text: Der var engang en by
  mange grønne tårne,
  og grå gader,
  og grønne kanaler.
  Byen var hovedstad i et lille
  dronningerige uden bjerge.
  Det myldrede af børn
  og voksne i byen;
  nogle var raske,
  og andre var syge.
  nogle var rige,
  og flere var fattige.
  Menting havde de næsten alle til fælles:
  de kunne nu så godt li' [sic]
  deres by
  med de mange
  grønne tårne.
  Byen lå ved et sund,
  som godt nok ikke
  var helt så rent
  som i gamle dage.
  Men det så alligevel
  meget smukt ud,
  når solen skinnede
  og mange hvide sejl
  bevægede sig
  i vinden.
  På den anden side af sundet
  kunne man se kysten
  af et andet land
  og andre myldrende byer.
  Menneskene i de to lande
  syntes nok
  hver for sig
  at det var et besynderligt
  sprog man talte
  ovre på den anden side.
  Men man kom alligevel godt
  ud af det sammen,
  og havde derfor ikke ført krig
  i flere hundrede år.
  På begge sider af sundet
  var byerne omgivet
  af frugtbare marker.
  Ja, så gavmild var jorden,
  at man kunne sælge korn
  til mange landsdele
  hvor jorden ikke gav nok.
  En skønne dag skete der det,
  at nogen fandt på
  at bygge en ny slags fabrik
  på stranden
  i landet
  på den anden side af sundet.
  Det var aldrig rigtig
  til at finde ud af,
  hvem der
  havde bestemt,
  at der skulle bygges
  netop den slags fabrik
  på netop
  det sted.
  Men en ting er ganske klar:
  man havde aldrig nogensinde
  spurgt de mange mennesker
  omkring sundet
  om sagen.
  Så da menneskene
  en dag opdagede
  to blændhvide huse
  ved vandkanten,
  to hvide kasser med striber
  og høje skorstene,
  – – ja, så var det,
  at de gned øjnene
  og rystede på hovedet,
  og enkelte troede sågar,
  at de drømte.
  Det blev nu straks forklaret,
  at i de stribede huse
  blev der lavet
  lys
  og kraft
  og varme
  til glæde for alle.
  Og det lød jo meget godt
  altsammen.
  Men det var nu engang såda[n]
  med menneskeslægten,
  at nogle plagedes af
  stort videbegær.
  Og de nysgerrige
  i begge lande
  blev ved
  med at spørge.
  Og de bedrevidende gav nu
  besked om,
  at den hvide fabrik
  også lavede
  fremmede stoffer,
  som udsendte underlige stråler,
  som kunne skade
  hvert levende væsen,
  som de ramte,
  i meget lang tid.
  Men alle de fremmede stoffer,
  – sådan sagde man –
  var så godt lukket inde,
  at intet kunne slippe ud.
  Ognoget alligevel
  skulle slippe ud,
  ja, så ville intet alvorligt ske,
  især ikke
  i dronningeriget
  på den anden side.
  Nogle holdt nu op
  med at spørge.
  Måske var de tilfredse
  med svarene,
  eller måske ville de
  helst ikke have
  mere at vide
  om sagen.
  Men for mange gav
  hver besked blot ophav
  til nye gåder.
  Og så var det,
  at det pludselig
  begyndte at blive
  rigtigt svært
  at få svar
  på spørgsmål.
  Politikerne lavede udvalg
  sammen med
  embedsmændene
  som lavede udvalg
  sammen med
  teknikerne
  som lavede rapporter
  sammen med
  forskerne
  som så blev indkaldt
  til politikerne
  som lavede udvalg
  med hinanden.
  Og helst sad de allesammen
  i lange møder,
  hvor de lavede Argumenter [sic.]
  – som de utaknemmelige
  mennesker fandt
  mer' og mer' latterlige
  og selvmodsigende.
  Trætte af udvalg
  og fulde af mistro
  gik menneskene nu selv
  på jagt
  efter virkeligheden.
  De brugte deres læseevne
  og deres sunde fornuft.
  Og hør blot
  hvad
  de fandt:
  I den hvide fabrik,
  som skulle være så god,
  fandtes der rør,
  som sad tåbeligt,
  og rør med revner i.
  Og bygninger var placeret
  i forhold til hinanden,
  som de ikke burde være,
  og med en alt for tynd
  væg imellem.
  Og de hvide kasser
  var så små,
  at trykket kunne blive
  for stort
  derinde.
  Og den byggeplads på stranden,
  som skulle være så god,
  blev overfløjet af tusindvis
  af store flyvemaskiner hver måned.
  Og i undergrunden var
  der sprækker,
  så at jorden kunne finde på
  at flytte sig
  en dag.
  Og alligevel var fabrikken
  ikke stærk nok
  til at tåle faldende flyvemaskiner
  eller rystende jord.
  Men mest af alt
  tænkte man på,
  at det var levende mennesker,
  der passede fabrikken.
  Og ingen havde nogensinde
  mødt et levende menneske,
  som ikke kunne
  lave fejl.
  Man opdagede også,
  at hvis det gik galt
  – sådan rigtig galt –
  på den hvide fabrik,
  så kunne vinden bære
  de fremmede stoffer
  langt væk
  i begge lande,
  også over sundet
  til byen
  med de mange grønne tårne.
  Ogdet skete
  ville sygdomme hærge
  blandt voksne og børn,
  og menneskene blive
  tvunget til at flytte
  fra egnen.
  Alt arbejde standset –
  hjem uden liv –
  gader uden mylder –
  en død by
  år efter år.
  Og af de,
  der burde vide det,
  var der ingen,
  der vidste,
  hvordan menneskene skulle fjernes
  i hast
  fra en forgiftet by.
  Eller hvordan landet
  skulle leve
  uden sin hovedstad.
  Eller hvem der skulle
  rense byen
  ren igen.
  Nu voksede vreden,
  og mennesker kom sammen
  i mægtige marscher
  på begge sider af sundet.
  “Fabrikken skal væk”
  blev man ved med at råbe.
  “Hvad nytter det at
  lave lys og varme med den ene
  hånd,
  når man ikke kan undgå
  at lave gifte og løgne
  med den anden.“
  "Vi vil hellere beholde
  vores byer og marker
  end at bruge den
  hvide fabrik."
  De, der havde magten
  løb nu
  hurtigere og hurtigere
  fra møde til møde
  og talte til Folket i fjernsyn:
  om Sandsynligheder
  og Evakueringsplaner
  og Nedsætningsfaktorer og Energikrise
  og Tillidskløfter
  og Landets Interne
  Anliggender
  og deres egen Politiske
  Ansvarlighed.
  Men børnene pegede fingre
  og råbte:
  "Se, Kejseren er nøgen.
  I har jo ikke noget på.
  Jeres ord er bare luft."
  