens vise mænd og deres
  religioner
  Og derfor er jeg og har altid været meget optaget af kristendommen inklusive de såkaldt
  ”hellige” tekster, Biblen, evangelierne og tolkningerne af dem
  Og dermed også af dagens tekst:
  ”Hvad er det, den siger?”
  Det er ofte det, vi, eller på vores vegne, præsten stiller og med sin prædiken forsøger at
  besvare
  ”Hvad handler teksten om?”
  Dagens tekst handler nok om tålmodigheden.
  Om at alt det virkelig kostbare i verden, ja, selve verden, ikke bare giver sig selv, men kræver
  vores tålmodighed. Det kunne man, også jeg tale længe om, det vil jeg måske gøre senere i dag
  eller en anden dag eller nat.
  Men først synes jeg, vi skal stille os det spørgsmål, som jeg til min forbløffelse næsten altid må
  konstatere, at præsten springer over, nemlig:
  er det, dagens tekst taler?
  Eller endnu mere specifikt: Hvordan er det, Jesus taler i dagens tekst?
  Jesus taler ikke som menneske til menneske.
  Jesus taler ikke, sådan som jeg gerne vil gøre, når jeg taler til mine kære,
  til min seksårige dreng, Samuel, for eksempel, når jeg skal ud at rejse, så ville jeg aldrig sige:
  Det vil jo bare gøre ham urolig, og jeg ønsker da ikke at gøre ham mere urolig
  Der er i forvejen så meget i verden, der kan gøre ham urolig, hvorfor skulle jeg så –
  tilsyneladende uden grund – føje mere til?
  Jesus taler ikke som en kærlig moder eller fader til sin søn, Jesus taler ikke engang som en
  købmand, der fortæller, hvad han har i butikken, eller en lille pige, der læser op fra
  huskesedlen, hvad hun skal købe, eller en konferencier, der fortæller, hvad aftenen kommer til
  at byde på. Jesus taler som sfinxen, historiefortælleren, forfatteren: i gåder.
  Hvorfor dette slør, han trækker foran alt det, han siger? Ingen klar tale, alt hvad, vi har, når
  Jesus har talt, både her og andre steder i Bibelen, er antydninger. Intet vi kan blive enige om
  uden diskussion, tolkning, overtalelse, forførelse. Hvorfor denne ekstra magtudøvelse? Er det
  ikke nok for Jesus, at han er Guds søn, at de tolv er hans disciple, og han den unge mester,
  hvorfor skal han uafladelig demonstrere sin magt ved kun at sige noget af det, han ved, en flig,
  aldrig det hele?
  Det har altid fascineret mig ved Jesus, ved Bibelteksterne, men det har også altid bekymret
  mig:
  Denne magtudøvelse, en mulighed for at udøve magt over andre, som lurer overalt i sproget,
  og som Jesus åbner for og gør brug af.
  Jeg tror, at Jesus med sinher og mange andre steder i Evangelierne, og som
  mange profeter og vise mænd og seere osv. før og efter ham, åbner præcis den sprække i
  sproget, i det, han siger, som har muliggjort alle de grusomheder, al den vold og magtudøvelse,
  som den kristne kirkes historie er såaf.
  Det er i en vis forstand altsammen hans skyld.
  Siden Jesus har ukristeligt mange af dem, der talte i hans navn eller på hans kirkes vegne gjort
  brug af den mulige magt over andre mennesker, deres usikkerhed, frygt, håb, som det
  gådefulde i hans tale åbner for.
  Utallige er de præster og kirkens mænd, som – fordi de ved bedre, fordi de forstår at bruge
  den mulige magt, der ligger i nødvendigheden af atJesus’ og Bibelens ord, har tiltaget sig
  magt over andre mennesker, udnyttet og udbyttet dem, pint og brændt dem.
  Hvorfor? Hvorfor denne forfængelighed i Jesus tale? Hvorfor disse stjernenykker?
  Jeg forstår det ikke.
  Og det er nok den vigtigste grund til, at jeg har svært ved atpå Jesus.
  Men samtidig er jeg forfatterinde nok til at se, at netop deti Jesus’ tale, i
  evangelierne, i Bibelen, er det, der har gjort, at hans ord, og bøgerne, de står i, har overlevet i
  to tusinde år. Akkurat som de græske tragedier og Shakespeares og litteraturens andre
  klassikere: Det uudgrundelige, uudgrundelighedens rigdom, at man kan blive ved med, at man
  aldrig kan blive færdig med at grunde over, fortolke, udlægge. Osv.
  Det er paradoksalt, men det paradoksale er også det skønne ved verden og livet. Det
  paradoksale og det fraktale: at der altid vil være mere at opdage, flere detaljer, nuancer,
  udfoldninger.
  Jesus er en forfører, en fortæller, han får mennesker til at lytte og sågar følge sig, han har en
  uhyggelig og fascinerende magt.
  Han er jo kun tilsyneladende selvopopfrende, ydmyg, selvudslettende. Akkurat som Franz af
  Assissi og Gandhi osv., det er ikke nok for dem, at de gør det gode, de og Jesus har brug for, at
  nogendet gode, de gør, at nogenderes ord og siger dem videre.
  Hvis Jesus bare havde sagthvad der skulle ske, så havde ingen fulgt ham og
  videregivet hans ord. Så var han for længst glemt.
  Nej, jeg tror nok ikke på Jesus, jeg tror på kærligheden, omsorgen for verden, alt det smukke
  og skrøbelige, der dog er.
  []
  Ja, Human Arms, det bedste våben, vi har mod verdens og vore egne grusomheder, er
  hinanden og den sanselige nære verden omkring os, kærligheden, omsorgen, lydhørheden,
  tålmodigheden, fællesskabet.
  Så lad os sammen synge en salme:
  []
  