text: Mine Herrer!
  Det er kun lidt, hvad vi ihar gjort eller kan giøre til, at vortbliver en aarlig Høitidsdag, eni Danmark, og det er klart, at, skal det skee, da maa Folke-Raadet selv giøre Sit dertil, ingenlunde somthi tvungen Glæde er nødvendig Sorg, men som en godFolket føler, vi har baade Ære, Gavn og Glæde af. Vel tør jeg sige, at hvadlige fra sin Fødsel, har gjort til at indprænte baade 11te2denog 28dei sin egen og Efterslægtens Ihukommelse, vilde netop være en stor Berømmelse for Samfundet, naar disse Hædersdage, og hvad de minde om, desuagtet nedsank i Glemsel; thi at værne om ædle Fædres og Bedrifters Minde, naar det, svagt og ringeagtet, er nær ved at hendøe, ogsaa det er at være sit Fædreland tro til Døden, hvad aldrig vil fattes en Hæders-Krands, saalænge Ædelmodighed lever paa Jorden; men en saadan Hæderskrands, som venter deder glødede ved Fædrenes Minde,er det nødvendig langt fra os at begiære, da det meget mere er vort inderlige Ønske, at den ringe Begyndelse, vi har gjort til, medogat oplive Fædrenes Minde hos deres Børn, snart maa glemmes, baade over enogtil det Samme, og over Folkets almindelige Jubel paa sine Høitidsdage! Og dette vort fælles Ønske vedkiender jeg mig alle Dage som mitthi vel har dette Haab for Øieblikket saamegetaf Urimelighed, at det kanskeesynes Mange latterligt, men det er dog saa sødt for hverat hvem det lever hos, som det, Himlen være lovet, ogsaa idag lever hos mig, vil ikke blot dristig vedkiende sig det, men smiler rolig ad alle Ophævelser om dets Urimelighed.
  Ja m. H. jo ældre jeg bliver, des fastere sammenvoxer dette Haab med min Sjæl, dette min Ungdoms dristige Haab om det gamleog Fornyelse iog jo længer jeg lever, og jo meer jeg lærer, des lysere bliver i denne Henseende mine Udsigter; thi jeg mindes mange Veirlys fra min Ungdom, som kom og svandt, men hvad der for mit Øie var Danmarks Morgen-Stjerne, fordunkles nu af hvad jeg kalder Dagningen, og derfor kan jeg nu baade see og sige tydelig, hvoraf mit Haab oprandt og hvorpaa det hviler.
  To Sandheder giennemlynede mig tidlig, og blive mig daglig mere indlysende, den Ene er enfor Menneske-Livet, og den Anden etomog dem vil jeg idag tage mig den Frihed lidt nærmere at udvikle, vis paa, at hvem de to Sandheder blive indlysende, kan umuelig elskeuden at dele mit Haab.
  udvikler sig kun blomstrende i detforsaavidt det finder sin Rod i detog søger sin Frugt i detsaa, for at blomstre, maa Folke-Livet søge sin Rod hos Fædrene og vente sin Frugt af Børnene, og vi veed Alle, det ereller den levende og kiærlige Ihukommelse, der indvortes knytter os til Forfædrene og Efterslægten til os. Dette ersom vel i forrige Aarhundrede blev høirøstet bestridt og dumdristig trodset, her, som hardtad allevegne, saa vi hørde det baade i Kamrene og paa Tagene, at Mennesket vilde være allerkraftigst og blive allerlykkeligst, naar man, ligesom Markens Dyr, glemde den store Fortid og den grændseløse Fremtid over det nærværende Øieblik; men denne dyriske Vildfarelse af en dødfødt Selv-Klogskab, og denne magtesløse Trods mod urokkelige Love, maatte netop tjene til at sætte Sandheden om Menneske-Livet fra Slægt til Slægt i et klarere Lys, saa nu er det kunfra det forrige Aarhundrede, der i Mørket mumle om, at det er med Mennesket som med Kvæget paa Marken, og i det nærværende Aarhundrede søge selvat knytte sig til deres Fortid og oplive deres Fædres Ihukommelse!
