text:
MICHAIL BULGAKOV

# DET VITA GARDET

NORSTEDTS
ISBN: 978-91-1-306223-5

© Norstedts, Stockholm 2014

Originalets titel: _Bélaja gvardija_

Översättning: Lars Erik Blomqvist

Eboksproduktion Publit 2014

www.norstedts.se

*

_Norstedts ingår i Norstedts Förlagsgrupp AB,
grundad 1823_

# Personer

_Familjen Turbín:_

Alekséj Vasíljevitj Turbín ( _Aljósja_ ), 28 år, läkare

Nikoláj Vasíljevitj Turbín ( _Nikólka_ ), 17 år, kadett

Jeléna Vasíljevna Turbín ( _Léna_ ), 24 år, deras syster

Sergéj Ivánovitj Tálberg ( _Serjózja_ ), hennes make, stabskapten

Illarión (Larión) Illariónovitj Surzjánskij ( _Lariósik_ ), Talbergs systerson från Zjitómir

Anjúta, hembiträde och barn i huset

_Vännerna:_

Leoníd Júrjevitj Sjervínskij, ulan

Víktor Víktorovitj Mysjlajévskij ( _Vítia_ ), löjtnant

Fjódor Nikolájevitj Stepánov ( _Karás_ )

_Grannarna:_

Vasílij Ivánovitj Lísovitj ( _Vasilísa_ ), ingenjör

Vánda Michájlovna, hans hustru

Familjen Sjtjeglóv

_Vita gardet:_

Furst Belorúkov, kavallerigeneral, överbefälhavare

General Kartúzov, hans stabschef

Generalmajor Blochín, chef för första lantvärnsbataljonen

Felíks Felíksovitj Naj-Turs, överste, chef för dess andra kompani

Stabskapten Bezrúkov, chef för dess tredje kompani

Överste Sjtjótkin, chef för andra lantvärnsbataljonen

Överste Malýsjev, chef för mörsardivisionen

Stabskapten Studzínskij, dennes stabschef

Kapten Plesjkó, chef för pansarkompaniet

_Motståndarna:_

Överstarna Torópets, Kozýr-Lesjkó och Bolbotún – med minst var sitt regemente

_Den magnetiska trioletten:_

Michaíl Semjónovitj Sjpoljánskij, poet, fänrik, m m

Iván Rusakóv, poet, syfilitiker

_Vargarna:_

Nemoljáka, Kírpátyj, Uragán

_Dessutom:_

Julia Reiss

Irína Naj-Turs

Hetmanen av Allt Ukraina, Skoropádskij

_samt –_ möjligen

Semjón (Simon) Vasíljevitj Petljúra ( _Peturra_ )
_Tillägnas_

_Ljubov Jevgenjevna Belozerskaja_

Det började snöa så smått, och snart föll snön i stora flingor. Vinden ven, snön yrde. Inom ett ögonblick smälte den mörka himlen samman med snöhavet.

– Ja, herrn, skrek skjutskarlen, nu är olyckan här, det är snöstorm...

Pusjkin: _Kaptenens dotter_

Och de döda blevo dömda efter sina gärningar, på grund av det som var upptecknat i böckerna.

# Del 1
# 1

Storslaget och skrämmande var året 1918 efter Kristi födelse, andra året efter revolutionen. En sommar flödande av sol, en vinter med ymnigt snöfall, och ovanligt högt på himlen två stjärnor: herdestjärnan – aftonens Venus, och Mars – röd och skälvande.

Men dagarna flyr pilsnabbt undan, i fred såväl som i ofärdstider och ungdomarna Turbín märkte inte att den vitlurviga månaden december satte in med sin bittra köld. Å, gamle tomtefar som skiner av snö och lycka! Mor, ljusa drottning, var är du?

Ett år efter dottern Jelénas giftermål med kapten Sergéj Ivánovitj Tálberg, den vecka när äldste sonen Alekséj Vasíljevitj Turbin efter hårda år av umbäranden i fält återvände till Ukraina, till barndomshemmet i Staden, hade de burit moderns vita kista nedför den branta Aleksejbacken till Podól och vidare till den lilla Nikolauskyrkan i Vzvoz.

Vid moderns begravning i maj tryckte sig körsbärsträden och akaciorna tätt intill kyrkans spetsbågefönster. Fader Aleksándr snubblade på orden av sorg och förlägenhet, det glänste och gnistrade om honom i det guldskimrande solljuset och diakonen, gredelin i ansiktet och om halsen och guldsmidd ända ned till de knarrande stövelskaften, mässade dystert liturgins avskedsord till en mor som nu lämnade sina barn.

Nedanför den helige Nikolas gamla bruna ikon stod Aleksej, Jelena, Talberg, Anjuta, som vuxit upp i Turbins hem, och Nikolka med en hårlock ner över högra ögonbrynet och alldeles förstummad av dödens närhet. Nikolkas ljusblå ögon som låg djupt kring hans långa fågelnäsa hade en förvirrad och uppgiven blick. Ibland lyfte han ögonen mot ikonostasen och valvet som förtonade i halvmörkret ovanför altaret, där den sorgsne och hemlighetsfulle gamle mannen, Gud själv, tronade, och han blinkade. Varför denna oförrätt? Denna orättvisa? Varför måste modern tas ifrån dem, när alla hade förenats igen, när allt såg ut att ordna upp sig?

Genom sprickan som öppnats i den svarta himlen for Gud iväg utan att svara, och Nikolka själv visste ännu inte att vad som än sker i livet är nödvändigt och leder till det bästa.

Efter begravningen steg de ut på kyrktrappans ekande stenar och följde modern genom hela den väldiga staden till kyrkogården, där fadern sedan länge vilade under ett svart kors av marmor. Och där begravde de sin mor. Ack... ack...

Under många år före moderns bortgång hade lilla Jelena, den äldre brodern Aleksej och Nikolka, yngst av de tre, vuxit upp i värmen från kakelugnen som stod i matsalen i huset nr 13 på Aleksejbacken. Hur ofta hade de inte följt historien om _Timmermannen i Zaardam,_ avbildad på de glödheta kakelplattorna, klockan hade spelat sin gavott och i slutet av december hade de alltid känt doften av barr och de olikfärgade paraffinljusen hade brunnit på de gröna grenarna. Som ett svar på bronsklockans gavott från moderns sovrum, det som nu var Jelenas, hade den svarta pendylens kyrkklocksklang hörts inne i matsalen. Fadern hade köpt båda klockorna för länge sedan, på den tiden när kvinnorna ännu hade sina löjliga puffärmar. Den sortens ärmar hade försvunnit, tiden ilade iväg som en blixt, fadern – professorn – dog, alla växte upp, men pendylen var densamma och slog sina kyrkklocksslag. Alla var så vana vid den, att om den plötsligt som genom ett under skulle försvinna från väggen, ja, då skulle det vara lika sorgligt som om en älskad stämma dog och ingenting skulle man ha i stället att hänga där på den tomma platsen. Men till all lycka är den klockan odödlig, odödlig är också Timmermannen från Zaardam och hur svåra tiderna än må bli kommer alltid liv och värme att stråla ut från det holländska kaklet, en vishetens klippa.

Kakelugnen, möblemanget i gammal röd sammet, sängarna med sina glänsande mässingsknoppar, de nötta mattorna och bonaderna, mönstrade eller helt ljusröda, en med tsar Aleksej Michajlovitj med jaktfalk på armen, en med Ludvig XIV vilande vid stranden av en paradisisk sjö i siden, de turkiska mattorna med underbara, orientaliska snirklingar, de som en gång dansat framför lille Nikolkas ögon i scharlakansfeberns yrsel, bronslampan med sin skärm, de bästa bokskåpen i hela världen, doftande av något slags mystisk gammaldags choklad, med alla dessa Natasjor och Kaptensdöttrar, de förgyllda kopparna, silvret, porträtten, draperierna, alla de sju dammiga, belamrade rummen som sett ungdomarna Turbin växa upp – allt detta hade modern i prövningens tid lämnat åt sina barn och medan hon blev allt svagare och andades allt häftigare hade hon gripit den gråtande Jelena i armen och sagt:

– Ni ska leva... och hålla sams.

Men hur skulle de leva? Hur?

Alekséj Vasíljevitj Turbin, äldst av syskonen, var tjugoåtta år gammal och läkare. Jelena var tjugofyra. Hennes make, kapten Talberg, var trettioett och Nikolka dryga sjutton. Livet hade mörknat, just när det grydde. Kalla vindar hade för länge sedan börjat blåsa från norr, det fortsatte att blåsa utan uppehåll och ju längre vinden ven desto värre blev det. Aleksej Turbin hade återvänt till sin hemstad när den första framstöten skakat bergen över Dnepr. Nu skulle det vara slut, trodde de, nu skulle de kunna börja leva det liv som det stod skrivet om i de chokladdoftande böckerna – men inte! Allting blev tvärtom bara ännu förfärligare. Snöstormen från norr tjöt och gormade, och nu kunde de känna marken dundra dovt under fötterna, det knotade ur jordens upprörda bröst. 1918 gick mot sitt slut och faran såg för var dag alltmer hotfull ut och reste borst.

Den tid nalkades då väggarna skulle falla in, den skrämda falken skulle lyfta från tsarens vita ärm, ljuset skulle slockna i bronslampan och Kaptensdottern skulle gå upp i lågor i kakelugnen. Modern hade sagt till sina barn:

– Ni ska leva.

Men de måste lida och dö.

En dag i skymningen, kort efter begravningen, gick Aleksej Turbin till fader Aleksandr och sade:

– Det är en sorgens tid för oss, fader. Det är svårt att glömma mor och än värre blir det i en svår tid som denna... Det värsta är, förstår ni, att jag har ju just kommit tillbaka hem och vi såg fram emot att kunna ordna upp vårt liv, men nu...

Han tystnade och där han satt i skymningen vid bordet föll han i tankar och skådade långt ut i fjärran. Grenverket på gården utanför kyrkan skymde prästens lilla hus. Det var som om en hemlighetsfull, ogenomtränglig, vårskrudad skog började alldeles utanför det trånga arbetsrummet, fyllt av böcker. Staden susade dovt i kvällningen, det doftade av syren.

– Vad kan man göra, vad kan man göra, mumlade prästen tafatt. (Han blev alltid tafatt när han blev tvungen att tala med folk.) – Ske Guds vilja.

– En gång kanske allt det här tar slut? Kommer det då att bli bättre i framtiden? undrade Turbin rakt ut i luften.

Prästen rörde sig i sin fåtölj.

– Hårda tider, hårda tider, vad ska man saga, mumlade han, men man får inte misströsta...

Så sträckte han plötsligt ut sin vita hand ur kaftanens mörka ärm, lade den på en hög böcker och slog upp den översta av dem på ett ställe, markerat med ett bokmärke broderat i färg.

– Misströstan kan man inte acceptera, sade han med förvirrad men ändå på något vis mycket övertygande röst. Misströstan är en stor synd... Ändå tror jag att vi får utstå fler prövningar. Just det, just det, svåra prövningar, sade han med allt större övertygelse. På sista tiden har jag ofta suttit här, förstår ni, med mina böcker, mest teologiska skrifter förstås, det är ju mitt ämne...

Han lyfte upp boken så att det sista ljuset från fönstret föll över sidan och läste:

– »Och den tredje ängeln göt ut sin skål i strömmarna och vattenkällorna. Då förvandlades dessa till blod.»

# 2

Så strävade då den vita, frostlurviga månaden december med full fart mot mitten. Man kunde redan känna julens strålglans på de snöiga gatorna. 1918 skulle snart vara till ända.

Över tvåvåningshuset nr 13, denna märkvärdiga byggnad (Turbins våning låg mot gatan i andra etaget, men i första etaget mot den lilla trivsamma sluttande gården), bredde snön ut sig mellan kvistarna och tyngde ned träden i trädgården, som klängde sig fast vid bergstupet. Gårdsskjulen hade yrt igen och berget höljdes i snö tills det hade blivit en jättelik sockertopp. Huset täcktes av en vitgenerals pälsmössa och i nedre våningen (bottenvåning mot gatan, källarvåning mot gården under Turbins veranda) tände den otrevlige Vasílij Ivánovitj Lísovitj, en ynkrygg, en ingenjör, en borgare, sina små flämtande, gulaktiga lampor. I övervåningen lyste Turbins fönster kraftfullt och glatt.

I skymningen gick Aleksej och Nikolka ut på gården för att hämta ved.

– Hm, fan så lite ved det är kvar. Titta, nu har de varit här och knyckt idag igen.

En blåaktig ljuskärve slog ut från Nikolkas elektriska lykta och i skenet kunde man tydligt se att brädfodringen slitits bort från väggen och sedan i all hast satts fast utifrån.

– Man borde skjuta de där jävlarna! Sannerligen! Hör du, ska vi sitta vakt här i natt? Jag vet nog vilka de är – skomakarna i elvan. Såna uslingar! Dessutom har de ju mer ved än vi.

– Ge fan i dem... Nu går vi. Ta här.

Det rostiga låset gnisslade till, en trave ved ramlade ner över bröderna och de drog iväg med den. Vid niotiden på kvällen kunde man inte längre nudda vid kaklet med scenerna från Zaardam.

På den bländande ytan av denna märkvärdiga kakelugn fanns en rad historiska inskrifter och teckningar, tillkomna vid olika tillfällen under 1918. De var utförda i tusch av Nikolkas hand och fyllda med den djupaste mening och betydelse:

> Om folk säger att de allierade är på väg hit med hjälp tro inte på dem. De allierade är svin.
>
> Han sympatiserar med bolsjevikerna!

Teckning: Momus' huvud.

Signatur: Leonid Jurjevitj, ulan

> Fasliga rykten grasserar,
>
> de röda attackerar!

> En färglagd teckning: ett huvud med slokande mustascher prytt av en fårskinnsmössa med blå plym.
> Därunder:
>
> Ner med Petljúra!

Jelena och Turbins käraste gamla barndomsvänner – Mysjlajévskij, Karás, Sjervínskij – hade målat och skrivit med tusch, bläck och körsbärssaft:

> Jelena Vasiljevna älskar oss alla så mycket än den ena, än den andra.
>
> Lena lilla, jag har en biljett till Aida.
>
> Loge nr 8, till höger.
>
> Den 12 maj 1918 blev jag kär.
>
> Ni är tjock och ful.
>
> Får jag höra sånt skjuter jag mig.
>
> (Välliknande teckning av en browning.)
>
> Leve Ryssland!
>
> Leve monarkin!
>
> Juni. Barcarolle.
>
> I hela Ryssland lever kvar minnet av Borodino.

Med Nikolkas tryckbokstäver:

> Härmed förbjuder jag varje inskription av ovidkommande ting på kakelugnen. Varom icke hotar arkebusering och förlust av medborgerliga rättigheter. Kommissarien i räjongkommittén, Podol. Dam-och herrskräddare Abram Pruzjiner.
>
> 30/1 1918.

Kakelplattorna med sina teckningar ångar av hetta, den svarta klockan går som för trettio år sedan: tonk-tank. Slätrakad, ljushårig, åldrad och dyster sedan den 25 oktober 1917 sitter Aleksej Turbin iförd sin vapenrock med de enorma fickorna, sina blå ridbyxor och de nya mjuka skorna i en fåtölj – det är hans älsklingsställning. På en pall vid hans fötter sitter Nikolka med hårlocken i pannan, han har sträckt ut benen nästan fram till skänken – matsalen är inte stor. Fötterna är nedkörda i stövlar med spännen. Nikolka knäpper tyst på sin älskade gitarr... knäpper obeslutsamt... för ännu, förstår ni, var det ingen som visste någonting. Oro härskade i Staden, ett töcken, onda aningar...

Nikolka bär underofficerens axelklaffar med vita tränsar och på vänstra ärmen har han en spetsig chevron i tre färger. (Första lantvärnsbataljonen, tredje kompaniet. Uppsatt för tre dagar sedan med sikte på stundande händelser.)

Men trots alla dessa händelser har man det skönt i matsalen. Där är varmt och trivsamt, de gräddfärgade jalusierna är nerdragna. Och hettan värmer bröderna och gör dem dåsiga.

Aleksej slänger ifrån sig sin bok, sträcker på sig.

– Ta och spela »Spaningspatrullen»...

Tren-ta-tam... Tren-ta-tam...

> Stövlarna sitter bra,
>
> Mössorna som de ska,
>
> Vi är ingenjörkadetter vi!

Aleksej börjar nynna med. Hans ögon är dystra, men där tänds en gnista, blodet hettar i hans ådror. Men ta det varligt nu, mina herrar, varligt, varligt.

> Tjänare, sommarpojkar,
>
> Tjänare, sommarflickor...

Gitarren går i marschtakt, ett helt kompani hoppar fram ur strängarna, här kommer ingenjörtrupperna – vänster, höger, vänster, höger! Nikolkas ögon tänker tillbaka:

Skolan. Avflagnade alexanderpelare, kanoner. Kadetterna ålar fram från fönster till fönster, skjuter för att försvara sig. Kulsprutor i fönstren.

En hel svärm soldater belägrar skolan, ja en veritabel svärm. Vad ska man göra? General Bogoróditskij blev förskräckt och gav upp, han gav sig tillsammans med kadetterna. Skamligt...

> Tjänare, sommarpojkar,
>
> Tjänare sommarflickor,
>
> Er har vi spanat på länge.

En slöja lägger sig över Nikolkas ögon.