  Selvsiger jeg med Flid, begynde at blivethi naar selv disse det flygtige Øiebliks fødte Præster giør Røgelse paaogAlter, hvad er da Andet ivente, end atvil leve op i hele Christenheden, kun med større og mindre Kraft og Varme, eftersom det falder Folkene meer eller mindre naturligt, saa, naar det kun er enatfra Arildstid var de kiærlige, søde, dybe, uudslettelige,da kan det umuelig feile, at jo disse Minder blandt os og vore Børn vil opleve et mageløs herligt
  Og m. H. naar jeg nu paastaaer dette omsom en historisk Kiendsgierning, da smigrer jeg mig virkelig med, at den Paastand behøver kun en lille Oplysning, som jeg kan give, for at alle Dannemænd vil indsee dens Rigtighed, see med deres egne Øine, at Danmark virkelig, fraogtildenogdenDage, var en saadanhvor Ilden paa Fædernelandets Alter, selv naar den syndes slukt, var kun fæstet, ulmede under Asken og blussede op, naar Uveiret kom, naar Hvirvelvinde legede med Asken og Jordskælv rystede Alteret i sin Grundvold. For at see det, behøve vi nemlig ingenlunde at gaae tilbage til den graa, den fjernehvor kun Faa kan følge os, og endnu Færre skielne det Virkelige fra det Fabelagtige, som i Sagnet altid sammensvæver, behøve vi ikke engang at beraabe os paa den dunkle, brogededa Folkene blindt fulgde alle Hjertets Indskydelser, baade gode og slette, saa for den Sags Skyld kunde vi godt lade staae ved sit Værd, hvad dog er meget for smukt til at oversees: ikke alene, om de ældgamle Dannemænd virkelig bar “tre Aar om Land, Kongden” og kronede hans Minde-Skjald, men ogsaa, omundervirkelig opblussede hos de berømteog hos Helte-Brødrene,ogSnare, og om det virkelig var afNielsglødede, da han vovede og opoffrede sit Liv for det undertrykte, sønderrevne, som det syndes, uden Redning forlorneJa m. H. hvad der giørVidnesbyrd om Dannemænds udødelige Kiærlighed til Fædrene og gamlesaa mageløs indlysende, er, at vi kan blive staaende vedbaade lys og kold nok, og dog see det Samme, behøve kun at pege paa nye og sikkre Kiendsgierninger, for at Alle, som vil, kan see det, ja, for at Alle, som ikke med Flid vende Øinene bort, maae see det. Hvad der skedte her ivedi den haardeunder Kongdenog hvad der skedte tæt herudenfor, paai det tordensvangreidenUngdom, og endelig, hvad der skedte paaeni hans Alderdom, kun for elleve Somre siden, det er jo saa sikkert og vist, som hvad der skedte igaar, saa, naar det vidner om denFædernelands-Kiærlighed, som mageløs dyb og udødelig, da er dette historiske Vidnesbyrd aabenbar tusind Gangeend det, der udspringer fra langt mere glimrende Begivenheder enten i Oldtid eller Middelalder!