Sommarhettan slår upp över röda ukrainska fält. I dammet marscherar dammiga kadettkompanier. Så var det, så var det, och nu är det slut. Vilken skam. Fan också.

Jelena drog undan gardinen och hennes rödblonda huvud visade sig i den svarta öppningen. Hon såg ömt på sina bröder men kastade en orolig, ja mycket orolig blick på klockan. Med goda skäl. För var i hela världen höll Talberg hus? Systern är alldeles uppskärrad.

För att dölja sin oro började hon sjunga med sina bröder, men plötsligt hejdade hon sig och höll upp ett finger i luften.

– Vänta? Hör ni inte?

Kompaniet hejdade sig på alla sju strängarna: halt! De tre syskonen lyssnade noga: kanoner, det var de säkra på. Ett tungt dovt ljud, långt borta. Och så ännu en gång: bo-o-om... Nikolka lade ifrån sig gitarren och reste sig hastigt. Aleksej suckade tungt och reste sig också.

Det var alldeles mörkt i salongen. Nikolka snavade över en stol. Utanför fönstren såg det precis ut som scenbilden till _Julnatten –_ snö och blinkande, darrande eldslågor. Nikolka tryckte sig mot fönstret. Sommarhettan och skolan försvann när han spetsade öronen. Varifrån kom ljudet? Han ryckte på sina underofficersaxlar.

– Fan vet. Det verkar som om de skjuter vid Svjatósjino. Konstigt, inte kan det väl vara så nära.

Aleksej står i mörkret, men Jelena är närmare fönstret, och hennes ögon är mörka av fruktans svarta färg. Vad kunde det betyda att Talberg inte hade kommit ännu? Aleksej Turbin känner inom sig hennes oro och säger därför inte ett ord, även om han gärna vill. I Svjatosjino. Det kan inte råda något tvivel om den saken. Nu skjuter man inte längre bort än tolv verst från Staden. Vad är det som pågår?

Nikolka tog tag i fönsterhaken, andra handen pressade han mot rutan som om han ville trycka ut den och klättra ut, näsan plattades till mot fönstret.

– Jag vill fara dit. Ta reda på vad som håller på att hända...

– Kanske det, de behöver dig nog...

Jelena talar med ängslig röst. Vilken olycka. Hennes man borde ha varit tillbaka allra senast, hör ni det, allra senast klockan tre på dagen, men nu är hon redan tio.

De gick tysta tillbaka in i matsalen. Gitarren tiger dystert. Nikolka släpar in samovaren från köket, och den piper och frustar olycksbådande. På bordet står tekopparna med det fina blommönstret på utsidan och guldbeläggningen inuti, de märkvärdiga kopparna i form av karyatider. När mor, Anna Vladímirovna, levde, hade detta varit familjens söndagsservis, men nu använde barnen kopparna varje dag. Trots kanonerna, ängslan och oron är bordduken vit och stärkt. Det är Jelenas förtjänst, hon kan inte tänka sig något annat, och det är Anjutas förtjänst, hon som vuxit upp i familjen Turbins hus. Golven är skinande blanka, och nu i december står där på bordet i en vas av matt glas på hög fot en bukett hortensior och två vemodigt trånande rosor, som bekräftar livets skönhet och varaktighet, trots att det på Stadens tröskel står en lömsk fiende, som mycket väl kan slå den härliga, snötäckta Staden i spillror och trampa de spridda resterna av fred och ro under klackarna. Blommor. Blommor – en gåva av Jelenas trofaste beundrare, gardeslöjtnanten Leoníd Júrjevitj Sjervínskij, god vän till fröken i den bekanta konfektboden »La Marquise», och god vän till fröken i den trivsamma blomsteraffären »Fleurs de Nice». I hortensiornas skugga ligger en liten tallrik med blått mönster, några korvskivor, smör i en glasbytta, sockerbitar i sockerskålen och ett vitt avlångt bröd. Här skulle det vara skönt att ta för sig en bit och smaka på teet, om det inte vore för alla dessa dystra omständigheters skull... Ack... ack.

På tekannan rider en tupp i brokigt yllegarn, och i samovarens skinande yta återspeglas de tre syskonen Turbins vanställda ansikten, Nikolkas kinder ser ut som Momus'.

Jelena ser eländig ut och hennes flammande rödblonda lockar har uppgivna fallit ner.

Talberg och hans tåg med hetmanens pengar har fastnat någonstans och förstört kvällen. Fan vet vad som kan ha hänt med honom... Bröderna tuggar likgiltigt på sina smörgåsar. Framför Jelena står en kopp kallnande te och där ligger _Herrn från San Francisco._ Utan att urskilja något stirrar hennes beslöjade blick på orden:

»... mörkret, oceanen, snöstormen.»

Jelena läser inte.

Till slut kan inte Nikolka behärska sig längre:

– Jag skulle vilja veta varför de skjuter på så nära håll. Det kan väl ändå inte vara så att...

Han avbröt sig och när han rörde sig förändrades hans vanställda spegelbild i samovaren. Paus. Visaren kröp förbi tiominutersstrecket och – tonk-tank – närmade sig kvart över tio.

– Därför att tyskarna är skurkar, röt Aleksej plötsligt.

Jelena lyfter blicken mot klockan och frågar:

– Inte kan de väl verkligen lämna oss åt vårt öde? Hennes röst är bedrövad.

Som på kommando vrider bröderna på huvudena och börjar ljuga.

– Man vet ingenting, säger Nikolka och smakar på en korvbit.

– Det jag sade var bara, hm... rena antaganden. Rykten.

– Nej, det är inga rykten, svarar Jelena karskt, det är sant; idag träffade jag fru Sjtjeglóv, och hon sade att två tyska regementen dragit sig tillbaka från Brodjánka.

– Dumheter.

– Tänk efter själv, börjar Aleksej, är det verkligen troligt att tyskarna skulle släppa fram den där lymmeln i närheten av Staden? Va? Personligen kan jag inte tänka mig hur de ens ett ögonblick skulle kunna komma överens med honom. Fullkomligt absurt. Tyskarna och Petljura. Bandit är ju just vad de själva kallar honom. Löjligt.

– Säger du, ja. Jag vet vad tyskarna går för. Jag har redan sett flera stycken med röda armbindlar. Och en full underofficer med ett fruntimmer. Hon var full hon med för den delen.

– Än sen då? Enstaka fall av demoralisering kan ju inträffa också i tyska armén.

– Så ni tror inte att Petljura kommer att bryta igenom?

– Hm... Nej, det tror jag inte.

– _Absolument pas._ Var snäll och häll upp en kopp te till åt mig. Oroa dig inte. Iakttag lugn, som det heter.

– Men, herregud, var är då Sergej? Jag är säker på att hans tåg har blivit anfallet och...

– Och vad då? Vad är det du går och inbillar dig alldeles i onödan? Den linjen är ju fullständigt säker.

– Men varför är han inte här då?

– Herregud! Du vet ju själv vilken resa det är. De har antagligen fått stå i fyra timmar på varje station.

– Så är det att resa i revolutionstider. Man åker en timme och står stilla i två.

Jelena suckade tungt, tittade på klockan, sade ingenting på en stund och tog sedan åter till orda:

– Herregud! Om inte tyskarna hade betett sig så skamligt hade allting varit gott och väl. Två av deras regementen skulle ha varit tillräckligt för att krossa den där Petljura som en fluga. Nej, jag inser nog att tyskarna spelar något slags eländigt dubbelspel. Och varför ser vi inte till någon av våra tjusiga allierade? Skurkar och banditer. Löften, löften...

Samovaren som dittills stått tyst pep plötsligt till och kolbitar grå av aska ramlade ner på brickan. Bröderna såg ofrivilligt mot kakelugnen. Där fanns svaret. Varsågod:

> De allierade är svin.

Visaren stannade på en kvart över tio, klockan rosslade stilla och slog ett slag och fick samtidigt svar av en gäll, ihållande signal strax under taket i hallen.

– Gudskelov, det är Sergej, sade Aleksej glatt.

– Det är Talberg, instämde Nikolka och rusade iväg för att öppna.

Jelena rodnade och reste sig.

Men det var inte alls Talberg. Det gnisslade i tre dörrar och så hördes Nikolkas häpna röst dovt ute i trappan. En annan röst svarade. Rösterna som kom uppför trappan dränktes alltmer av ljudet av klackjärn från stövlar och en gevärskolv som dunsade mot golvet. Halldörren släppte in en våg av kyla, och framför Aleksej och Jelena stod plötsligt en lång, bredaxlad gestalt, klädd i en fotsid soldatkappa med tre löjtnantsstjärnor ritade med anilinpenna på axelklaffarna. Kapuschongen var täckt av rimfrost och det tunga geväret med dess rostbruna bajonett fyllde hela hallen.

– Godafton, pep gestaltens hesa tenor och med stelfrusna fingrar tog han tag i kapuschongen.

– Vitía!

Nikolka hjälpte gestalten att knyta upp remmarna i kapuschongen så att den gled av, under den syntes en platt officersmössa med en svartnad kokard och över de väldiga axlarna framträdde det huvud som tillhörde löjtnant Víktor Víktorovitj Mysjlajévskij. Det var ett mycket vackert huvud med den sorts besynnerliga, sorgsna och tilldragande skönhet som är nedärvd och medfödd. Skönheten fanns i de olikfärgade, oförvägna ögonen, i de långa ögonfransarna. Näsan var lätt böjd, läpparna stolta, pannan vit och ren utan några särskilda kännetecken. Men ena mungipan var sorgset nerdragen, och hakan var snett avskuren, som om en bildhuggare i färd med att skulptera ett aristokratiskt ansikte plötsligt fått en vild ingivelse att skära bort ett lager lera och låta det manliga ansiktet sluta med en liten böjd kvinnlig haka.

– Varifrån kommer du?

– Ja, varifrån?

– Försiktigt, svarade Mysjlajevskij svagt, slå inte sönder den. Det finns en flaska brännvin där.

Nikolka hängde varligt upp den tunga kappan, ur vars ena ficka en flaskhals tittade fram, invirad i en bit tidningspapper. Sedan hängde han upp mauserpistolen med dess trähölster som var så tung att den fick hatthängaren med renhornen att svaja. Nu först vände sig Mysjlajevskij till Jelena, kysste hennes hand och sade:

– Jag kommer från Röda krogen. Lena, får jag ligga över här? Jag orkar inte gå hem.

– Gode Gud, visst får du det.

Mysjlajevskij stönade plötsligt till, han försökte blåsa på fingrarna, men hans läppar lydde honom inte. Hans vita ögonbryn och hans frostgråa välansade sammetsmustascher började tina upp, hans ansikte blev fuktigt. Aleksej Turbin knäppte upp hans vapenrock, drog fram hans smutsiga skjorta och förde ett finger längs en söm i skjortan.

– Ja, det är klart... Full med löss förstås.

– Ett ögonblick, sade Jelena förfärad, glömde för en stund bort Talberg och började beställsamt springa omkring i rummet. Nikolka, det finns ved i köket. Spring och sätt fyr på pannan. Ett sånt elände att jag lät Anjuta få ledigt. Aleksej, ta av honom vapenrocken, låt det gå undan.

Vid kakelugnen i matsalen stönade Mysjlajevskij hämningslöst och föll ihop på en stol. Jelena rusade runt och klirrade med nycklar. Turbin och Nikolka ställde sig på knä och drog av Mysjlajevskij hans trånga, eleganta stövlar med spännen vid vaderna.

– Ta det så varligt nu... Å, försiktigt...

De lindade av honom hans smutsiga, fläckiga fotlappar. Under dem syntes ett par lilafärgade silkesstrumpor. Nikolka slängde direkt ut vapenrocken på den kalla verandan – där skulle nog lössen dö i kylan. I sin ohyggligt smutsiga batistskjorta med de svarta hängslena i kors och sina blå byxor med hällor blev Mysjlajevskij plötsligt tunn, sjuk och ömklig. Han slog ihop sina blåfrusna händer och gned dem mot kaklet.

> Fasl... grass...
>
> röd... attack...
>
> maj... blev jag kär...

– Såna skurkar! utropade Aleksej. Kunde de inte gett er filtstövlar och pälsjackor?

– Fi-iltstövlar, sade Mysjlajevskij retsamt och grät, filtstöv...

I värmen skar en outhärdlig smärta genom hans händer och fötter. När han hörde att Jelenas steg tystnade i köket, vrålade Mysjlajevskij i fullt raseri och med tårar i rösten:

– Rena kaos!

Han rosslade och grimaserade, föll omkull, pekade på sina strumpor och stönade:

– Ta av dem, ta av dem, ta av dem...

Det luktade kväljande av denaturerad sprit, i en balja smälte ett helt isberg och ett vinglas vodka gjorde på ett ögonblick löjtnant Mysjlajevskij så berusad att det flimrade för ögonen.

– Inte måste de väl amputeras? Herregud... Han vaggade bittert fram och tillbaka i stolen.

– Dumheter. Det klarar sig... Stortån har du förfrusit förstås. Men... det går över. Det går över, det med.

Nikolka satte sig på huk och började dra på Mysjlajevskij ett par rena, svarta strumpor, och Mysjlajevskijs träklubbor till armar kröp in i ärmarna på en badrock av frotté. Röda fläckar blossade upp på hans kinder och den genomfrusne löjtnant Mysjlajevskij grimaserade i sina rena underkläder och sin badrock, han mjuknade och fick liv. Förskräckliga svordomar smattrade runt i rummet som hagel mot ett fönsterbleck. Vindande av vrede for han ut i de värsta grovheter mot staben som reste i förstaklassvagnar, en överste Sjtjótkin, kylan, Petljura, tyskarna och snöstormen och slutade med att ösa otidigheter över självaste hetmanen av Allt Ukraina.

Aleksej och Nikolka såg hur löjtnantens tänder skallrade medan han tinade upp alltmer och de gav då och då ifrån sig instämmande läten.

– Hetmanen, va? Jävla skitfan! vrålade Mysjlajevskij. Var höll gardeskavalleristerna hus? Va? I slottet? Men oss körde de ut, som vi gick och stod. Va? Ett dygn ute i snön och kylan... Herregud! Jag trodde vi skulle dö allihop... Helvete! En linje av officerare med två hundra meters lucka mellan var och en – ska det kallas försvarslinje det? Det var på håret att vi blev nackade som kycklingar hela bunten!

– Vänta, undrade Aleksej, förvirrad av alla svordomar, kan du inte säga vem som var med dig vid Krogen?

– Ha! Mysjlajevskij viftade med handen. – Du begriper ingenting! Vet du hur många vi var där vid Krogen? Fyr-tio man. Så kommer den där jävla överste Sjtjótkin farande och säger (här drog Mysjlajevskij ihop ansiktet till en grimas i ett försök att imitera den förhatlige överste Sjtjotkin och började tala med en motbjudande, tunn och läspande röst): »Herrar officerare, Stadens hela hopp står till er. Sök motsvara det förtroende som de ryska städernas döende moder har givit er. Skulle fienden visa sig – gå då till anfall, Gud är med oss! Jag låter avlösa er om sex timmar. Men spar på ammunitionen...» (Mysjlajevskij återgick till sin vanliga röst) – och så stack han iväg i bil tillsammans med sin adjutant. Och mörkt var det som i arsl...! Kallt, nålar i huden.

– Men för Guds skull, vem var det då som var där? Inte kunde väl Petljura vara vid Krogen?

– Det vete fan! På morgonsidan hade vi nästan blivit galna. Där stod vi vid midnatt och väntade på avlösning... Inte en skymt. Ingen avlösning. Tända eld kunde vi förstås inte, närmsta by låg bara två verst bort, till Krogen var det en verst. På natten inbillar man sig saker och ting: fältet rör sig. Det verkar som om fienden kommer krypande... Nå, tänker jag, vad ska vi göra då?... Va? Slänga bössan, skjuta eller inte skjuta? Frestande. Vi stod där och ylade som vargar. När man skrek var det någon i linjen som svarade. Till slut grävde jag ner mig i snön, grävde en grop åt mig med gevärskolven, satte mig ner och försökte låta bli att somna: somnade man så var det slut. Mot morgonen stod jag inte ut längre, jag kände att jag började slumra till. Vet du vad som räddade mig? Kulsprutorna. I gryningen, då hör jag på en tre-fyra versts håll hur det börjar smattra! Och kan du tänka dig, jag hade ingen som helst lust att resa mig. Så började en kanon att väsnas. Jag for upp förstås, men benen kändes som om de vägde ett ton var, och då tänker jag: »Jaha, gratulerar, nu har vi Petljura här.» Vi drog ihop linjen, så att vi kunde hojta till varandra. Vi bestämde att vi skulle samla ihop oss om något hände, skjuta oss ut och dra oss tillbaka till Staden. Bröt de igenom, så var det inget att göra åt. Då var vi åtminstone på samma ställe. Och, kan du tänka dig, så blev det tyst. På morgonen började vi, tre i taget, springa bort till Krogen för att värma oss. När tror du avlösningen kom? Klockan två idag! Tvåhundra kadetter ur första lantvärnsbataljonen. Och, tro det eller inte, prima klädda – i fårskinnsmössor, filtstövlar och med en kulsprutegrupp. Deras chef var överste Naj-Turs.

– Å! Han är en av våra! ropade Nikolka.

– Vänta, är inte han i Belgradhusarerna? undrade Turbin.

– Ja, ja, han är husar... De tittade på oss, förstår du, och blev alldeles förskräckta: »Vi trodde att ni var två kompanier med kulsprutor, hur fan har ni klarat er?» Det visade sig att de där kulsprutorna vi hade hört, det var ett band om tusen man som hade gått till anfall mot Serebrjanka på morgonen. Tur att de inte visste hur _vår_ linje såg ut, för annars kan du nog räkna med att den där dräggen skulle ha gjort visit i Staden. Tur också att vårt folk där hade kontakt med Post-Volynsk – de signalerade så att de fick eldunderstöd från ett batteri där. Nå, förstår du, de avslutade inte anfallet, glöden svalnade och de försvann åt helvete nånstans.

– Men vem var det? Inte var det väl Petljura? Det kan det väl inte ha varit.

– Fan vet vilka de var. Jag tror att det var något slags lokala fjantpellar, Dostojevskijs fromsinta bönder! Ö-ö... skitjävlar!

– Herregud min skapare!

– Jo du, kraxade Mysjlajevskij och sög på en papyross, vi fick avlösning, gudskelov. Och vi räknade in styrkan: trettiåtta man. Tackar: bara två hade frusit ihjäl. Åt helvete. Och två fick vi plocka upp och bära med oss, de får fötterna amputerade...

– Vad säger du! Två frös ihjäl?

– Vad trodde du? En kadett och en officer. Men i Popeljúcha, det ligger alldeles bredvid Krogen, blev det ännu roligare. Underlöjtnant Krásin och jag kom dit för att få tag i en släde som kunde köra dem som förfrusit. Byn var som död, inte en själ. Vi såg oss omkring, till slut kom där hasande en gubbe i fårskinnspäls stödd på en krycka. Han tittade på oss, kan du tro, och blev glad. Jag kände med en gång att något inte var som det skulle. Vad är det frågan om, tänkte jag. Så började den stackars gubbfan att hojta: »Grabbar... grabbar...» Och jag gjorde mig till och sade på ukrainska: »Goden dag, farbror lille. Ge oss en släde.» Och han svarar: »Har ingen. Officerarna har snott med sig alla slädar till Post.» Jag blinkar till Krasin och frågar gubben: »Officerarna, strunt i dem. Men var är alla era grabbar?» Och gubben svarar: »Alla har gett sig iväg till Petljura.» Va? Vad säger du om det, va? Han var så blind att han inte såg våra axelklaffar under kapuschongerna, och han tog oss för Petljuras folk. Men då, förstår du, kunde jag inte hålla mig längre... kylan... jag blev rasande... Jag tog tag i gubben och ruskade om honom, så att själen hans nästan hoppade ur kroppen på honom, och så skrek jag: »Gett sig iväg till Petljura? Jag ska skjuta dig på fläcken, så får du se hur det går när man ger sig av till Petljura! Du ska få ränna rätt in i himlen du, ditt gamla as!» Men då begrep förstås den gode odalmannen (Mysjlajevskij hävde ur sig en förskräcklig ström av svordomar som lät som ett stenras) vad det var fråga om. Han sprang upp och skrek: »Å, ers högvälborenhet, förlåt en gammal man, jag skämtade bara, jag ser inte så bra, jag ska ge er hästar med detsamma, bara ni inte dödar mig!» Så vi fick tag i ett par hästar och en släde.

– Ja, så kom vi då till Post i skymningen. Vad som händer där är fullkomligt obegripligt. Jag räknade till fyra batterier däruppe, de står oförberedda och ammunition finns tydligen inte. Fullt med stabsofficerare. Ingen vet naturligtvis ett jävla dugg. Och värst av allt – ingenstans kunde vi göra av våra döda! Till slut hittade vi en förbandsvagn, och – kan du tänka dig – vi fick lämpa av de döda där med våld, för de ville inte ta emot dem: »Kör in med dem till Staden.» Då blev vi som rasande. Krasin ville skjuta en stabsofficer på fläcken, men han sade: »Nu uppför ni er som Petljuras folk», och så försvann han. Först fram på kvällen hittade vi äntligen Sjtjotkins vagn. Första klass, elektriskt ljus... Och vad tror du händer? Där står nån sorts arselslickare till kalfaktor och släpper inte fram oss. Va? »Han sover. Jag har order om att inte ta emot någon.» Då tryckte jag honom mot väggen med gevärskolven, och bakom mig hävde våra mannar upp ett förfärligt vrål. Och då kom de drällande allesammans ut ur kupéerna. Sjtjotkin kom fram och visste inte på vilket ben han skulle stå: »Å, herregud. Men visst, visst. På momangen. Hör hit ordonnanser, ta fram soppa och konjak. Ni ska få inkvartering med en gång. Full permission. Vilket hjältemod! En sån förlust, men vad ska man göra – de har offrat sig för en god sak. Jag var så orolig för er...» Och han luktade konjak på en versts håll. Å-å-å! Mysjlajevskij gäspade plötsligt och nickade till. Han muttrade som i dvala:

– Vår pluton fick en godsvagn med en kamin... Å-å! Men jag hade otur. Tydligen ville han göra sig av med mig efter det där uppträdet. »Löjtnant, ni har order att ta er in till Staden. Till general Kartúzovs stab. Anmäl er där och rapportera.» Ä! Jag for in till stan i ett lokomotiv... stelfrusen... Tamaras slott... vodka...

Mysjlajevskij tappade papyrossen, lutade sig tillbaka i stolen och började snarka med en gång.

– Det var värst, sade Nikolka förvirrat.

– Var är Jelena? undrade Aleksej bekymrat. Han måste få ett badlakan, ta du och se till att han får tvätta sig.

Men Jelena satt i badrummet innanför köket. Torr björkved brann med en flämtande låga i värmepannan bakom ett draperi av kattunstyg invid zinkbadkaret. Den hesa lilla köksklockan slog elva. Och Talberg föreföll vara död. Tåget med pengarna hade naturligtvis blivit utsatt för angrepp, konvojen var nedkämpad och blod och hjärnsubstans låg utspritt över snön. Jelena satt i halvmörkret, eldslågan lyste genom hennes tilltufsade hår, tårarna rann ner för hennes kinder. Han är död, död...

Och så hördes dörrklockans gälla, skälvande signal, som fyllde hela våningen. Jelena for ut genom köket, genom det mörka biblioteket och ut i matsalen där ljuset var starkare. Den svarta klockan slog och tickade stillsamt vidare.

Men Nikolkas och Aleksejs humör sjönk snart igen efter det första glädjeutbrottet. De gladde sig mest för Jelenas skull. Talbergs kilformiga axelklaffar, som visade att han tjänstgjorde i hetmanens krigsministerium, gjorde ett dystert intryck på bröderna. För övrigt berodde det inte bara på axelklaffarna – långt tidigare, praktiskt taget ända från den dag då Jelena gifte sig hade en sorts spricka bildats i den skål som var familjen Turbins liv, och det fina vattnet hade omärkligt runnit ut genom den sprickan. Vasen var torr. Den främsta orsaken till detta tycktes ligga i de dubbelskiktade ögonen på generalstabsofficeren Sergej Ivanovitj Talberg...

Ack, ack... Hur det än var med den saken, kunde man nu alldeles tydligt läsa det som stod skrivet i det översta skiktet. Där fanns en okomplicerad mänsklig glädje över att befinna sig inne i värmen, i ljus och säkerhet. Men djupare in i ögonen fanns en uppenbar oro, som Talberg nyss hade fört med sig i huset. Det som låg allra djupast var naturligtvis dolt som alltid. I varje fall syntes ingenting i Talbergs gestalt. Hans breda bälte var hårt åtdraget. Hans båda medaljer – från akademin och universitetet – glänste i jämnbredd som vita knoppar på hans vapenrock. Hans avtärda gestalt rörde sig automatiskt fram och tillbaka under den svarta klockan på väggen. Talberg var genomfrusen men log vänligt mot alla. Också i hans vänlighet trängde oron fram. Nikolka som vädrade med sin långa näsa var den förste att lägga märke till detta. Talberg drog på orden, han berättade släpigt och muntert om hur tåget med pengar ut till provinsen, det tåg som han hade ansvaret för, hade attackerats – ovisst av vem – vid Borodjanka, fyrtio verst från Staden. Jelena rynkade pannan i skräck, tryckte sig mot makens medaljer, bröderna gav honom uppmuntrande tillrop, och Mysjlajevskij låg död för världen och snarkade och med sina tre guldkronor blottade.

– Vem var det? Petljura?

– Tja, om det hade varit Petljura, sade Talberg med ett nedlåtande men samtidigt nervöst leende, då hade jag knappast suttit här och pratat... ö... med er. Jag vet inte vem det var. Kanske några oorganiserade nationalister. De trängde in i vagnarna, svängde med gevären och skrek: »Vems är det här tåget?» Jag svarade: »Nationalisternas.» De stod där och trampade ett tag, och så hörde jag någon skrika en order: »Hoppa ner nu, grabbar!» Och de försvann allihop. Jag antar att de var på jakt efter officerare, de trodde förmodligen inte att det var ett ukrainskt tåg, utan ett tåg med ryska lojalistofficerare. Talberg sneglade menande på Nikolkas chevron, tittade på klockan och tillade plötsligt: – Jelena, jag måste få tala med dig i enrum ett tag...

Jelena skyndade efter honom in i sängkammaren i Talbergs del av våningen, där falken på den vita ärmen satt på väggen ovanför sängen, där den gröna lampan spred ett milt sken över Jelenas skrivbord och där bronsherdinnorna bar upp klockan som var tredje timme spelade gavott på hennes nattduksbord av mahogny.

Med oändlig möda lyckades Nikolka väcka Mysjlajevskij, som snubblade ut i badrummet, två gånger kolliderande med dörröppningarna, där han sedan somnade i badkaret. Nikolka höll ögonen på honom så att han inte skulle drunkna. Men Aleksej Turbin gick utan att egentligen själv veta varför ut i salongen, tryckte sig tätt intill fönstret och lyssnade: åter hördes långt borta, dovt som inbäddat i bomull, då och då det oförargliga mullret från kanoner.

Den rödblonda Jelena hade plötsligt åldrats och hennes skönhet försvann. Rödögd och med hängande armar lyssnade hon sorgset till vad Talberg hade att säga. Som en stel, militärisk pelare reste han sig över henne och sade obevekligt:

– Jelena, det finns inget alternativ.

Jelena fann sig i det oundvikliga och sade:

– Ja, jag förstår. Du har förstås rätt. Om fem–sex dagar, eller hur? Situationen kanske ändrar sig till det bättre?

Nu blev det svårt för Talberg. Till och med hans eviga patentleende försvann. Också hans ansikte hade åldrats, och i varje, vrå fanns fast beslutsamhet. – Jelena... Jelena. Vilket osäkert, svävande hopp!... Fem... sex dagar...

Och Talberg sade:

– Jag måste ge mig av på ögonblicket. Tåget går klockan ett...

En halvtimme senare var allting uppochnedvänt i rummet med falken. En koffert stod på golvet, gapade och visade vadderingen på insidan av locket. Mager och allvarlig och med rynkor kring munnen packade Jelena under tystnad ner skjortor, kalsonger och handdukar i kofferten. Talberg stod på knä vid lådan längst ner i skåpet och fumlade med nyckeln. Och sedan... ja, sedan var rummet lika vedervärdigt som alla rum där man packar upp och packar ner i ett enda kaos, och – ännu värre – där man har ryckt lampskärmen av lampan. Ryck aldrig, aldrig lampskärmen av lampan! Lampskärmen är helig. Låt aldrig faran förleda er att smita ut i det okända söm en råtta. Slumra till vid lampskärmen, läs vid den om så snöstormen viner och vänta tills de kommer.

Men Talberg var på flykt. Han sträckte på sig och trampade på de hopskrynklade papperslappar, som låg strödda runt den tillslutna, tunga kofferten. Han var klädd i sin långa soldatkappa och bar en prydlig pälsmössa med hetmanens gråblå kokard och svarta öronlappar, i bältet vid hans sida satt sabeln.

Vid fjärrtågsperrongen på Stadens passagerarcentral Nr 1 står redan ett tåg – ännu utan lokomotiv, som en larv utan huvud. Det består av nio vagnar med bländande vitt elektriskt ljus, och det skall avgå till Tyskland klockan ett på natten med general von Bussows stab. Talberg får följa med: man har förstått att han har goda förbindelser... Hetmanens ministerium är bara en löjlig och banal operetthistoria (Talberg gillade att uttrycka sig i skarpa, om också mindre originella ordalag), liksom för övrigt hetmanen själv. Desto mer banalt som...

– Du förstår (viskning), tyskarna lämnar hetmanen i sticket, och det kan mycket väl hända att Petljura marscherar in i Staden... och du vet vad det betyder...

Jelena visste vad det betydde! Hon visste det alldeles utmärkt. I mars 1917 hade Talberg varit den förste – den förste, förstår ni – att stiga in på krigsskolan med en bred röd bindel runt ärmen. Det var under de allra första dygnen, när alla andra officerare i Staden blev blodröda i ansiktet av nyheterna från Petersburg och drog sig undan i de mörka korridorerna för att slippa höra. Som medlem av revolutionära militärutskottet var det ingen annan än Talberg som hade arresterat den bekante generalen Petróv. Emellertid inträffade mot slutet av detta märkliga år i Staden en mängd förbryllande och säregna händelser och plötsligt dök där upp folk som inte hade stövlar men i stället vida ukrainska byxor, _sjarováry,_ som stack fram under deras grå soldatkappor. Och dessa människor förklarade att de under inga omständigheter skulle lämna Staden och bege sig till fronten eftersom de ingenting hade där att göra, de skulle stanna här i Staden. Talberg blev irriterad och förklarade snävt att det inte var detta som behövdes, att det var en simpel operett. Och han visade sig i viss mån ha rätt: vad som spelades upp var verkligen som en operett, men så bloddrypande att den knappast kunde kallas komisk. Byxorna kördes två gånger ut ur Staden av ett par hoprafsade regementen, som kom någonstans från skogarna och slätterna på vägen mot Moskva. Talberg sade att byxorna var äventyrare och att rötterna fanns i Moskva, även om dessa rötter råkade vara bolsjevikiska.

Men en dag i mars kom tyskarna på gråa led till Staden och på huvudena bar de rödbruna kaskar av stål som skyddade dem mot granatelden, och husarerna kom ridande i så lurviga mössor och på så ståtliga hästar, att Talberg när han fick se dem genast förstod var rötterna nu växte någonstans. Sedan tyskarnas kanoner hade dundrat ett par gånger utanför Staden försvann männen från Moskva någonstans bortom den blånande skogshorisonten för att livnära sig på kadaver, och byxorna slank tillbaka i släptåg efter tyskarna. Det var en stor överraskning. Talberg log förläget, men han var inte rädd, ty så länge tyskarna var där uppförde sig byxorna mycket korrekt, de vågade aldrig döda någon och gick till och med omkring på gatorna, med en viss försiktighet, som osäkra gäster. Talberg sade att de saknade rötter, och under ett par månader hade han inget arbete. När Nikolka en gång kom in i Talbergs rum kunde han inte låta bli att le. Talberg satt och skrev grammatiska övningar på ett stort pappersark, och framför honom låg ett tunt häfte, tryckt på billigt grått papper:

Ignatij Perpillo: Ukrainsk grammatik.

Vid påsken i april 1918 surrade de matta elektriska strålkastarna muntert i cirkusbyggnaden och det var svart av folk ända upp i kupolen. Lång, munter och militäriskt rak i ryggen stod Talberg på arenan och räknade röster – det här var slutet för byxorna, nu skulle man ha ett enda Ukraina, men ett »hetmanens» Ukraina, och man höll på att välja »Hetmanen av Allt Ukraina».

– Vi är väl skyddade från den blodiga operetten i Moskva, sade Talberg och hans besynnerliga hetmansuniform bröt sig mot de gamla kära tapeterna hemma hos Turbins. Klockans tonk-tank var kvävt av förakt och vattnet rann ut ur skålen. Nikolka och Aleksej hade ingenting att säga Talberg. Ja, det skulle dessutom ha varit besvärligt att prata med honom, ty Talberg blev mycket ond så snart samtalet kom in på politik och särskilt de gånger när Nikolka så fullkomligt taktlöst började säga: »Men Sergej lille, vad var det nu du sade i mars...» Då blottade Talberg genast sina glesa men stora och vita tänder i överkäken, gula gnistor glimmade till i hans ögon, och han tappade humöret. På så sätt föll all konversation med tiden ur modet.

En operett... Jelena visste, vad det ordet betydde på makens tjocka tyskbaltiska läppar. Men nu var operetten ett hot, inte längre mot byxorna, inte mot Moskva, inte mot vilken Ivan Ivanovitj som helst utan ett hot mot Sergej Ivanovitj Talberg själv. Varje människa har sin egen stjärna, och det var inte utan skäl som de medeltida hovastrologerna satte upp horoskop och förutsade framtiden. Vilken visdom de ägde! Och Sergej Ivanovitj Talberg hade blivit född under fel stjärna, under en olycklig stjärna. Det skulle ha varit bra för Talberg om allting hade gått raka vägen längs en bestämd linje, men händelserna i Staden vid den här tiden gick inte raka spåret, de slingrade sig fram i de märkvärdigaste krokar, och Sergej Ivanovitj försökte noga gissa sig till vad som skulle komma. Men han gissade fel. Än så länge långt borta, så där hundrafemtio, kanske två hundra verst från Staden, stod en upplyst järnvägsvagn på rälsen. I den vagnen, som en nål i en höstack, satt en slätrakad man och pratade och dikterade för sina skrivare och adjutanter. Stackars Talberg, om den mannen kom in i Staden – och det kunde han mycket väl göra! Stackars Talberg. Alla kände till ett visst nummer av tidningen _Nyheterna,_ alla kände till kapten Talbergs namn och visste att han hade röstat för hetmanen. I tidningen fanns en artikel av Sergej Ivanovitjs hand, och i den artikeln stod:

> Petljura är en äventyrare, som med sin operettregim hotar vårt land med undergång...