  Gaae vi nemlig tilbage tilog lade os ikke kyse af Indvendingerne mod det Enkeltes Paalidelighed, som Noget, der ikke anfægter det Heles Troværdighed, saa maae vi dog tilstaae, at brændende Fædernelands-Kiærlighed var da noget Hverdags overalt, hvor man fandt Mennesker, som havde et Fæderneland; og stirre vi paa Middelalderen, da see vi let, at i disse de dunkle Følelsers Herre ellervidste Folkene sjelden selv hvad der drev dem, og viiste det aldrig saa klart, at jo modsatte Giætninger om deres Bevæggrunde tit kan synes omtrent lige rimelige. I detAarhundrede derimod, veed vi, atselv i ringe Grad, var rar at finde overalt iog de ulykkeligeKrige viiste kun alt for klart, at ogsaa i Danmark varstærk, som i en Hjerte-Vinter, og derfor staaermed sit løvemodige, standhaftige Selv-Forsvar, unægtelig som eti Verdens-Historien, kun forklarligt af en dyb Fædernelands-Kiærlighed, der ulmede, som en Gnist under Asken, men blussede mægtig op i detØieblik, da Hjertet følde, det gik paaogsaa hvem der endnu havde mindste Kiærlighed til gamleog ei vilde see det nedtraadt i Støvet, sønderlemmet og deelt som et Bytte, udsuet og forhaanet af de Fremmede, hvem der ikke vilde, ikke nænde det, maatte, hvad det saa end kostede, beslutte sig til at staae og falde med deVolde, der endnu værnede svagt omom alleog om detældgamle, vidtberømte, kiærmindekrandsede Navn! Jeg er derfor ganske vis paa, at jo klarere Lyset opgaaer baade overog over hele Verdensdesmere skal de Kyndigste og Viseste beundrei detAarhundrede, da den, som ved et stort Mirakel, forvandledes til Rigets Hjerte, og holdt sig som et Kongeligt Hjerte-Kammer, i en Dronning-Barm, der lader haant om alle Fristelser og afslaaer alle Storme!
  Dog, m. H. idag har jeg veiet mine Ord, thi jeg vilde ikke selv henrives, jeg vilde oplyse, og derfor vil jeg sige ret udtrykkelig: denTænkemaade, som denHovedstadsogi detAarhundrede viiste, baadeogBelejringen, denneTænkemaade hosogPræster, som Rigets Fare umuelig kunde skabe, men kun bringe for Lyset, den er virkelig, saavidt jeg veed, aldeleser et ligesaa stort som elskeligt Vidunder, og et soleklart Beviis paa, atfædrelandskiærligt, som dethar dog i Grunden intet andet Folke-Hjerte banket, en saadanSeier over en frygtelig, haardnakket Beleiring, og over en dybt rodfæstet Adels-Vælde, men først og sidst overhar intet andetvundet!
  til Minde om Fædernelandets Frelse af Dødens Strube, den vil da sikkert, ligesomfra Arildstid, blive den almindeligste og hjerteligste Folke-Fest i detmen derfor vil dogtil Minde om Torden-Braget paai detAarhundredes Morgenstund, “før Soel gik op,” ingenlunde savne Deeltagelse, men især blive den dristige, glødende, sværmende Ungdoms store Høitid, og, da intet Land har kiærligereendogsaa for Ungdommens Skyld, om aldrig for Andet, blive saare høitidelig. Det vil heller ingenlunde være uforskyldt, thi vel kan Daaden paaingenlunde maale sig medvar ingen tredobbelt, men kun enSeier, og falder langt forklarligere, da i nærværende Aarhundrede Fædernelands-Kiærligheden aabenbar vaagner hosallevegne, hvor den var før; men ligesomflyder naturlig sammen med hele Havet, saa flyder Kampen derover dog ogsaa historisk sammen med alleBedrifter paa “Bølgen blaa,” hvoraf selvhar saamange, at Synet med Nødvendighed bliver stort, og desuden er det ikke blot mærkværdigt, men høist besynderligt, atskulde være detLand, hvor Fædernelands-Kiærligheden vaagnede, lyslevende, i detAarhundrede, saa Dets allertidligste Vaarblomster bogstavelig spirede til Hæders-Krandsen for vore “Helte af anden April.” Høist besynderligt, maa denHistoriker sige, som seer, at netop paa den Tid varstærkest oversvømmet af detAarhundredeshjerteløsekun forklarligt af en lønlig Kraft i det Danske Folke-Hjerte, der kan sove som Steen, men vaagner dog strax, naar Fædrelandets Haab, det lille Barn, græder, og overdøver da med sin Stemme ikke blot alle Hovedets Indvendinger, men selv et Torden-Brag, som det, Verdens frygteligste Tredækkere, anført afberømte1801 vakde paa de Danske Strømme!