– Du inser väl själv, Jelena, att jag inte kan ta dig med på irrfärderna ut i det okända. Eller hur?

Jelena svarade inte med ett ord, ty hon var stolt.

– Jag tror att jag utan svårighet ska kunna ta mig genom Rumänien till Krim och vidare till Don. Von Bussow har lovat att hjälpa mig. Man sätter värde på mig. Den tyska ockupationen har blivit rena operetten. Tyskarna drar sig redan tillbaka. (Viskning.) Jag räknar med att det snart ska vara slut med Petljura också. Den verkliga styrkan kommer från Don. Och du förstår nog att jag helt enkelt måste vara med där, när man sätter upp en armé för lag och ordning. Om jag inte är där, skulle det fördärva min karriär, du vet ju att Deníkin var min divisionschef. Det ska säkert inte behöva dröja mer än tre månader innan vi kommer hit till Staden, allra senast i maj. Du ska inte oroa dig. Dig kommer de under inga omständigheter att röra, och i nödfall har du ju passet med ditt flicknamn. Jag ska be Aleksej se till att du inte råkar ut för tråkigheter.

Jelena tittade hastigt upp.

– Vänta, sade hon, borde du inte berätta för Aleksej och Nikolka att tyskarna förråder oss?

Talberg blev blodröd i ansiktet.

– Visst, visst, det ska jag absolut... Du kan väl förresten själv berätta för dem. Fast det är ju ingenting som ändrar det hela särskilt mycket.

Jelena greps plötsligt av en egendomlig känsla, men hon hade inte tid att hänge sig åt funderingar. Talberg kysste henne och för ett ögonblick lyste hans dubbelskiktade ögon bara av en enda känsla, ömhet. Jelena kunde inte lägga band på sig utan brast i gråt, men hon grät tyst, tyst – hon var en stark kvinna och inte för inte var hon dotter till Anna Vladimirovna. Så följde avskedet från bröderna inne i salongen. Ett rosafärgat ljus strålade ut från bronslampan och lyste upp hela hörnet. Pianot visade sina gemytliga vita tänder och Faust-partituret låg uppslaget just på det ställe, där noterna med sina svarta hullingar drar genom strofen på täta svarta led och den brokigt klädde, rödskäggige Valentin sjunger:

> Jag ber dig för min systers skull,
>
> ha förbarmande med henne!
>
> Skydda henne du, jag ber.

Till och med Talberg som aldrig utmärkte sig för några sentimentala känslor erinrade sig i detta ögonblick de svarta ackorden och de illa medfarna sidorna i det eviga partituret till _Faust._ Ack, ack... Aldrig mer skulle Talberg få lyssna till cavatinan »Gud Allsmäktig», aldrig mer få höra hur Jelena ackompanjerade Sjervinskij! Men ändå! Långt efter det att familjen Turbin och Talberg har lämnat denna jorden, kommer tangenterna att ljuda och den brokigt klädde Valentin skall stiga fram till rampen, det kommer att dofta parfym i logerna och hemma kommer strålande vackra kvinnor att i lampskenet ackompanjera på pianot, ty Faust, likaväl som Timmermannen från Zaardam, är helt och hållet odödlig.

Talberg lättade sitt hjärta där han stod vid pianot. Bröderna lyssnade artigt under tystnad och försökte låta bli att höja på ögonbrynen – Nikolka av stolthet, Aleksej av feghet. Talbergs röst sviktade.

– Ta hand om Jelena. Det översta skiktet i Talbergs ögon betraktade dem ängsligt och vädjande. Han stammade, kastade en förvirrad blick på sitt fickur och sade lugnt: – Jag måste gå nu.

Jelena lade armarna om makens hals, skyndade sig att göra ett fumligt korstecken över honom och kysste honom. Talberg stack bägge bröderna i kinderna med sina välansade men sträva mustascher. Han tittade i sin plånbok, kontrollerade oroligt en packe dokument, räknade de ukrainska och tyska sedlarna som låg i ett magert fack, log ett ansträngt leende, vände på klacken och gick. Så tändes – tin-tin – ljuset i taket i hallen, sedan hördes kofferten dunsa nerför trappan. Jelena lutade sig över trappräcket och det sista hon såg var spetsen på hans kapuschong.

Från spår fem avgick klockan ett på natten ett pansrat tåg, grått som en padda, dundrade iväg ut ur mörkret genom kyrkogården av tomma, stillastående godsvagnar, ökade farten, spottade snörvlande en röd eldkärve genom pannventilen och ylade vilt. På sju minuter hade tåget tillryggalagt åtta verst och kommit fram till Post-Volynskij, larmande och tjutande och med bländade lyktor, och tände oklara känslor av hopp och stolthet hos de stelfrusna kadetter och officerare som hukade i sina vagnar eller stod på vakt vid Post, men utan att sakta farten vek tåget av från huvudspåret över skramlande växlar och fortsatte oförväget och utan att ta notis om någon mot den tyska gränsen. Det följdes tio minuter senare av ett persontåg som med dussintals blänkande, upplysta fönster, draget av ett väldigt lokomotiv, passerade genom Post. Massiva som stenstoder, insvepta i sjalar upp till öronen, blixtrade tyska skiltvakter förbi baktill på vagnarna, blixtrade gjorde också deras breda svarta bajonetter. Växelkarlarna som stod hopkurade i kylan och lystes upp av de snabba ljusknippena från fönstren såg hur de långa pullmanvagnarna skakade fram över skenskarvarna. Sedan försvann allting, och kadetterna greps av avund, förbittring och oro.

– Vilka svi-in! lät det klagande någonstans vid växeln när snöstormen gav till ett svidande piskrapp mot de vagnar där kadetterna satt. Den natten yrde snön in över Post.

Men i den tredje vagnen från loket räknat, i en kupé med randiga överdrag, satt Talberg med ett artigt och inställsamt leende på läpparna mitt emot en tysk löjtnant och talade tyska.

– O, ja, kom det då och då från den tjocke löjtnanten som tuggade på sin cigarr.

När löjtnanten hade somnat, när dörrarna till alla kupéerna hade stängts till och allt som hördes i den varma, ljusflödande vagnen var det monotona ljudet av hjulen över skenskarvarna, gick Talberg ut i korridoren, sköt undan en av de färglösa fönsterluckorna med de genomskinliga bokstäverna S.V.J.V. och stirrade länge ut i mörkret. Därutanför flimrade gnistor och snö förbi, och därframme rusade lokomotivet vidare och ylade så hotfullt, så obehagligt, att till och med Talberg kände sig illa till mods.

# 3

I våningen nedanför som tillhörde hyresvärden, ingenjör Vasílij Ivánovitj Lísovitj, rådde vid denna sena timme fullständig tystnad, en tystnad som endast då och då stördes av en mus i den lilla matsalen. Musen satt i skänken och gnagde envetet och energiskt på en gammal ostkant, allt under det att den förbannade ingenjörens hustru, Vánda Michájlovna, för hennes snålhet. Föremålet för musens förbannelser, den beniga och svartsjuka Vanda, sov djupt inne i den kyliga och fuktiga våningens mörka sovrum. Ingenjören själv var däremot på benen och befann sig i sitt lilla arbetsrum, belamrat med möbler och böcker och med gardinerna fördragna och följaktligen ytterst hemtrevligt. Golvlampan i form av en egyptisk drottning, täckt av en grönblommig skärm, spred ett stilla hemlighetsfullt sken över hela rummet; också ingenjören själv såg hemlighetsfull ut i sin djupa läderfåtölj. Det mystiska och tvetydiga i dessa osäkra tider yttrade sig framförallt i att mannen i fåtöljen inte alls var Vasilij Ivanovitj Lisovitj utan Vasilisa... Det vill säga, själv kallade han sig Lisovitj, många av dem han mötte kallade honom Vasilij Ivanovitj, men det var bara när de såg honom i ansiktet. Bakom hans rygg, i samtal med andra, var det ingen som kallade ingenjören någonting annat än Vasilisa. Detta kom sig av att husägaren alltsedan januari 1918, när de egendomliga händelserna i staden redan började bli fullt uppenbara, förändrade sin tydliga handstil och, av en vag rädsla för att någon gång i framtiden bli ställd till ansvar, i stället för det handfasta »V. Lisovitj» började underteckna alla sorters frågeformulär, intyg, ordersedlar och ransoneringskort med »Vas. Lis.».

Den 18 januari 1918 hade Nikolka, med ett ransoneringskort på socker undertecknat av Vasilij Ivanovitj, i stället för socker fått en förfärlig smäll i ryggen av en sten på Kresjtjatik och spottat blod i två dagar. (Det var en projektil som hade briserat över huvudena på de modiga människorna i sockerkön.) När Nikolka kom hem var han grön i ansiktet och måste hålla sig fast i väggen, men han lyckades ändå le för att inte skrämma Jelena. Han spottade ut ett fat fullt med blod, och när Jelena skrek:

– Herregud! Vad är det som har hänt?! svarade han:

– Det är Vasilisas socker, fan ta honom! Och sedan hade han blivit alldeles vit i ansiktet och fallit omkull. Nikolka kom på benen efter ett par dagar, men Vasilij Ivanovitj Lisovitj existerade inte längre. Först var det folket i huset nr 13 men snart också hela staden som började kalla ingenjören för Vasilisa, och det var bara han själv som trots sitt flicknamn presenterade sig som Lisovitj, ordförande i huskommittén.

När Vasilisa hade förvissat sig om att gatan äntligen låg tyst och han inte längre hörde ens det sparsamma gnisslet av medar, när han uppmärksamt lyssnat till det pipande ljudet från hustruns sovrum, begav han sig ut i hallen, kände noga på låsen, dörrsprinten, kedjan och handtaget och gick tillbaka in i arbetsrummet. Ur en låda i sitt massiva skrivbord tog han fram fyra skinande säkerhetsnålar. Sedan smög han på tå bort någonstans i mörkret och kom tillbaka med ett lakan och en filt. Han lyssnade en gång till och höll till och med upp ett finger för läpparna. Han tog av sig kavajen, kavlade upp ärmarna, från hyllan tog han ner en klisterburk, en sax och en bit tapet som var omsorgsfullt hoprullad. Därefter tryckte han sig intill fönstret, skymde ansiktet med handflatan och spejade ut över gatan. Han hängde upp lakanet så att det täckte halva vänstra fönstret, i den högra fönsterhalvan fäste han filten med säkerhetsnålarna. Han rättade noga till alltsammans, så att där inte skulle finnas några springor. Han tog fram en stol, kröp upp på den och famlade med händerna efter någonting ovanför bokraden högst upp i hyllan, lät sedan en liten kniv löpa lodrätt ner längs tapeten, svängde den i rät vinkel, stack in kniven i snittet och blottade ett litet behändigt gömställe, inte större än två tegelstenar, vilket han själv hade gjort i ordning föregående natt. Han sköt upp luckan – en tunn zinkplåt – klättrade ner, kikade ängsligt mot fönstren och kände på lakanet. Ur det inre av den nedersta skrivbordslådan, som han öppnade genom att vrida runt den klirrande nyckeln två gånger, blickade nu mot världen ett omsorgsfullt hopsnört och förseglat paket i tidningspapper. Vasilisa stoppade in paketet i gömstället och stängde luckan. Länge satt han vid skrivbordets röda kläde och skar till och klippte ut remsor, innan han fick dem att passa ihop. När de väl var hopklistrade, lade de sig över snittet i tapeten så fint att det var en fröjd att se: ena halvan av en blombukett mot den andra halvan, fyrkant mot fyrkant. När ingenjören klättrade ner från stolen, var han övertygad om att inget spår av gömstället syntes på väggen. Vasilisa gnuggade jublande sina händer, han knycklade ihop tapetresterna och brände upp dem i kaminen, rörde om i askan och gömde klistret.

Ute på den svarta, folktomma gatan kröp en vargliknande, rufsig grå figur ljudlöst ner från en gren i ett akacieträd, där den hade suttit i en halvtimmes tid och huttrat i kylan men ändå genom en försåtlig springa ovanför lakanskanten girigt iakttagit ingenjörens förehavanden; det var just lakanet i det grönskimrande fönstret som hade väckt spejarens uppmärksamhet. Figuren hoppade fjäderlätt ner i en snödriva, drog iväg upp längs gatan, försvann på sina vargfötter in i gränderna, och blåsten, mörkret och snödrivorna slöt sig och sopade igen alla spår.

Natt. Vasilisa i fåtöljen. I de gröna skuggorna ser han ut som en kopia av Taras Bulba. De borstiga, slokande mustascherna – inte fan är det någon Vasilisa! – det är ju en karl. Det klirrade stilla i skrivbordslådorna, och på det röda klädet framför Vasilisa låg buntar med avlånga sedlar, grön prickiga som baksidan av spelkort:

> Statsbankssedel
>
> 50 rubel
>
> Gäller som kreditbevis

I det prickiga mönstret fanns en bonde med slokande mustascher, beväpnad med en spade, och en bondkvinna med en skära. I en oval ram på baksidan sågs samma bonde och samma bondkvinna med förstorade, rödaktiga ansikten. Samma typiskt ukrainska slokande mustascher. Och över alltsammans, varnande:

> Förfalskning straffas med fängelse

jämte den övertygande signaturen:

> Statsbankens direktör: Lebid-Jurtjik.

En bronsstatyett av Alexander II till häst med borstiga, löddriga gjutjärnspolisonger sneglade förnärmat på Lebid-Jurtjiks konstverk men samtidigt vänligt mot den till lampa utstyrda egyptiska drottningen. Från väggen stirrade en av Vasilisas förfäder i olja och med Stanislavorden om halsen med fasa på sedlarna. Gontjarovs och Dostojevskijs ryggar glimmade stilla i det gröna ljuset och i guld och svart stod Brockhaus och Efrons uppslagsböcker uppställda som livgardister på imponerande led. Trivsamt.

En femprocentig statsobligation låg ordentligt gömd i kassafacket under tapeten. Där fanns också femton tusenrubelsedlar, nio femhundrarubler, tio hundrarubler, tre briljantringar, en brosch, en Annaorden och två Stanislavordnar.

Ett andra gömställe innehöll tjugo tusenrubelsedlar, tio femhundrarubler, tjugofem silverskedar, en guldklocka med kedja, tre cigarretuier (»Till vår käre kollega», fastän Vasilisa inte var rökare), femtio tiorubelmynt i guld, ett par saltkar, ett fodral med matsilver för sex personer och en tesil av silver. (Detta stora gömställe låg i vedboden, två steg rakt fram från dörren, ett steg till vänster, sedan ett steg fram från kritstrecket på en av bjälkarna i väggen. Allt låg packat i konfektburkar av märket Einem, invirat i vaxduk med tjärade sömmar och på en och en halv meters djup.)

Det tredje gömstället var vinden: två meter åt nordost från skorstensstocken räknat, i leran under en bjälke: en sockertång, etthundraåttiotre tiorubelmynt i guld och statsobligationer för tjugofemtusen.

Lebid-Jurtjik var för löpande utgifter.

Vasilisa såg sig om, som han alltid gjorde när han räknade pengar, vätte fingret och började bläddra igenom buntarna med spelkortssedlar. Hans ansikte lystes upp av gudomlig inspiration. Sedan blev han plötsligt alldeles blek.

– Förfalskning, förfalskning, muttrade han ilsket och skakade på huvudet, så nedrigt. Va?

Vasilisas blå ögon mulnade. I den tredje sedelbunten fanns en förfalskning. I den fjärde bunten fanns två, i den sjätte två och i den nionde tre sedlar efter varandra som otvivelaktigt var av den sort som Lebid-Jurtjik hotade med fängelse för. Av inalles etthundratretton sedlar uppvisade, om jag får be, åtta stycken tydliga tecken på att ha blivit förfalskade. Bonden såg dyster ut när han i stället borde vara glad, bredvid sädeskärven fanns inte de hemlighetsfulla bägge äkta punkterna och det bakvända kommatecknet, och pappret var bättre än det Lebid kunde erbjuda. Vasilisa höll upp en sedel mot ljuset, och Lebid lyste tydligt förfalskad igenom från baksidan.

– Jag får ge kusken en i morgon kväll, sade Vasilisa för sig själv, jag måste till torget i alla fall och där ser de inte efter så noga.

Försiktigt lade han undan de förfalskade sedlarna som han skulle ge till kusken och använda på torget och låste sedan in bunten med klirrande nycklar. Han rös. Snabba steg hördes i taket ovanför honom, den livlösa tystnaden bröts av skratt och otydliga röster. Vasilisa vände sig till Alexander II och sade:

– Som ni ser får man aldrig någon ro...

Det blev tyst i våningen ovanför. Vasilisa gäspade, han strök sina toviga mustascher, tog ner filten och lakanet från fönstren, tände ljuset i salongen, där en grammofontratt glänste matt. Tio minuter senare låg hela lägenheten i svartaste mörker. Vasilisa sov bredvid sin fru i den fuktiga sängkammaren. Det luktade möss, mögel och vresig och sömnig tristess. Och så kom Lebid-Jurtjik ridande på sin häst i drömmen tillsammans med ett band tjuvar och dyrkade upp kassaskåpet. Hjärter knekt klättrade upp på stolen, spottade Vasilisa i mustascherna och sköt av ett skott på nära håll. Kallsvettig hoppade Vasilisa upp ur sängen med ett skrik och det första han hörde var musen som med sin familj bearbetade en påse skorpor ute i matsalen och därefter det utomordentligt spröda ljudet av en gitarr genom taket och mattorna, skratt... Plötsligt ljöd en ytterst kraftig och lidelsefull stämma från andra sidan taket, och gitarren tonade in en marsch.

– Enda möjligheten är att säga upp dem, tänkte Vasilisa där han sprattlade i lakanen, det här är ju höjden. Ingen ro, varken natt eller dag.

> Här kommer kadetterna sjungande
>
> Gardesskolans kadetter!

– Fast å andra sidan, om någonting skulle hända... Det är ju en förfärlig tid vi lever i. Man vet inte vem man kan få i stället, och de här är ju officerare, händer det något, kan de ju försvara oss... Schas! skrek Vasilisa efter den fasligt arbetsamma musen.

Och så ljudet från gitarren... gitarren... gitarren...

Fyra ljus i matsalskronan. Vimplar av blå rök. Glasverandan helt avskärmad av gräddgula jalusier. Inte ett ljud från klockan. Buketter av friska drivhusrosor på den vita bordduken, tre brännvinsbuteljer och ett par smala flaskor tyskt vitt vin. Rödvinsglas, äpplen i gnistrande kristallvaser, citronskivor, brödsmulor överallt, te...

I fåtöljen ett skrynkligt blad ur skämttidningen _Skitungen._ Mörka skyar drar genom deras huvuden, sveper i ena ögonblicket mot en tanklös glädjes gyllene strand och i nästa mot orons vågor. Osammanhängande ord kikar fram ur dimman:

> Med en sån profil ska man inte sätta sig på
> igelkotten!

– Det var mig ena muntra svin... Men kanonerna har tystnat. Fantamej listigt! Brännvin, brännvin och dimma. Ar-ra-ta-tam! Gitarren.

> Melon ska inte kokas i tvål,
> Amerikanarna har nått sitt mål.

Mysjlajevskij brast ut i gapskratt någonstans bakom en rökridå. Han var full.

> Roliga är herr Brejtmans ironier,
>
> men var är senegalesernas kompanier?

– Var är dom? Var i helvete är dom? försökte den skumögde Mysjlajevskij.

> Fåren lammar under en presenning,
> Rodziánko blir vår presidenting.

– Men skickliga är de, lymlarna, inget att göra åt!

Jelena hade inte fått ro att samla sig sedan Talberg farit sin väg... vitt vin låter inte smärtan försvinna helt, det bara dövar. Där satt Jelena i högsätet vid bordets ena kortända i en fåtölj. Vid andra kortändan satt Mysjlajevskij, skäggig, vit, klädd i morgonrock och flammig i ansiktet av brännvin och vanmäktig trötthet. I hans rödsprängda ögon fanns kölden, skräckupplevelserna, brännvinet och ilskan. Vid ena långsidan satt Aleksej och Nikolka, vid den andra Leonid Jurjevitj Sjervinskij, tidigare löjtnant vid livgardets ulanregemente, numera adjutant i furst Belorukovs stab, och bredvid honom artilleristen och underlöjtnanten Fjódor Nikolájevitj Stepánov, som alltsedan sin tid i Alexandergymnasiet burit öknamnet Karás, »Rudan».

Den lille satte Karas, som verkligen var mycket lik en ruda, hade stött ihop med Sjervinskij i Turbins portgång tjugo minuter efter det att Talberg givit sig iväg. Båda hade med sig flaskor. Sjervinskij hade fyra buteljer vitt vin i ett knyte, Karas hade två flaskor brännvin. Dessutom kånkade Sjervinskij på en enorm blomsterbukett, väl inslagen i tre lager papper – givetvis rosor till Jelena Vasiljevna. Karas kom med nyheten redan i porten: han hade guldkanoner på axelklaffarna. Han hade inte kunnat tåla sig längre, studierna på universitetet var ju ändå planlösa nu: alla måste ut och slåss och kom Petljura in i Staden skulle han ändå få sluta vid universitetet. Alla måste ta värvning och artilleristerna måste ansluta sig till mörsardivisionen. Chef var överste Malýsjev, divisionen var utmärkt och den kallades också för studentdivisionen. Karas var förtvivlad över att Mysjlajevskij gått till den där löjliga lantvärnsbataljonen. Idiotiskt. Rusa rätt på och försöka spela hjälte! Och fan vet var han fanns någonstans nu. Han kanske till och med hade stupat utanför Staden...

Men Mysjlajevskij var här, en trappa upp! I det halvmörka sovrummet skyndade sig den gudomliga Jelena att pudra ansiktet framför spegeln i den ovala ramen som var kantad av silverblad och gick så ut för att ta emot rosorna. Hurra! Alla var här. Karas guldkanoner på de skrynkliga axelklaffarna var ingenting i jämförelse med Sjervinskijs bleka kavalleristgaloner och mörkblå, välstrukna ridbyxor. Den lille Sjervinskijs fräcka ögon bubblade av glädje, när han fick höra att Talberg försvunnit. Den lille ulanen kände med en gång att han som aldrig förr var i stämning för att sjunga och den skära salongen fylldes av en sannskyldigt vidunderlig orkan av ljud, Sjervinskij sjöng en bröllopshymn till Hymens gud, och som han sjöng! Ja, allt var futtigt och smått utom Sjervinskijs enastående stämma. Visst fanns de där staberna, visst fanns det där löjliga kriget, bolsjevikerna, Petljura, plikterna, men sedan när allt skulle bli normalt igen, då skulle han ta avsked ur armén, trots alla hans goda förbindelser i Petersburg – ni vet vad det var för slags förbindelser, oh-la-la – och så till scenen. Han skulle sjunga på La Scala och på Stora Operan i Moskva, samtidigt som man skulle hänga bolsjevikerna i lyktstolparna på Teatertorget utanför. I Zjmerinka hade grevinnan Léndrikov blivit förälskad i honom, eftersom han i bröllopshymnen i stället för ett C hade sjungit ett E och hållit det i fem takter. När Sjervinskij sade »fem takter», böjde han lätt på huvudet och såg sig generat omkring, som om någon annan och inte han själv hade berättat det.

– Just det, fem takter. Ska vi ta och äta supé då?

Och vimplar av rök hängde runt rummet...

– Men var är då kompanierna från Senegal? Svara då, Sjervinskij, du som är vid staben. Lena lilla, drick ditt vin, älskling, drick. Allt ska bli bra. Han gjorde säkert rätt i att resa. Han tar sig nog fram till Don och kommer hit med Denikins armé.

– De är på väg! sade Sjervinskij i falsett, de är på väg. Låt mig få berätta en viktig nyhet: idag såg jag själv på Kresjtjatik ett par serbiska kvartermästare, och i övermorgon eller allra senast om ett par dagar kommer två serbiska regementen till Staden.

– Är det sant?

Sjervinskij mörknade.

– Hm, konstigt. Om jag säger att jag själv har sett det, så verkar den frågan ganska malplacerad.

– Två regementen... men vad kan två regementen göra...

– Låt mig få tala till punkt. Fursten själv sade till mig idag att trupptransporter redan håller på att debarkera i Odessas hamn: det är greker och två senegalesiska divisioner. Vi behöver bara hålla ut en vecka och så kan vi spotta på tyskarna.

– Eländiga förrädare!

– Nå, om det här är sant, så ska vi fånga in Petljura och hänga honom! Just det, hänga honom!

– Jag ska skjuta honom med egna händer.

– Strypa honom med. Skål, mina herrar!

Ja, skål då – och nu var dimman där för att stanna! Dimman, mina herrar. Nikolka, som hade tömt tre glas, sprang in på sitt rum efter en handduk och i hallen (man kan vara sig själv när ingen ser en) raglade han och föll mot hatthängaren. Sjervinskijs kroksabel med dess guldglänsande fäste. Gåva av en persisk prins. Damaskenerklinga. Inte var det någon gåva från en prins, inte var klingan från Damaskus, men ändå var den vacker och dyr. En dyster mauserpistol upphängd i hölstret, Karas' Steyr med korpsvart mynning. Nikolka föll mot hölstrets kalla trä, han kände på mauserns giriga pipa och började nästan gråta av rörelse. Han ville ut och slåss med en gång, därborta på de snöiga fälten utanför Staden. Det var ju skamligt! Så pinsamt... Här fanns brännvin och värme, men därute var det mörkt, där yrde snön och kadetterna frös ihjäl. Vad tänkte man egentligen på i staberna? Lantvärnsbataljonen var inte klar ännu, studenterna var inte övade, och några singaleser såg man inte till, de var väl antagligen svarta som stövlar... Herregud, de skulle ju frysa ihjäl här. De var väl vana vid varmt klimat, inte sant?

– Vad beträffar er hetman, skrek Aleksej Turbin, så skulle han vara den förste jag hängde! I ett halvår har han förolämpat oss allihop. Vem var det som sade nej till att sätta upp en rysk armé? Hetmanen. Och nu, när vi har hamnat ur askan i elden, har man då börjat organisera en rysk armé? Fienden på ett stenkasts avstånd, och där sitter vi bara med våra lantvärnsbataljoner och staber. Titta bara, titta!

– Du sprider ju panik, sade Karas kallt.

Turbin blev rasande.

– Jag? Sprida panik? Du vill helt enkelt inte begripa vad jag säger. Jag är inte den som ställer till panik, men jag måste få ur mig allt jag har inombords. Panik? Oroa dig inte. I morgon dag, det har jag redan bestämt, då ska jag gå till den där divisionen, och om er Malysjev inte tar mig som läkare, då skriver jag in mig som vanlig menig. Jag är så jävla förbannad på alltihop! Det är inte panik – en bit gurka fastnade i halsen på honom, han hostade våldsamt och höll på att kvävas, och Nikolka bultade honom i ryggen.

– Bra! instämde Karas och bankade i bordet. Åt helvete med de meniga, vi ska se till att du får bli läkare.

– Vi sticker dit imorgon allesammans, muttrade den berusade Mysjlajevskij, allesammans. Hela kejserliga Alexandergymnasiet. Hurra!

– Han är ett svin, fortsatte Turbin med hat i rösten, han talar ju inte själv ukrainska! Va? I förrgår frågade jag den där kanaljen doktor Kuritskij, och han, kan ni tänka er, han tycktes ha glömt av all sin ryska sedan i november förra året. Förut hette han Kuritskij, men nu hade han gjort ukrainska av det... Ja, och då frågade jag vad »katt» heter på ukrainska. Han svarade: »Kitt». Jaha, sade jag, men vad heter »kitt» då? Då hejdade han sig, spärrade upp ögonen och sade ingenting mer. Nu hälsar han inte längre.

Nikolka skrattade ljudligt och sade:

– De kanske inte har det ordet på ukrainska.

– Och mobiliseringen, fortsatte Turbin bittert, synd att ni inte såg vad som hände igår vid polisstationerna. Alla valutahajarna visste om mobiliseringen tre dagar i förväg. Fint va? Och alla hade de bråck eller en fläck på högra lungan, och den som inte hade någon fläck, han bara försvann, som uppslukad av jorden. Det är väl ändå ett hotfullt tecken, mina vänner. Om det viskas på kaféerna redan innan mobiliseringen kungörs och ingen sedan ställer upp, då är det riktigt illa! Den kanaljen! Om han hade börjat sätta upp officersförband i april, då skulle vi ha kunnat ta Moskva vid det här laget. Det förstår ni väl, här i Staden hade han kunnat samla ihop en armé på femtiotusen man, och vilken armé sedan! En elitarmé, bästa tänkbara, eftersom alla kadetterna, alla studenter, gymnasister och officerare – och dem finns det ju tusentals av i Staden – alla skulle ha mött upp med hjärtat på rätta stället. Inte nog med att Petljura skulle ha fått ge sig av från Lillryssland – Trotskij skulle vi ha smällt som en fluga när vi kom till Moskva. Just nu borde vi ha slagit till mot Moskva: det sägs att folk äter katter där. Och den där jäveln, hetmanen, skulle ha kunnat rädda Ryssland.

Turbin blev rödfläckig i ansiktet, och orden for ur hans mun tillsammans med stänk av saliv. Hans ögon lågade.

– Du... du... vet du, du borde inte ha varit läkare utan försvarsminister, just det, sade Karas. Han log ironiskt, men han gillade vad Turbin sade och han blev upptänd av hans ord.

– Aleksej är oumbärlig på möten, han är en verklig talare, sade Nikolka.

– Nikolka, jag har redan ett par gånger talat om för dig att du inte är rolig alls, svarade Turbin. Drick du ditt vin i stället.

– Men kom ihåg, sade Karas, att tyskarna inte skulle ha tillåtit någon rysk armé, de är rädda för den.

– Det är inte sant! utbrast Turbin med skarp röst. Hade vi bara haft någon med gott huvud, så skulle vi nog alltid ha kommit överens med hetmanen. Vi skulle ha förklarat för tyskarna att vi inte var farliga. Punkt och slut. Det kriget har vi förlorat! Nu har vi fått något annat som är mycket värre än kriget, värre än tyskarna, värre än allting – och det är Trotskij. Så här borde vi ha sagt till tyskarna: ni behöver socker och spannmål? Bra, ta vad ni behöver, ät och utfodra era soldater. Ät så ni storknar, bara ni hjälper oss. Låt oss sätta upp en armé, det är ju bara bra för er, vi kan hjälpa er att hålla ordning i Ukraina och se till att de här gudsförgätna människorna inte smittas av den moskovitiska sjukan. Hade vi nu haft en rysk armé i Staden, då skulle vi ha en mur av stål som skyddade oss från Moskva. Och Petljura, ja den... Turbin hostade till av raseri.

– Stopp! Sjervinskij reste sig. – Vänta. Jag måste ta hetmanen i försvar. Visst har det begåtts fel, men hetmanens plan var riktig. Han är diplomat. Först staten Ukraina... Sen skulle hetmanen ha gjort just som du säger: en rysk armé och inget mer med det. Se bara! Sjervinskij pekade högtidligt bort någonstans. – På Vladimirgatan vajar redan den kejserliga trikoloren.

– I senaste laget!

– Ja, hm. Det är sant. Lite sent förstås, men fursten är säker på att misstaget kan rättas till.

– Det hoppas jag vid Gud – och Turbin korsade sig mot Jungfru Maria-ikonen i hörnet.

– Planen såg ut så här, sade Sjervinskij med högtidligt klingande röst. När kriget väl var över, skulle tyskarna repa sig och hjälpa oss mot bolsjevikerna. Och när Moskva så var erövrat, skulle hetmanen högtidligen ha överlämnat Ukraina till Hans kejserliga majestät, tsar Nikolaj Aleksandrovitj.

Efter detta meddelande blev det tyst som i graven i matsalen. Nikolka blev vit i ansiktet av vånda.

– Men kejsaren är död, viskade han.

– Vilken Nikolaj Aleksandrovitj är det du talar om? frågade Turbin förvirrad, och Mysjlajevskij vaggade till och sneglade på sin grannes glas. Sjervinskij hade tydligen tagit sig en för mycket och nu var han full som en alika.

Jelena stödde huvudet i händerna och såg rädd på ulanen.

Men Sjervinskij var inte särskilt berusad, han höjde handen och sade kraftfullt:

– Ha inte så bråttom nu, lyssna i stället. Men jag får be herrar officerare (Nikolka blev ömsom röd, ömsom vit i ansiktet) att än så länge behålla för sig själva vad jag nu säger. Ni känner nog till vad som hände i kejsar Wilhelms slott, när man presenterade hetmanens svit för honom?

– Nej, det har vi ingen aning om, sade Karas intresserat.

– Men det gör jag.

– Hä! Han vet visst allting, snäste Mysjlajevskij. Hitta på dumheter, va...

– Mina herrar! Låt honom berätta.

– Jo, sedan kejsar Wilhelm nådigt behagat samtala med hetmanens svit, sade han: »Jag tar nu avsked av er, mina herrar, och den som kommer att fortsätta samtalet med er, det är...» Ett draperi drogs ifrån och in i salen kom vår herre och tsar. Han sade: »Res nu till Ukraina, herrar officerare, och sätt upp era styrkor. När det rätta ögonblicket kommer, skall jag personligen ställa mig i spetsen för armén och leda den till Rysslands hjärta, till Moskva», och så brast han i gråt.

Sjervinskij lät sin ljusa blick fara över hela sällskapet, han tömde ett glas vin i ett drag och grimaserade. Tio ögon stirrade på honom, och det var alldeles tyst tills han satte sig ner och smakade på en bit skinka.

– Hör på... det där är en legend, sade Turbin och rynkade krampaktigt pannan. Jag har redan hört den där historien.

– De är mördade allihop, sade Mysjlajevskij, både tsaren, tsaritsan och tronföljaren.

Sjervinskij sneglade mot kakelugnen, drog ett djupt andetag och sade:

– Ni borde allt tro mig. Nyheten om Hans kejserliga majestäts bortgång är...

– Något överdriven, vitsade Mysjlajevskij i fyllan.

Jelena ryste av indignation och trädde fram ur dimman.

– Vitia, att du inte skäms. Du är ju officer.

Mysjlajevskij sjönk in i dimman igen.