  Og nu endelig Daaden, hvorom dennenærmest minder, KongdenDaad, og især denaf ham, som det nydanskeer, mon den ei skulde vidne klart om denFædernelands-Kiærlighed, mageløs i sin Tid, eller skulde maaskee en oplyst Efterslægt ei engang finde den etværd paa de hundrede Øer, for det meste meget smaa, og paa den brune Hede? Jo, saa vist, somvarFrederik den Sjette, graahærdet, satte paa sit halve Aarhundredes Værk til DanmarksGienfødelse og Oplysning; thi hvad det Danskenaar det kommer ret til Orde og kan udtrykke sine Følelser, vil sige om den Konge “hvis Bønder ham bar, somsomom Land, med Taare klar,” det har vi vel alle følt, det slog selv et Øieblik den store Verden, da den med Forundring hørde Folke-Sukket bruse giennem hundrede Harper veddenBaare, som vedBaal!
  Vist nok m. H. var det langt meer denend denSlægt iblandt os, som med dyb Vemod hørde det Sorgens Budskab, atdenet Vidunder afpaaei blot i sin Tid, men i Aarhundreder, denne KongeligeDanmarks ædleste Borger, der stod kronet og salvet midt i sit Folk, som mellem Brødre, at han var samlet til sine og vore Fædre! Ja, det var kun alt for kiendeligt osdem, der havde glædet sig ved hans Ungdoms Ry, havde sørget med ham over Danmarks Trængsel, haabet med ham paa bedre Dage, havde lært i Livet, at et Hjerte som hans er allevegne mere værdt end mange lyse Hoveder, og er paa Thronen uskatterligt, og var graanede under hans milde, faderlige Septer, os, som græd varme Taarer ved hans Kiste, og det maa altid blive denSlægt af Dannemænd, der ret kan skiønne paasom i det Hele paadenDaad; thi hvor ægte Kongelige end Begge var, saa havde dog hverken Hans ædle, elskelige Personlighed, eller Hans lange, velgiørende Virksomhed, noget Glimrende, men tvertimod noget saa saareog tilsyneladende Hverdags, at kun devil vide at skatte dem, kun den skærpede Opmærksomhed og det øvede Blik kan opdage det Dybe og Frugtbare, Faste og Afgiørende, altsaa det Store i ham og hans Kongelige Daad. Baade Ham oguværdigt vilde derforblive, dersomder sjelden lader den beskedne Fortjeneste og den stille Virksomhed skee Ret, og aldrig vil forstaae at udvikle deres høie Værd, skulde lede Betragtningen og føre Ordet; men vi vil ogsaa haabe, den Dag oprinder snart, skiøndt vi tør ikke sige, den er oprundet, da deStemme vil itilbagevinde sin tabte men naturlige Vægt, saa hvad Oldingen mindes med Ærbødighed, vil ogsaa blive Ungersvenden høitideligt, hvad Fædrene erklære for en stor Kiærligheds-Gierning og et folkeligt Storværk, vil ogsaa Børnene lære at elske og knytte glade og store Forventninger til.