–... ett påhitt av bolsjevikerna. Tsaren lyckades undkomma med hjälp av sin trogne informator... förlåt, det vill säga, med hjälp av tronföljarens informator, monsieur Gilliard och ett antal officerare som förde honom till... öh... till Asien. Därifrån tog de sig till Singapore och med båt till Europa. Och för närvarande är tsaren gäst hos kejsar Wilhelm.

– Men har man inte störtat Wilhelm också? började Karas.

– De är bägge två gäster i Danmark, och där finns också tsarens fru moder, Marija Fjodorovna. Och om ni inte vill tro mig, så gärna för mig: det är fursten själv som har talat om det för mig.

Nikolka stönade invärtes, plågad av tvivel och förvirring. Han ville tro Sjervinskij på hans ord.

– Om det är på det viset, sade han plötsligt i triumf och torkade svetten ur pannan, då föreslår jag en skål: Hans kejserliga majestäts skål! Hans glas blänkte och de gyllene pilarna som var ingraverade i kristallen skar genom det tyska vita vinet. Det klirrade av sporrar mot stolarna. Mysjlajevskij reste sig, vacklade och höll sig i bordet. Jelena reste sig. Hennes gyllene hår hade lösts upp och lockarna föll ner mot hennes tinningar.

– Ja! Skål! Om han så är död, ropade hon med hes och bruten röst. Det gör detsamma. Jag dricker för honom.

– Man kan aldrig, aldrig förlåta honom att han abdikerade på stationen i Dno. Aldrig. Men det spelar ingen roll, nu har vi lärt oss av våra bittra erfarenheter och vet att det bara är monarkin som kan rädda Ryssland. Därför, om tsaren är död, leve tsaren! ropade Turbin och höjde sitt glas.

– Hurra! Hurra! Hur-ra-a!! Ett trefaldigt leve dånade i matsalen.

I våningen nedanför hoppade Vasilisa upp ur sängen, kallsvettig. Väckt ur sin sömn vrålade han hjärtskärande och väckte också Vanda Michajlovna.

– Herregud, herregu-ud..., grymtade Vanda och grep tag i hans nattskjorta.

– Vad är det frågan om? Klockan tre på natten! ylade Vasilisa och grät, vänd mot det svarta taket. Den här gången tänker jag minsann klaga!

Vanda snyftade. Plötsligt satt de som förstenade. En tjock, oljig våg av ljud anförd av en kraftfull baryton och dånande som en kyrkklocka vällde ut från våningen ovanför och trängde alldeles tydligt ner genom taket:

> Gud beva-are tsaren...

Vasilisas hjärta stannade och han blev kallsvettig till och med om fötterna. Med tungan dallrande som torr filt i munnen muttrade han:

– Nej... nu går de för långt, de är från vettet... De kan ju ställa till med ett elände som vi aldrig kan klara oss ur. Den gamla nationalsången är ju förbjuden! Herregud min skapare, vad är det de håller på med? Det hörs ju långt ut på gatan, ja långt ut på gatan!!

Men Vanda hade fallit ihop, tung som en sten, och somnat om. Vasilisa däremot lade sig ner först när det sista ackordet hade förklingat däruppe i ett ourskiljbart skränande larm.

– Bara en sak är möjlig i Ryssland: ortodoxi och autokrati! skrek Mysjlajevskij och vaggade med hela kroppen.

– Just det!

– Jag... var på teatern... och såg _Paul den förste..._ för en vecka sen, mumlade Mysjlajevskij och snubblade på orden. Och när en av skådespelarna sade just de orden, kunde jag inte hålla mig utan skrek »Just det!» – och ni ska tro att alla runtomkring började applådera. Det var bara nån jävel uppe på andra raden som skrek: »Idiot!»

– Judar förstås, grymtade Karas. Han var nu snart lika berusad själv.

Dimma. Dimma. Dimma. Tonk-tank... tonk-tank... Det var ingen mening att dricka brännvin längre, ingen mening att dricka vin, det gick bara in i själen och så ut igen. I det lilla kyffet till toalett, där lampan som förhäxad hoppade och dansade i taket, där blev allt dimmigt och snurrade runt, runt. Mysjlajevskij kräktes, blek och plågad. Turbin, som själv var berusad och förfärlig att skåda med sina ryckningar i kinden och håret fastklibbat mot pannan, hjälpte Mysjlajevskij.

– A-a.

Till slut vände sig Mysjlajevskij med ett stön från klosetten, fäste mödosamt sin slocknande blick och hängde i armarna på Turbin som en tomsäck.

– Ni-kolka, hördes en röst genom röken och de svarta prickarna, och först efter ett par sekunder förstod Turbin att det var hans egen röst. Ni-kolka! ropade han igen. Den vita toalettväggen gungade och övergick i grönt. – Herregud, Gud, så vidrigt, så motbjudande. Jag ska aldrig mer, det svär jag, blanda vodka med vin. Nikol...

– A-a, rosslade Mysjlajevskij och satte sig på golvet.

Den svarta springan vidgades och där dök plötsligt Nikolkas huvud och chevron fram.

– Nikol... hjälp till och ta hand om honom. Ta honom under armen, så här.

– Stackars karl, mumlade Nikolka, skakade medlidsamt på huvudet och rätade upp sig. Den halvdöda kroppen svängde hit och dit, benen släpade i golvet och slängde åt olika håll, huvudet dinglade som på ett snöre. Tonk-tank. Pendylen gled ner från väggen och hoppade upp på plats igen. Blombuketterna dansade i sina vaser. Jelenas ansikte var rödflammigt och en hårlock hängde ner över hennes högra ögonbryn.

– Så där ja. Lägg honom i sängen.

– Svep åtminstone in honom i morgonrocken. Det passar sig inte, jag är ju här. Förbaskade dumbommar. Tål inte att dricka. Vitka! Vitka! Vad är det med dig? Vit...

– Sluta med det där, Jelena. Det hjälper inte. Nikolka lille, hör på mig. I mitt arbetsrum... där står en flaska på hyllan, det står Liquor ammonii på den, ett hörn av etiketten har gått åt helvete, begriper du... det luktar salmiaksprit om den.

– Ja. Jag ska, jag ska, å-å.

– Och du som är läkare och allting... Du borde skämmas, Aleksej.

– Ja, jag vet, jag vet.

– Va? Ingen puls?

– Nej, han har svimmat.

– En balja! En balja!

– Här är den.

– A-a-a...

– Fan också!

En stark lukt av salmiaksprit. Karas och Jelena öppnade Mysjlajevskijs mun. Nikolka stödde honom, och Turbin hällde två gånger i honom den grumliga vita vätskan.

– Å... fy... usch...

– Snön, snön...

– Herregud. Men det kan inte hjälpas. Det går inte på annat vis...

På hans panna låg en fuktig trasa, vatten droppade ner på lakanen, under trasan syntes hans inflammerade ögonvitor som rullat in under de oroliga ögonlocken, och längs hans spetsiga näsa låg blå skuggor. I en kvarts timme sprang de runt och stötte ihop med armbågarna medan de försökte få liv i den utslagne officeren; de fortsatte ända tills han slog upp ögonen och rosslade:

– Å... låt mig vara...

– Såja, det är bra, han får sova här.

Man tände ljus i alla rummen, gick ut och in och bäddade.

– Leonid Jurjevitj, ni kan ligga här hos Nikolka.

– Utmärkt.

Sjervinskij var kopparröd i ansiktet men ändå pigg, han klirrade med sporrarna och bugade sig så djupt att han visade sin bena. Jelenas vita händer fladdrade över kuddarna i soffan.

– Inte ska ni besvära er... jag kan bädda själv.

– Flytta på er. Varför sliter ni i den där kudden? Ni behöver inte hjälpa mig.

– Får jag kyssa er hand...

– Varför det?

– Till tack för alla era omsorger.

– Jag klarar mig utan kyssar så länge... Nikolka, du sover i din säng. Hur är det med honom?

– För all del, han sover av sig.

Två bäddar gjordes i ordning också i det rum som låg intill Nikolkas, bakom de båda välfyllda bokhyllorna som stod med ryggarna mot varandra. I professorns familj kallades det rummet för biblioteket.

Och ljusen slocknade, de slocknade i biblioteket, i Nikolkas rum, i matsalen. Från Jelenas sovrum kröp en mörkröd ljusstrimma genom en smal springa i draperiet ut i matsalen. Hon plågades av ljuset och därför hade hon satt en mörkröd hätta över den lilla lampan som stod på hennes nattygsbord. En gång i världen hade Jelena farit till teatern i den hättan, det var på kvällen, hennes läppar, hennes händer och hennes päls hade doftat parfym, hennes ansikte hade varit fint pudrat, och under hättan hade Jelena tittat fram som Liza i _Spader dam._ Men egendomligt snabbt hade hättan blivit gammal och luggsliten, bara på ett enda år – förra året – vecken hade blivit utslätade och förlorat sin glans, banden slitna. Fortfarande lik Liza i _Spader dam_ satt Jelena, rödhårig och med händerna på knäna, i sin morgonrock på den uppbäddade sängen. Hennes bara fötter var begravda i en gammal sliten björnfäll på golvet. Hennes berusning hade inte varat länge och var nu helt borta. Jelenas huvud sveptes in i en väldig svart sorg. Från rummet bredvid hördes dovt genom dörren, som spärrades av en bokhylla, Nikolkas pipande och Sjervinskijs livfulla, käcka snarkningar. Tystnad från den livlöse Mysjlajevskij och Karas i biblioteket. Jelena var ensam och därför behövde hon inte behärska sig utan talade än halvhögt, än tyst för sig själv nästan utan att röra på läpparna till den upplysta hättan och fönstrens två svarta fläckar.

– Han reste sin väg...

Hon mumlade, knep ihop sina torra ögon och föll i tankar. Hennes tankar var obegripliga också för henne själv. Han reste sin väg, och det just nu. Men för all del, han är en mycket förnuftig människa och gjorde alldeles rätt i att resa... Det blev ju bäst så...

– Men just nu..., mumlade Jelena och andades djupt.

– Vad är han för sorts människa? Nog var det väl så att hon hade förälskat sig i honom och till och med blivit fäst vid honom. Och så nu detta oerhörda svårmod i ensamheten, i detta rum, vid dessa svarta fönster som nu verkade vara fönster i en gravkammare. Men varken nu eller under hela den tid – ett och ett halvt år – som hon hade levat tillsammans med denne man hade hon i sitt inre burit på den verkligt stora känsla utan vilken inget äktenskap kan existera – inte ens mellan ett par så strålande människor som den vackra, rödblonda Jelena och en karriärofficer i generalstaben, ett äktenskap med vackra hättor, parfym och sporrar och inte betungat med några barn. Ett äktenskap med en generalstabsofficer, en försiktig tyskbaltisk herre. Och ändå – vad var han för sorts människa? Vad var det för en viktig beståndsdel som fattades för att fylla ut tomrummet i djupet av Jelenas själ?

– Jag vet, jag vet, sade Jelena till sig själv, där finns ingen respekt. Vet du, Serjozja, jag har ingen respekt för dig, sade hon menande till den röda mössan och höll upp ett finger i luften. Hon blev ögonblickligen förfärad över vad hon hade sagt och över sin ensamhet och ville att han strax på stunden skulle vara där. Utan respekt, utan det där viktiga, men ändå att han i denna svåra stund skulle vara där. Han hade rest. Och hennes bröder hade kysst honom farväl. Var det verkligen nödvändigt? Men vänta, vad är det jag säger? Vad skulle de annat ha gjort? Hållit honom kvar? Naturligtvis inte. Kanske var det bäst att han inte var här i denna svåra stund, bäst att han var borta, och de kunde inte ha vägrat att önska honom lycklig resa. Naturligtvis inte. Låt honom fara. De hade kysst honom farväl eftersom de måste, men i djupet av sin själ hatade de honom. För Guds skull. Hela tiden ljuger man för sig själv, ljuger och ljuger, men så fort man tänker efter står det alldeles klart, de hatar honom. Med Nikolka är det väl ännu inte så illa, men hans bror... Fastän, nej. Aljosja är också en god människa, men det är på något sätt som om han hatade honom mer. Herregud, vad är det jag säger? Serjozja, vad är det jag säger om dig? Och plötsligt blir vi avskurna... Han blir kvar där borta, och jag här...

– Min man, sade hon med en suck och började knäppa upp sin morgonrock. Min man...

Hättan lyssnade intresserat och dess kinder lystes upp av ett glödande rött sken. Den frågade:

– Men vad för sorts människa är din man?

– En usling är han. Ingenting annat! sade Turbin för sig själv, ensam i sitt rum med hallen mellan sig och Jelena. Jelenas tankar hade borrat sig in i hans hjärna och fick honom att rasa i ännu några minuter. – En usling, och jag, jag är verkligen en vekling. Även om jag inte skulle ha kastat ut honom, så borde jag i alla fall ha gått därifrån utan ett ord. Dra åt helvete med honom. Att han lämnade Jelena just nu – det är ju inte det som gör honom till en usling, det har egentligen inte alls med det att göra, nonsens. Nej, det är något annat det gäller. Men vad då? Å fan, jag förstår precis vad han är för en. En sån nickedocka, inte det minsta begrepp om vad heder vill säga! Vad han än säger låter han som en tom tunna, och det ska vara en officer som gått igenom ryska militärakademin och som sägs vara det bästa som finns i Ryssland...

Våningen låg tyst. Ljusstrimman från Jelenas sovrum slocknade. Hon somnade och hennes tankar domnade bort, men Turbin satt länge och plågades i sitt lilla rum, vid det lilla skrivbordet. Vodkan och det tyska vinet var inte hans bästa vänner. Med inflammerade ögon satt han och tittade på en sida i första bästa bok han fick tag i, han försökte läsa och återvände hela tiden omotiverat till ett och samma ställe:

»För ryssen är hedern bara en överflödig börda...»

Det var först fram emot morgonen som han klädde av sig och somnade, och i drömmen såg han ett litet spöke i storrutiga byxor som hånfullt sade:

– Med en sån profil ska man inte sätta sig på igelkotten!... Heliga Ryssland är ett land av trä, fattigt och... farligt, och för ryssen är hedern bara en överflödig börda.

– Ge dig iväg! skrek Turbin i sömnen, ge dig iväg, din råtta, jag ska ge dig. I sömnen stack Turbin handen i skrivbordslådan för att få fatt i sin browning, sömndrucken fick han tag i den och försökte skjuta spöket, jagade efter det och spöket försvann.

I ett par timmar låg han i svart, skum och drömlös sömn, och när det bleka, fina gryningsljuset började glimma utanför fönstren i rummet som vette mot glasverandan, då började Turbin att drömma om Staden.

# 4

Rykande, larmande och full av liv låg Staden där som en bikupa. Härlig att skåda i den fryskalla dimman över bergen vid Dnepr. Dagarna i ända skruvade sig röken ur otaliga skorstenar upp mot himlen. Det låg ett dis över gatorna och det knarrade om de packade snömassorna. Och husen tornade upp sig i fem, i sex, ja i sju våningar. På dagen var deras fönster svarta, men på natten brann fönstren i rader uppe i det blå mörkret. De elektriska lamporna hängde i de höga, grå lyktstolparnas krokar och glödde som pärlband så långt ögat kunde se. På dagen rusade spårvagnarna fram med sina gula, svällande rottingsäten, gjorda efter utländskt mönster, och man hörde överallt deras ihållande, hemtrevliga tutande. Kuskarna hojtade emellanåt där de körde upp och ner för backarna, och mörka, silversvarta pälskragar gjorde kvinnornas ansikten gåtfulla och vackra.

Parkerna låg tysta och stilla, tyngda av vit, orörd snö. Och Staden hade fler parker än någon annan stad i hela världen. Som väldiga fläckar bredde de ut sig överallt med sina alléer, kastanjer, sina djupa sänkor, sina lönnar och lindar.

Parkerna bjöd ut sin skönhet på de härliga bergen som hängde över Dnepr, där tronade den eviga Kejsarparken, som höjde sig i ständigt allt vidare avsatser, än strålande i glittret från miljontals solar, än inbäddade i det spröda skymningsljuset. De gamla svarta, söndervittrade järnbalkarna på parapeten spärrade inte längre vägen fram mot den hisnande avgrunden. De lodräta, snöpiskade bergväggarna stupade ner mot terrasserna långt där nere i djupet, och terrasserna bredde ut sig allt längre bort, vidgade sig alltmer och blev till buskskog över landsvägen som slingrade sig längs stranden av den stora floden, vars mörka, isbelagda band försvann i ett töcken – bort dit ett mänskligt öga inte längre når, bort mot de urgamla forsarna, bort mot zaporog-kosackernas hemvist, Chersonésos och det fjärran havet.

Ingen annan stad i hela världen ägde den frid som om vintern sänkte sig över gatorna och gränderna i övre Staden på bergen och i nedre Staden, som låg där den tillfrusna Dnepr gjorde en krök i sitt lopp. Dånet från alla maskiner drog sig in i stenhusen, försvagades och övergick i ett dovt mullrande. Stadens hela energi, hopsparad under den soliga och åskdundrande sommaren, gick åt till belysning. Från klockan fyra om eftermiddagarna började ljuset brinna i fönstren, i de runda elektriska lamporna, i gaslyktorna, i lyktorna med de glödande siffrorna utanför husportarna och i de massiva fönsterrutorna till kraftstationerna, som lät ana en skräckfylld och fåfänglig elektrisk framtid för mänskligheten, dessa massiva fönster, där man kunde se maskiner som outtröttligt snurrade sina förtvivlade hjul och skakade själva jordens innandömen. Staden glittrade, skimrade, sken, tindrade och dansade ända till morgonväkten, då ljuset slocknade och Staden åter svepte sig i rök och dimma.

Men det klaraste skenet kom från det elektriska vita korset i den väldige Vladimirs händer på Vladimirkullen. Det syntes vida omkring och i den svarta sommardimman kunde båtarna bland videsnåren i flodens krångliga bukter och vindlingar se korset och i dess ljus finna vägen fram till Staden och dess kajer. Om vintern lyste korset genom de täta svarta molnen och stod majestätiskt, kyligt och lugnt mot de mörka, svagt sluttande vidderna på Moskvastranden, varifrån två väldiga broar spänts över floden. Den ena av dem, den tunga Nikolaushängbron, som ledde över till förstaden på andra sidan, den andra – hög och smäcker som en pil – som bar tågen från det håll, där långt, långt bort i fjärran det hemlighetsfulla Moskva brett ut sin brokiga huvudbonad över sig.

Denna vinter 1918 levde Staden ett så besynnerligt och onaturligt liv att något sådant förmodligen aldrig kommer att upprepas under det tjugonde århundradet. Innanför stenhusens väggar var alla lägenheter överfulla. Invånarna som levt där sedan urminnes tider trängde ihop sig och släppte mer eller mindre motvilligt in de nya främlingar som styrt sin färd mot Staden. Och dessa främlingar kom just över den pilsmäckra bron ur det gåtfulla, gråbleka diset.

Hit flydde gråhåriga bankirer med sina hustrur, hit flydde driftiga affärsmän, som i Moskva lämnat sina trogna medhjälpare och givit dem order om att inte förlora kontakten med den nya värld som höll på att födas i det moskovitiska riket, husägare, som anförtrott sina hus åt hemliga förvaltare, industrimän, köpmän, advokater, politiker. Hit flydde snikna, bestickliga och fega journalister från Moskva och Petersburg. Prostituerade. Ärbara damer av aristokratisk familj och deras finlemmade döttrar, bleka lastbara kvinnor från Petersburg med karminrött på läpparna. Hit flydde departementschefernas sekreterare, unga slappa homosexuella män. Hit flydde furstar och girigbukar, poeter och procentare, gendarmer och skådespelerskor från de kejserliga teatrarna. Dessa människor trängde in genom alla springor på sin färd mot Staden.

Under hela våren, ända sedan dagen för hetmanvalet, fylldes Staden alltmer av flyktingar. De sov på soffor och stolar inne i lägenheterna. I stora sällskap åt de middag tillsammans vid borden i de rikare våningarna. Otaliga små restauranger slog upp sina portar och höll öppet till sena natten, kaféer öppnade, kaféer där man både kunde få kaffe och köpa sig kvinnor, nya intima små teatrar, på vilkas tiljor alla de välkända skådespelarna, som kommit farande från de bägge huvudstäderna, gjorde konster för att roa folk. Där öppnades den bekanta teatern _Gredelina negern_ och den härliga nattklubben _Stoft och aska_ för poeter, regissörer, artister, konstnärer, en klubb vars cymbaler slamrade på Nikolausgatan ända till det blev ljusan dag. Genast kom nya tidningar ut, och Rysslands bästa pennor började bidra med kåserier, där de smädade bolsjevikerna. Dagarna i ända släpade kuskarna restauranggäster från den ena lokalen till den andra, på nätterna spelade strängmusiken på kabaréerna och i tobaksröken lyste med överjordisk skönhet de bleka, utmärglade, kokainiserade skökornas ansikten.

Staden svällde över sina bräddar och kröp jäsande som deg ur en kruka. Ända fram till gryningen rasslade det i spelhusen, där somliga var från Petersburg och somliga från Staden, medan andra var stolta, stela tyska löjtnanter och majorer, som fruktades och respekterades av ryssarna. Där fanns falskspelare från klubbarna i Moskva och rysk-ukrainska godsägare, vilkas liv redan hängde på en skör tråd. På kafé _Maxim_ drillade en formlös, fascinerande rumän som en näktergal på sin fiol; han hade underbara, sorgsna, smäktande ögon med blåaktiga ögonvitor och hans hår var som sammet. Lamporna var invirade i zigenarsjalar och gav ifrån sig två sorters ljus – vitt elektriskt ljus uppåt och orangefärgat ljus åt sidorna och nedåt. Taket var draperat i en stjärna av blått dammigt siden, i de blå logerna gnistrade stora briljanter och blänkte rödbruna sibiriska pälsverk. Och det luktade rostat kaffe, svett, sprit och fransk parfym. Hela sommaren 1918 drog de uppblåsta hyrkuskarna fram på Nikolausgatan i sina vadderade rockar, och bilarna stod på rad med sina koner av ljus ända fram till gryningen. I skyltfönstren grönskade hela skogar av blommor, rökta störryggar hängde som feta gyllene plankor, champagneflaskor av märket Abrau blänkte trånsjukt med sina örnar och sigill.

Och hela sommaren, hela sommaren ökade trycket av allt fler nykomlingar. Det dök upp broskvita herrar med grå, stubbade mustascher, operatenorer med lackglänsande snörkängor och fräcka ögon, medlemmar av Riksduman i pincenez, h-or med klingande namn, biljardspelare som tog med sig flickorna till affärerna för att köpa läppstift åt dem och batisttrosor, uppslitsade på det mest säregna vis. De köpte nagellack åt flickorna.

De skickade brev ut genom det enda andningshål som fanns, det oroliga Polen (i förbigående sagt var det inte en enda av dem som hade minsta aning om vad som försiggick där eller ens vad det där nya landet Polen var för slags land) och vidare till Tyskland, de hederliga germanernas stora land. De bad om visum, förde över pengar i föraning om att de kanske måste resa vidare, bort dit där de bolsjevikiska regementenas förfärliga dunder och slaktande på inga villkor kunde nå. De drömde om Frankrike, om Paris, de greps av svårmod när de tänkte på att det var mycket besvärligt, ja nästan omöjligt, att komma dit. Och svårmodet tyngde dem än mer när deras hjärnor fylldes av de förfärliga och inte helt klara tankar som plötsligt kom för dem under sömnlösa nätter på främmande människors soffor.

– Men tänk, tänk om plötsligt järnringen brister... Och de grå horderna strömmar in. Å, så hemskt...

Sådana tankar kom för dem när det långt borta, långt i fjärran hördes dovt dunder från kanonerna. Utanför Staden sköt man av någon anledning hela denna glittrande heta sommar, medan de stålhårda tyskarna höll ordning överallt. I själva Staden hördes den oavbrutna dämpade gevärselden från utkanterna: pa-pa-pa.

Ingen visste vem som sköt på vem. Allting hände på nätterna. Men på dagarna lugnade de sig, ibland kunde de se ett tyskt husarregemente marschera längs Kresjtjatik, huvudgatan, eller längs Vladimirgatan. Och vilket regemente sedan! Lurviga mössor satt över stolta ansikten, och fjälliga remmar grep om hakor av sten, röda mustaschändar pekade rakt upp som dubbla pilspetsar. I skvadronerna gick hästarna tätt sida vid sida, storvuxna, rödbruna hästar, och alla de sexhundra ryttarna bar gråblå vapenrockar som liknade de germanska hövdingarnas gjutjärnsuniformer på monumenten i Berlin.

När folk fick se dessa tyskar, blev de glada och lugna till sinnes, och de hånlog skadeglatt bakom taggtråden som gick runt staden mot de fjärran bolsjevikerna och sade:

– Stick åt helvete!

De hatade bolsjevikerna. Men det var inte fråga om något öppet hat, där den som hatade ville gå ut och slåss och döda, det var ett fegt hat, ett väsande hat ur mörkret bakom ett hörn. De hatade på nätterna när de skulle till att somna med sin dunkla oro, de hatade på dagarna i sina restauranger när de läste i tidningarna om hur bolsjevikerna med sina mauserpistoler sköt officerare och bankirer bakifrån och om hur handelsmännen i Moskva sålde rotssmittat hästkött. Alla var de fyllda av hat – om de så var köpmän, bankirer, industrimän, advokater, skådespelare, husägare, prostituerade, medlemmar av riksrådet, ingenjörer, läkare eller författare...

Så var det officerarna. Också de hade flytt, från norr och från väster, där fronten hade gått förut, och alla begav de sig till Staden, det fanns massor av dem där och de blev fler och fler. De riskerade livet, ty medellösa och outplånligt präglade av sitt yrke som de oftast var hade de oändliga svårigheter att få falska papper och på så vis kunna ta sig över gränsen. Ändå lyckades de ta sig igenom och dyka upp i Staden med ett jagat uttryck i blicken, lusiga och orakade, utan axelklaffar, och de började anpassa sig till förhållandena för att kunna äta och bo där. Bland dem fanns också sådana som länge haft sitt hemvist i Staden och som nu återvände från kriget till sina gamla boplatser med en enda tanke i huvudet, samma tanke som också Aleksej Turbin hade – nämligen att få vila ut, återhämta sig och skapa sig ett nytt liv, inte längre militärlivet utan ett vanligt, mänskligt liv. Och så fanns där dessa hundratals och åter hundratals främlingar, som inte längre kunde stanna kvar vare sig i Petersburg eller i Moskva. Somliga av dem – kyrassiärer, gardeskavallerister och gardeshusarer – flöt lätt med i den upprörda Stadens löddrande bränningar. Hetmanens livvakt gick omkring i fantastiska axelklaffar, och vid hetmanens bord trängdes upp till tvåhundra välpomaderade herrar med guldplomber blixtrande ur gula maskstungna tänder. Den som inte fick plats i livvakten, han fann sig till rätta hos de dyrbara pälsarna med bäverkrage i de ekpanelade lägenheterna i Stadens finaste kvarter, Lipki, eller på restauranger och hotell...

Andra var stabskaptener i skingrade och upplösta arméregementen, husarer som varit med i stridslinjen som överste Naj-Turs, hundratals fänrikar och underlöjtnanter, före detta studenter som Stepanov – Karas – vilkas liv helt förändrats av krig och revolution, löjtnanter som också de – i likhet med Viktor Viktorovitj Mysjlajevskij – var före detta studenter men utan möjlighet att fortsätta vid universitetet. I sina sönderrivna grå soldatkappor med en trasig mörk rand på varje skuldra efter avslitna axelklaffar och med ännu oläkta sår kom de resande till Staden och sov nu under sina kappor på stolar hemma hos sina familjer eller hos främmande människor. De söp, drog omkring, försökte skaffa sig något att göra och kokade av ilska. Det var just dessa som hatade bolsjevikerna med ett flammande och direkt hat som kunde driva dem till att slåss.

Där fanns kadetterna. När revolutionen bröt ut fanns ännu fyra kadettskolor kvar i Staden – en ingenjörskola, en artilleriskola och två infanteriskolor. Skolorna stängdes och skingrades i larmet från de revolterande soldaternas eld, och förstaårsstudenter slängdes lemlästade ut på gatorna, pojkar som just slutat gymnasiet och varken var barn eller vuxna, varken militärer eller civila, utan just sådana som den sjuttonårige Nikolka Turbin...

– Det låter ju mycket trevligt alltsammans, och över alltihop härskar hetmanen. Men jag vet ju ännu inte och kommer förmodligen så länge jag lever inte heller att få veta vad det är för en karl, denne osynlige potentat med en titel som snarare hör ihop med sextonhundratalet än med vårt århundrade.

– Ja, vem är han egentligen, Aleksej Vasiljevitj?

– En gardeskavallerist, general och stormrik godsägare, och han heter Pável Petróvitj...

Genom en egendomlig ödets och historiens ironi hade valet av honom i april detta märkliga år ägt rum på en cirkus. Detta kommer förmodligen att ge framtida historiker ett rikhaltigt humoristiskt material. Men folk i allmänhet, särskilt de som var bofasta i Staden och redan hade upplevt de första inbördesstridernas konvulsioner, fann däremot ingenting skämtsamt i detta och funderade inte ens över saken. Valet skedde med förbluffande hastighet – och tack gode Gud för det. Hetmanen satt vid makten – och så var det bra med det. Vad spelade det förresten för roll så länge det fanns kött och bröd på torgen, så länge man inte sköt på gatorna, så länge man för Guds skull slapp ifrån bolsjevikerna och så länge vanligt folk inte blev utplundrade! Ja, och allt detta hade ju mer eller mindre åstadkommits just under hetmanens styre, faktiskt i ganska stor utsträckning till och med. Folk som hade flytt från Petersburg och Moskva och de flesta av stadsborna skrattade visserligen åt hetmanens konstiga land, som de i likhet med kapten Talberg kallade för en löjlig operett, ett overkligt rike, men de gav samtidigt hetmanen sin uppriktiga välsignelse... och... »Gud give att det här fortsätter i all evighet».

Men om detta kunde fortsätta i all evighet var det ingen som visste, inte ens hetmanen själv. Just det.

Ty faktum var naturligtvis att Staden var en sak för sig, där fanns polis – warta – en förvaltning och till och med en armé och tidningar med olika namn, men vad som hände runt omkring Staden, i det verkliga Ukraina som till ytan var större än Frankrike och där det bodde flera tiotals miljoner människor – det visste ingen. Det visste man inte, ingenting visste man, vare sig om avlägsna platser eller – löjligt nog – om byar som låg på bara femtio versts avstånd från själva Staden. Man visste ingenting om Ukraina, men man hatade det av hela sin själ. Och så snart dunkla underrättelser började nå fram från de hemlighetsfulla områden som kallas för landsbygden, rykten att tyskarna plundrade bönderna och straffade dem obarmhärtigt och mejade ner dem med kulsprutor – så var det inte nog med att ingen enda indignerad röst höjdes till försvar för de ukrainska bönderna, nej det hände tvärtom ofta att de hångrinade som vargar under sidenlampskärmarna i salongerna, och man kunde höra dem mumla:

– Just rätt åt dem! Precis vad de behövde, och lite till skulle inte skada! Jag skulle ha tagit i ännu hårdare. Så lär de sig nog vad det vill säga att göra revolution. Tyskarna lär dem en läxa – sina egna herrar ville de göra sig av med, så nu kan de ju få pröva på andra i stället.

– Å, vilka förfärliga dumheter ni pratar, vilka dumheter.

– Hur så menar ni, Aleksej Vasiljevitj!... De är ju skurkar, de är ju precis som vilda djur. Inte sant? Tyskarna ska visa dem.

Tyskarna!!

Tyskarna!!

Och överallt:

> Tyskarna!!

Tyskarna!

Ja, så var det: här var tyskarna, och där, bortom järnringen långt borta i de blågrå skogarna – där fanns bolsjevikerna. Bara två krafter.

# 5

Men så plötsligt och oväntat dök en tredje kraft upp på det väldiga schackbrädet. Det var på samma sätt som när en dålig och klumpig spelare skyddat sig från sin skräckinjagande motspelare bakom en linje av bönder (och faktiskt påminner bönderna mycket om tyskarna i deras hjälmar) och grupperar sina officerare kring leksakskungen. Men motståndarens lömska dam finner plötsligt en väg in från flanken, fortsätter in bland de bakre linjerna och börjar slå bönderna och springarna bakifrån och sätter så den förfärade kungen i schack. Och i damens släptåg kommer den lätta, snabba löparen – en officer, och springarna flyger fram med sluga sicksackhopp, och fortare än kvickt förlorar den svage och dålige spelaren – hans träkung blir schack och matt.

Allt detta skedde snabbt, men inte plötsligt, och händelserna föregicks av vissa järtecken.

En dag i maj, när Staden vaknade och lyste som en turkosinfattad pärla och solen rann upp för att sprida sitt ljus över hetmanens rike, när människorna redan rände omkring som myror för att uträtta sina små bestyr och de sömndruckna bodbetjänterna började slå upp de gnisslande fönsterluckorna framför affärerna – då rullade ett förfärligt, olycksbådande ljud ut över Staden. Ljudstyrkan var oerhörd, ljudet kom varken från en kanon eller från ett åskmoln, men det var så starkt att många fönster for upp av sig själva och alla rutor skakade. Sedan hördes ljudet än en gång, det passerade på nytt över hela övre Staden, rullade ner i vågor mot nedre Staden, mot Podol, och försvann över den vackra, blå Dnepr bort mot det avlägsna Moskva. Människorna i Staden vaknade och panik började spridas på gatorna. Paniken växte på ett ögonblick, ty från Övre Staden, från Petjorsk, kom nedblodade människor rusande med kläderna sönderrivna, skrikande och tjutande. Och ljudet hördes en tredje gång, denna gång så starkt att fönsterrutorna i husen uppe i Petjorsk började krossas med dunder och brak och marken gungade under fötterna.

Många såg hur kvinnor sprang ut i bara underkläderna och skrek hjärtskärande. Man fick snart reda på varifrån ljudet kom. Det kom från Skallberget utanför Staden, alldeles ovanför Dnepr, där det fanns väldiga förråd av krut och ammunition. Det hade inträffat en explosion på Skallberget.

I fem dagar därefter levde Staden och väntade med fasa på att giftiga gaser skulle strömma ner från Skallberget. Men explosionerna upphörde, inga gaser strömmade ut, de blodiga människorna försvann, och Staden återtog sitt fredliga utseende med undantag för en liten del av Petjorsk där ett par hus hade störtat in. Man behöver knappast tillägga att den tyska kommendanturen föranstaltade om noggrann undersökning, inte heller att staden ingenting fick veta om orsakerna till explosionen. Olika rykten var i omlopp.