  Ja m. H. jeg venter Deres og jeg venter Danmarks Tilgivelse, fordi jeg, paa en Høitidsdag som denne, giver en sørgelig Sandhed Røst, saa høi en Røst, som Aarene, der giør os Alle lavmælede, tillade, den sørgelige Sandhed, atOrden ogsaa hos os, som vel, udenforoveralt i Christenheden, blev i det Attende Aarhundrede forrykket, og er i det Nittende endnu ikke kommet ilave, saa endnu tænke vel de Fleste, det er deder skal føre Ordet, og deder skal tale dem efter Munden eller tie, deder skal føre an, og de Gamle, der skal følge efter eller krybe i Krogen, hvad dog aabenbar er den forkerte Verden, er den bagvendte Orden, altsaa enden. Det strider nemlig ikke blot, som Enhver kan see, mod al Ret og Billighed, da det aabenbar tilfalder dem, der har Tiden for sig, ei dem, der snart har lagt den tilbage, at tie og bie, men det maa nødvendig, skiøndt Ungdommen naturligviisforudseer det, have de bedrøveligste og ulyksaligste Følger, naar de skal vise Veien, som ei selv har reist den, og naar hele Menneske og Folke-Livet skal rette sig efter deres Hoved, som, hvor godt end Hovedet kan være, endnu af Erfaring kun kiende meget lidt til Livet, og fattes tillige i Regelen den stadige Eftertanke og rolige Besindighed, som hører til ret at benytteend sige da Andres, hele Folkets og Menneske-Slægtens, Livs-Erfaring, eller, kan de virkelig nøies med Mindre, de, der i vore Dage vil give de menneskelige og borgerlige Forhold en nynaar det ikke skal blive en Omvæltning til Undergang, men en Opreisning til Folkeheld!
  De maae ikke troe m. H. at jeg skyder Skylden for denne frygtelige Uorden ene paa Ungdommen, end sige da paa de Yngre for Øieblikket! Nei, som Historiker, veed jeg godt, det er en Brøde, som vi Alle og som flere Slægter dele, en Brøde, vi derfor, om det skal gaae godt, ikke maae skyde paa hinanden, men skulde heller kappes om at afsone, for at ikke det velsignede Fæderneland, som detHjerte dog baade i Gamle og Unge maa elske, skal komme til at bøde haardt derfor. Ja, m. H. iogskal vi Ældre endogsaa giøre meer end kappes med de Unge, thi begge Dele falde os naturlig meget lettere end dem, og da Ordenen engang er forrykket, tør vi kun vente meget lidt Billighed og Taalmodighed af den nærværende Ungdom, kunde slet ingen vente, naar vi ikke hos denDeel af Ungdommen turde forudsætte langt mere Fædernelands-Kiærlighed i Grunden, end hos nogen Anden. Vi skal derfor taale, at Ungdommen taler vildt og stolt og ufornuftig om en Fortid, som den ikke kiender, taale, skiøndt det skiærer os i Hjertet, baade den kaade Spot, og den ligesaa uforstandige som ukiærlige Rettergang, med, hvad vi erkiende for ædelt og dyrebart, og nødes vi end stundum til, som jeg i denne Time, uforbeholden at yttre vor dybe Misfornøielse dermed, skal det dog skee vemodig, uden Bitterhed. Vi skal fremdeles taale, at Ungdommen driver Spot med os selv, med vor Livs-Erfaring, vore Formaninger, Raad og Forslag, som om det var idel Daarskab, eller dogAnskuelser, Fordomme afHoveder, som ei formaae at fatte denTids-Aand, med sine store Opgaver, sine dybe Betænkninger og vidtomfattende Planer; vi skal taale det, deels, fordi vi maae betænke, at alle vore Skoler,ogkun har været skikkede til at danne enogUngdom, og deels, fordi det er baade det Klogeste og det Bedste, vi kan giøre; thi kunde vi end knuse den Ungdom, der ringeagter og spotter os, da havde vi kun Skam deraf, og Fædernelandet, hvisen munter, dristig og fremsagt Ungdom er, ubodelig Skade. Uagtet vi derfor ikke tør vente at udrette stort med vore rolige Indvendinger mod UngdommensModenhed til at bedømme gamle Statsmænd, Tænkere og Folkefærd, og densForstand paa detden ikke kiender af Erfaring, men kun af sine egne løse Formodninger og af Bøger eller Aviser, saa skal vi dog indskrænke os til saadanne, snart spøgende og snart alvorlige, Indvendinger, og til rolig Udvikling af, hvad Menneske-Slægtens, Folkets og vor egen Erfaring har lært os.
  Naar Ungdommen saaledes rask fortæller os, at vedOprettelse er slet Intet vundet, naar det ikke kan blivealtsaa holde op at være et “Raad,” og blive baade Kongens og Folketsda maae vi vel, baade paa gamleog egne Vegne, alvorlig frabede os en saadantil man beviser os, atogsandsynlig maae være defor de erog kan da unægtelig overstemmesom kun ermen vi skal dog især utrættelig bede Ungdommen betænke, at omOprettelse end ikke havde gjort andet end at skiæreforsaa skulde den dog nødig selv kalde detTing, men hellere, for sin egen Skyld, enes med os om, at Folkeraadets Oprettelse var alt store Ting i vort lille Land, om de end ikke, med os, vil takke og rose Kongdenderfor.
  Altsaa, m. H. Ungdommen sige for mig, og især om mig, Alt hvad den vil, og gjaldt mit Raad noget hos deskulde Ungdommen vist sjelden eller aldrig nødes til at forsvare sinfor nogen andenendsom er hele Menneskehedens, følgelig alle Folks og Aldres,men har Ungdommen mindste Fædernelands-Kiærlighed, og Den maa have megen, hvis der virkelig flyderi dens Aarer, da lære den dog at finde sig i Billighed, finde sig i, at vorog vortikke omstødes eller omstøbes efter dens krusede Hoved, og finde sig i, at vi Ældre bevise, og stræbe at overbevise baade Gamle og Unge, baade Høie og Lave om, at det ikke blot var splittergalt, men bremenfeldsk latterligt, da vor Ungdom er barnlig uvidende om de allerførste Grunde i borgerlig Selskabs-Indretning og Folke-Styrelse, ja, veed ikke engang, at Danmark har enligesaavel somellersaa Spørgsmaalet er kun, hvem der har denOg dette væsenlige Spørgsmaal, som al Verdens gode Hoveder umuelig kan besvare uden efterVidnesbyrd, og med nøie Kiendskab til det Folk, baade fordum og nu, hvisman vil bedømme, dette væsenlige Spørgsmaal, som vor Ungdom endnu aabenbar slet ikke har fattet, det Spørgsmaal maa Ungdommen virkelig tillade mig baade at kræve forstaaet og besvaret, af hvem der vil bryde Staven over denaf 1660 og 1831, og til man giendriver i det mindste Alt hvad jeg har anført tilConstitutions Priis, som denforsaalænge siger jeg endnu saa høit, som jeg kan, at den friOpvækkelse fra de Døde vedStiftelse, den bærer ikke blot umiskiendeligt Præg af et folkeligt og høikongeligt Hjerte hos Stifteren, men den raadte Bod paa denMangel, der var ved denaf 1660, den var en langt større Gierning end Kongen eller Nogen af os vidste, den var et Kongeligt Kæmpe-Skridt til denbedste Stats-Forfatning, og den er en frugtbartil en lys og herlig og glædelig Fremtid for Danmark, saa, hvis Spiren ikke forulykkes, da vil etblive Kæmpe-Blomsten eller Blomster-Krandsen paadenGrav!
  Nu, m. H. Ungdommen maa gierne sige, det er kun en “Taler-Blomst,” frisk eller falmet, som man behager, men jeg vil ogsaa have Lov til at spørge:er alTale og Skrift om Stats-Forfatning, uden i det Høieste en Taler-Blomst, frisk eller falmet, som man behager, saalænge Ungdommen ei engang veed, at en frier noget Stort, uberegnelig Frugtbart, men kalder den enikke engang et vrantent Maigilde værd! Nu, den Ungdom kan maaskee være meget klogere end jeg paa tusinde andre Ting, men paaogpaa det vingedepaaogogunder alle Himmelegne og til alle Tider, men fremfor Alt iogpaa alt Saadant er den Ungdom dog virkelig til Forbauselse uforstandig, som anseer den frider dog unægtelig giverLuft og givertil at virke med hele sin Kraft, anseer den for ennaar ikke de “Stemmer” i vortkan komme til atoverog over hele Riget. DenForudsætning, at denveloplystevil sædvanlig falde sammen med deStemmer i nogetFolkeraad paa hele Jordens Kreds, og at nogen Konge, som er Kronen værd, vil lade Andre, der sædvanlig slet ikke forstaae det, styrei Hans Haand og paa Hans Ansvar, den vil jeg her skiænke Ungdommen; men at den kalder det mægtige Vaaben, hvormed alleErobringer maae skee, og som ingen Regiering i Tidens Længde kan trodse, kalder denendet er af Stats-Reformatorer i detAarhundrede dog alt for galt, kun forklarligt af slette Bøger fra detsom uheldigviis maa være faldet i vor Ungdoms Hænder, og har bildt dem ind, at det erat styre hele Verden, end sige det lille Danmark, naar man kun kan faaetil det, saa det, at Alle og Enhver hartil at styre Riget, naar de kan, det er
  Men er nu densom vi har, saa stor en Ting, hvorfor har den da ikke virket stort hos os? Saa spørger Ungdommen, og vi Gamle svare naturligviis: fordi den varbaade hos jer og hos vortfattedes dentil at giøre sig giældende, som kun brændende Fædernelands-Kiærlighed og folkelig Oplysning i Forening kan give den, saa, før den kan virke andet Stort end store Ulykker, maae baade I og Folkeraadet lære, at afdet er Oplysning om hvadder lader sig giøre med detogdet bedst lader sig giøre,har vi Alle meget for lidt, har Folket i det Helesaa Folket giver endnu sin Stemme og vælger sine TalsmændMen, siger jeg, dener ligefuldt noget saaredens Gienfødelse var saavist et stort Kæmpeskridt, som Overgangen fratiler det Største af Alle, skiøndt vi nok veed, ati sin spæde Alder giør ingen Kæmpeskridt, og trænger nuomstunder, for engang at giøre dem gode, til først baade at voxe og at gaae i Skole. Men lad den spæde Folke-Stemme, der i Virkeligheden jo kun erAar gammel, faae Tid til at voxe og lære at giveRaad; og lad vort Folkeraad lære, at for at give dem om noget saa Vigtigt og Omfattende, somtrænger Det til langt mereover Menneske-Livet, især i sinog ladgiøre Sit til, at denneforfaaer, trods alleog især denIndvendinger, sin rettepaa enogHøiskole! Lad det kun først skee, som aabenbar maa skee, før man enten veed eller kan sige,den fri Folke-Stemme i Danmark er, og kan udrette! Og dersom da det sig selv bevidste, virkelig oplyste, Danmark ønsker at havei et uberegneligt, idelig afvexlende, for alle muelige Laster og Daarskaber mageløs udsatte, Folkeraad til sin egenligeogeller ønsker Danmark sig heller et indviklet Maskineri, der binderKongen og Raadet, saa alle Misbrug foreviges, alle sande Fremskridt forebygges, alDeltagelse iindvortes Anliggender bliver baade Kongen og Raadet og Folket saa godt somnu, da har saadanne Ulykker timedes saa tit, at det Folk, der ønsker, end sige den fri Folke-Stemme, der kræver en af dem, vil være den vis nok, og skal vist aldrig finde, den kom for seent!
  Dog, m. H. jeg er vis nok paa, det har slet ingen Nød, at detoplyste Danmark vil forlange nogen anden Stats-Forfatning, end den, der, udsprunget af en mageløs Fædernelands-Kiærlighed, er skikket til at nære den, altsaaogsomved sine Borgeres Ædelmodighed 1660, og ved sin Konges tilsvarende Ædelmodighed 1831, fik, og behøver kun ret at forstaae, for at maatte lykønske sig med, ja, høilig forundre sig over, som en Lykke, vi kom hardtad sovende til!
  Til denne rette Forstand paa vor ypperligeog især til at fordærve dem Spillet, der vil have den misforstaaet, som om den var enkunde det maaskee nok behøves, at Danmark fik enhvori deterklæredes,Enevoldsmagten, som ener og maa være, ogdensomGiengiæld, nødvendig maamen hvem tvivler heller om, at naar det havde været en saadanaf Venne-Gaverne 1660 og 1831, Folke-Raadet havde meent og viist Tjenligheden af, da det forlangdeforbedret, det jo da vilde naaet sin Hensigt, selv under en langt mindreogKonge endden
  Altsaa, m. H. Ungdommen sige, hvad den vil, og kalde mig længe nok enpaa sletenten fordi Den kun kan daarlig Dansk, eller undseer sig ved det fyndige Ord; jeg siger ligefuldt: saa vist somefter denhar ingenogingensaavist har derved baade Konge og Folk faaetde behøve, for at sammenvirke til fælles Bedste, saa, hvis Ungdommen virkelig ønsker detFrihed til at udvikle sig efter sine Anlæg og Hjertens-Lyst, og ønsker Danmark en blomstrende Tilstand, da veed den slet ikke hvad den selv siger, naar den kalder den fri Folke-Stemme ubetydelig og kræverMyndighed forenten som det nu er, eller som det vilde være, naar det med to Kamre skruede sig selv tilbage tilog skildte os nødvendig ved Frugten af vort Borgerskabs og vor Enevolds-Konges mageløs ædle Bestræbelser, som nedrev allemellemogsaa den eneste Mægler imellem dem skal være det fribaarne og frimodige, venlige og besindige,paaJeg veed derimod, hvad jeg siger, og det er mit gladeat om det end gaaer i Langdrag, vil dogfolkelig, det er levende og fædrelandskiærlig, oplyst, faae at see, jeg vidste hvad jeg sagde, og sagde det Bedste, jeg vidste, ved at lovprise en Forfatning, hvorefter Kongen og Folket ei har anden Mægler imellem sig end dette paa begge Sider fri og venlige Ord,netop den samme Mægler, som altidi Menneske-Barmen forbinder, forliger og stræber at forene,ogsom jo er, hvadognaar Tilstanden skal være menneskelig, maa svare til, og naar den skal blive glædelig, maa stræbe paa det Venligste og Klareste at udtrykke. Saavist som derfor det sidstemellem Konge og Folk i Danmark, det, som Embeds-endogsaa mod sin Villie, udgjorde, faldt vedOprettelse, hvorisom saadan, har Sæde eller Stemme; saavist sattedenmed sit aabne Brev af 28de Mai 1831, den Danske Fædernelands-Kiærligheds Storseigl paa Forfatningen af 1660, saa denmaa i detoplystenødvendig blive en Høitidsdag, vel størst for demen dog stor og glædelig for alle dem, ikke Blæk alene, men fremfor Alt Blod, detsom randt i vore Fædres Aarer, og i Ingens renere og ædlere end i Kong Frederik den Sjettes, i Sandhed gavJeg veed det godt, der hører megen Fædernelands-Kiærlighed og Lykke til, at ettaget saa godt som paa Slump, skal i det Hele føle sit høie Kald, kiende sine Grændser, og rødmende tilstaae, at det er ikke større Rettigheder, men mereKundskab og Vidskab, det fattes, for at give den fri Folke-Stemme Kraft og Gyldighed; men har Danmark faaet en Stats-Forfatning, som forudsætter samme Fædernelands-Kiærlighed og Lykke, hvor kan da Nogen, som seer det, andet end haabe enStemning og Oplysning, baade hos Raadet og Folket, hvorunder Riget vil blomstre, og den store Verden lære, at Fædernelands-Kiærlighed er dog baade Folkets største Dyd og Thronens bedste Støtte, medens Lykkens eneste sande og levende Kilde, naar man omhørerStemme, er
  