– Det var franska spioner som orsakade explosionen.

– Nej, det var bolsjevikiska spioner.

Det hela slutade med att man helt enkelt glömde bort explosionen.

Nästa järtecken kom på sommaren när Staden var fylld av rik, dammig grönska, när åskan dundrade och dånade och de tyska löjtnanterna drack oceaner av sodavatten. Det andra järtecknet i raden var sannerligen vidunderligt!

Just där hästdroskorna stod på Nikolausgatan mördades mitt på ljusa dagen ingen mindre än överbefälhavaren för den tyska armén i Ukraina, den okränkbare och stolte generalen, skräckinjagande i all sin makt, självaste kejsar Wilhelms ställföreträdare, fältmarskalk Eichhorn! Mördaren var arbetare, naturligtvis, och socialist, naturligtvis. Tjugofyra timmar efter marskalkens död hade tyskarna hängt inte bara mördaren utan även den kusk som kört honom till brottsplatsen. Detta ledde visserligen inte till att den bekante generalen återuppstod från de döda, men det fick i stället till följd att en del intelligenta människor började tänka häpnadsväckande tankar om vad som inträffat.

Så satt till exempel den kvällen Vasilisa och pustade vid ett öppet fönster, han knäppte upp sin sidenskjorta och över ett glas te med citron viskade han hemlighetsfullt till Aleksej Vasiljevitj Turbin:

– När jag tänker på alla de här sakerna som har hänt, kan jag inte komma fram till något annat än att vi lever ett högst osäkert liv. Jag tror att marken (Vasilisa viftade med sina korta fingrar i luften) gungar under tyskarna. Tänk efter själv... Eichhorn... och var hände det? Va? (Vasilisas ögon fick ett skrämt uttryck.)

Turbin hörde dystert på, drog dystert upp ena mungipan och gick sin väg.

Ännu ett järtecken visade sig redan nästa morgon och drabbade samme Vasilisa. Tidigt, tidigt, när solen sände en munter stråle in i den mörka källargången som ledde från gården in till Vasilisas våning, tittade han ut och såg järtecknet stående i solskenet. Det var oförlikneligt i ljuset av sina trettio år, med det glittrande halsbandet på den drottninglika halsen, de nakna välbyggda benen och de vaggande, spänstiga brösten. Vålnadens tänder gnistrade och ögonfransarna kastade en lilafärgad skugga över kinderna.

– Femti kopek idag, sade järtecknet med en sirens röst och pekade på mjölkspannen.

– Vad menar du, Javdócha? klagade Vasilisa. Akta dig så att inte Gud straffar dig. I förrgår kostade mjölken fyrti kopek, igår fyrtifem och idag femti. Så här får det ju bara inte fortsätta.

– Det är väl inte mitt fel? Allting är dyrt, svarade sirenen. På torget säger man att mjölken nog kan gå upp till en rubel.

Hennes tänder gnistrade på nytt. För ett ögonblick glömde Vasilisa både de femtio kopeken och rubeln, han glömde allting och en ljuv, oblyg rysning drog genom hans mage. Samma ljuva rysning drog genom Vasilisas mage varje morgon när den härliga solbelysta vålnaden visade sig för honom. (Vasilisa brukade stiga upp före sin fru.) Han glömde av allting, kom av någon anledning att tänka på en glänta i skogen, barrdoft. Ack, ack...

– Hör på nu, Javdocha, sade Vasilisa, slickade sig om munnen och sneglade för att försäkra sig om att hans fru inte kom ut. Det är till att ha blivit riktigt lössläppt av den där revolutionen. Akta dig du så att inte tyskarna lär er en ordentlig läxa. »Ska man klappa henne på axeln eller inte?» undrade Vasilisa och led men kunde inte bestämma sig.

Den alabastervita mjölken rann ut i ett brett band och bubblade i krukan.

– Om de försöker lära oss något, ska vi strax ta dem ur det, svarade järtecknet plötsligt, gnistrade och blixtrade, rasslade med sin spann, svängde på oket och började mer strålande än solstrålen kliva upp ur källargången och ut på den soliga gården. »Vilka b-ben – å!» stönade Vasilisa.

I det ögonblicket hördes hans hustrus röst, Vasilisa vände sig om och stötte ihop med henne.

– Vem var det du pratade med? frågade hustrun med en snabb forskande blick upp mot gården.

– Med Javdocha, svarade Vasilisa likgiltigt. Kan du tänka dig att mjölken kostar femti kopek idag!

– V-vad säger du? utbrast Vanda Michajlovna. Det är ju inte klokt! Så fräckt! Bönderna har blivit alldeles galna... Javdocha! Javdocha! skrek hon och stack ut huvudet genom fönstret, Javdocha!

Men vålnaden hade försvunnit och kom inte tillbaka.

Vasilisa tittade på hustruns krokiga gestalt, hennes gula hår, beniga armbågar och skinntorra ben, och plötsligt kände han ett sådant äckel vid att behöva leva här i världen att han nästan spottade på Vandas klänningsfåll. Han lade emellertid band på sig, suckade och försvann in i rummens svala halvmörker utan att förstå vad det var som tyngde honom. Var det att han plötsligt upptäckt hur ful Vanda var och såg hur hennes gula nyckelben kröp fram som hopkopplade skaklar? Eller var det något lätt pinsamt i det som den ljuva vålnaden hade sagt?

– Vad var det hon sa? »Ska vi strax ta dem ur det?» muttrade Vasilisa för sig själv. Såna sladdertackor! Det låter något det, va? Tänk om de slutar upp med att vara rädda för tyskarna... då är det färdigt. »Strax ta dem ur det!» Jojo! Men vilka ljuvliga tänder hon har...

I mörkret såg han plötsligt Javdocha naken, som en häxa uppe på ett berg.

– Så tilltagset... »Strax ta dem ur det...» Men hennes bröst...

Tankarna for genom Vasilisas huvud, han kände sig omtumlad och illamående och gick för att tvätta sig med kallt vatten.

Omärkligt som alltid kom hösten krypande. Efter den saftiga, gyllenröda augusti kom den ljusa, dammiga september, och i september såg man inga järtecken längre, utan då började saker och ting hända på allvar, även om de vid första anblicken verkade fullständigt betydelselösa.

En ljus septemberkväll kom en papperslapp till stadsfängelset, signerad av vederbörliga myndigheter i hetmanens förvaltning, och den innehöll en order om att en brottsling skulle släppas ut ur cell nr 666. Det var allt.

Just det! Och på grund av den papperslappen, ja, säkert på grund av den, inträffade allt eländet, olyckorna, krigandet, blodsutgjutelsen, bränderna och pogromerna, förtvivlan och skräck... Aj, aj, aj!

Fången som nu släpptes ut i friheten bar det enkla och helt obetydliga namnet Semjón Vasíljevitj Petljúra. Både han själv och Stadens tidningar under tiden december 1918 till februari 1919 använde den franska formen av förnamnet – Simon. Simons förflutna var höljt i det svartaste dunkel. Man sade att han visst hade varit bokhållare.

– Nej, kamrer var han.

– Nej, student.

I hörnet av Kresjtjatik och Nikolausgatan låg en stor och elegant tobaksaffär. På den avlånga skylten utanför affären fanns en välgjord teckning av en kaffebrun turk i fez som rökte vattenpipa. På turkens fötter satt ett par mjuka gula tofflor med spetsarna pekande uppåt.

Det fanns folk som kunde gå ed på att de för kort tid sedan hade sett hur Simon stod och förde sig elegant bakom disken i den affären och sålde tobaksvaror av märket Solomon Cohen. Men det fanns också de som sade:

– Inte alls. Han var något slags funktionär i stadsförbundet.

– Nej, inte stadsförbundet utan landstingsförbundet, svarade andra. En typisk landstingsknutte.

Åter andra (flyktingar), blundade för att kunna tänka bättre och muttrade:

– Vänta nu... vänta låt mig tänka...

Och så berättade de att för tio år sedan, nej, förlåt, för elva år sedan, hade de sett honom gå på Malaja Bronnaja i Moskva med en gitarr, insvept i svart tyg, under armen. Och de tillade att han varit på väg till en fest hos sina landsmän, därav gitarren i det svarta tygfodralet. Jo, han tycktes ha varit på väg till en trevlig liten fest med glada, rosiga ukrainska studentskor, en fest med plommonbrännvin direkt från det rika, härliga Ukraina, med sång och den härlige Grits...

>... Å, inte ska du gå-å...

Sedan började de trassla in sig i beskrivningar av hur han såg ut, blanda ihop data och platser...

– Var han slätrakad, sa ni?

– Nej, jag tror... vänta ett tag... han hade skägg.

– Hur är det nu... var han från Moskva?

– Ja, det vill säga nej, han studerade där... men han var...

– Inte alls. Ivan Ivanovitj känner honom. Han var folkskollärare i Tarasjtja...

Fan också... Kanske gick han inte alls omkring på Bronnaja. Moskva är en stor stad och på Bronnaja ligger dimman, rimfrosten och skuggorna.... En gitarr... turken i solskenet... vattenpipan... gitarren – trin-tren... suddigt, dimmigt... å, så dimmigt och så hemskt det var överallt.

>... Går sjungande fram...

går och går som blodiga skuggor, spöksyner i språngmarsch, upplösta flygande ungflicksflätor, fängelserna, skottlossningen, kölden och Vladimirs midnattskors.

> De går sjungande fram
>
> Gardesskolans kadetter.
>
> Pukor och trumpeter.
>
> Klingade cymbaler.

Cymbaler klingar, kulorna visslar och drillar som stålmantlade näktergalar, man pryglar folk till döds med läskstänger, det svarthuvade rytteriet rider fram på sina eldiga hästar.

Det dånar om visionerna i Aleksej Turbins dröm och den rullar upp mot hans säng. Turbin sover, blek och med en fuktvarm hårlock klistrad mot pannan, och det lyser i den rosenfärgade lampan. Hela huset sover. Från biblioteket hörs Karas' snarkningar, från Nikolkas rum hörs Sjervinskijs pipande andhämtning... det är förvirring, det är natt... På golvet vid Aleksejs säng ligger Dostojevskij uppslagen och oläst och orden i _Onda andar_ andas gäckande förtvivlan... Jelena sover lugnt.

Just det, men nu ska jag be att få tala om en sak: det var inte verklighet. Nej! Den där Simon fanns överhuvudtaget inte. Inte turken heller, inte gitarren under den järnsmidda lyktan på Bronnaja, inte landstingsförbundet... inte ett enda jävla dugg. Det var bara en myt alltsammans, en myt som hade uppstått i Ukraina i dimman och oron det där förfärliga året 1918.

... Men där fanns någonting annat – det vilda hatet. Fyrahundratusen tyskar och omkring dem fyra gånger fyrtio gånger fyrahundratusen bönder med hjärtan som lågade av osläcklig ilska. Å, det var mycket som hade samlats i dessa hjärtan. Slagen i ansiktet från de tyska löjtnanternas ridspön, regnet från den snabba granatelden över de tredskande byarna, ryggarna som hetmanens kosacker hade randat med sina läskstänger, de meddelanden som majorerna och löjtnanterna i den tyska armén hade undertecknat på papperslappar och som löd:

»Ge den här ryska suggan 25 mark som ersättning för hennes sugga.» Och det föraktfulla flinandet mot dem som kom till den tyska staben inne i Staden med sådana kvitton.

Och hästarna som man hade rekvirerat och säden som man tagit och godsägarna med sina feta ansikten som kom och krävde tillbaka sina gods, nu när hetmanen satt vid makten – rysningen av hat vid blotta ljudet av ordet »officerare».

Just så var det.

Ja, och så ryktena om den jordreform som Herr hetmanen tänkte genomföra. Vilket elände! Det var inte förrän i november 1918 när kanonerna spelade upp utanför Staden som intelligenta människor – inklusive Vasilisa – kom underfund med att bönderna hatade den där Herr hetmanen som vore han en galen hund. De förstod vad bönderna menade när de sade att de inte behövde någon förbannad herremansreform. Vad de behövde en gång för alla var den verkliga reform som bönderna drömt om i alla tider:

– All jord åt bönderna!

– Hundra desiatiner åt var och en!

– Låt oss slippa se röken av godsägarna!

– Och låt oss få ordentliga, stämplade papper på att vi äger dessa desiatiner för all framtid, att jorden kan ärvas från farfar till far, från far till son, till sonson och så vidare.

– Ingen skojare skall få komma från staden och kräva säden av oss. Säden är böndernas egendom, vi lämnar den inte ifrån oss, och det vi inte själva äter upp gräver vi ner i jorden.

– Leveranser av fotogen från Staden!

En sådan reform kunde förstås inte den vördade hetmanen genomföra. Ingen annan heller för den delen.

Det fanns också folk som hängav sig åt önsketänkande, det ryktades om att de enda som kunde göra slut på hetmanen och tyskarna var bolsjevikerna, men bolsjevikerna var ju inte bättre själva: bara en eländig hop judar och kommissarier. Sådan var de ukrainska böndernas bittra lott! Ingenstans fanns någon räddning!!

Men det fanns tiotusentals män som hade återvänt från kriget och som kunde hantera ett gevär...

– Och det var ju officerarna själva som hade fått order om att lära dem den konsten!

Hundratusentals gevär nergrävda i marken, gömda i lador och på loft, aldrig inlämnade trots den summariska rättvisa som skipades av de tyska militärdomstolarna, trots prygel med läskstänger och trots granatbeskjutning; i samma jord låg miljoner patroner, i var femte by fanns en tretumskanon, i varannan fanns kulsprutor och i varenda liten stad fanns ammunitionsupplag och dolda lager av soldatkappor och skinnmössor.

Och i samma städer bodde folkskollärare, sjukvårdare, självägande bönder, ukrainska studenter som av en ödets nyck blivit fänrikar, kärnfriska söner till biodlare, stabskaptener med ukrainska efternamn – och alla talade de ukrainska, alla älskade de sitt förtrollade Ukraina, de drömde om ett land fritt från alla herremän och moskovitiska officerare. Och så fanns där tusentals ukrainare som varit krigsfångar hos österrikarna i Galizien och nu kom tillbaka.

Detta ovanpå tiotusentals bönder? Oj, oj!

Så var det. Men fången... gitarren...

> Hotfulla rykten, hemska rykten...
>
> kommer emot oss...

Trin... tren... ack, ack, Nikolka.

Turken, landstingsknutten, Simon. Nej, inte fanns han inte! Dumheter, en legend, en hägring.

Och förgäves tog sig den kloke Vasilisa för huvudet, förgäves ropade han den gången i november: »Quos vult perdere, dementat!» och förgäves förbannade han hetmanen, som hade släppt ut Petljura ur det grisiga stadsfängelset.

– Dumheter, alltsammans. Det kan inte vara Petljura – det måste vara någon annan. Nej, det är någon helt annan förresten.

Nåväl, så var det slut med alla järtecken och händelserna kom slag i slag... Den andra händelsen i raden var inte lika löjlig som den första, nu var det inte längre fråga om att släppa ut en mytisk figur ur ett fängelse – å, nej! – den här var så stor, att mänskligheten förmodligen kommer att tala om den ännu i hundra år... Långt borta i västra Europa hackade de rödbyxade, galliska tupparna nästan livet ur de tjocka, järnsmidda tyskarna. Det var en ohygglig syn: skorrande och kacklande flög tupparna i sina frygiska mössor rakt på de pansrade germanerna och slet både köttstycken och pansar av dem. Tyskarna slogs i förtvivlan, de drev in sina breda bajonetter i de fjädrade brösten, de bet omkring sig, men de kunde inte hålla stånd. Och tyskarna, ja just tyskarna, bad om nåd!

Nästa händelse hängde nära ihop med det som just inträffat, det var fråga om orsak och verkan. Med häpnad och förundran såg hela världen, att den man, vars namn och skruvade sextumsmustascher alla kände till, den man som förmodligen var gjord av stål rättigenom och inte visade minsta spår av trä – den mannen var störtad. Störtad ner i gruset – han var inte kejsare längre. Efter detta blåste svart skräck fram över allas huvuden i Staden: man såg med egna ögon hur de tyska löjtnanterna ömsade skinn och hur deras raggiga himmelsgrå uniformer förvandlades till tvivelaktig, sliten säckväv. Och detta hände på en gång, inom loppet av några timmar, inför allas blickar. På ett par timmar bleknade löjtnanternas ögon, det levande ljuset i monokelns fönsterrutor slocknade och ur de breda glaslinserna började ihåligt armod titta fram.

Då gick en elektrisk stöt genom hjärnorna på de mer intelligenta bland dem, som med stadiga gula koffertar och i sällskap med läckra kvinnor hade hoppat över taggtråden runt bolsjevikernas läger och tagit sig in i Staden. De förstod att deras öde förenade dem med förlorarna, och deras hjärtan fylldes av fasa.

– Tyskarna har förlorat, sade dessa reptiler.

– Vi har förlorat, sade de intelligenta reptilerna.

Samma sak insåg också folket i Staden.

Bara den som själv har förlorat vet vad det ordet innebär! Det är som när det elektriska ljuset släcks i ett hus mitt under en fest. Det är som ett rum där tapeterna krälar av grönt, levande men ändå dödsmärkt mögel. Det är som spöklika rakitiska barn, som härsket flott, som kvinnors förfärliga svordomar i mörkret. Kort sagt, det är som döden själv.

Det var slut. Tyskarna lämnar Ukraina. Det betyder att somliga får lov att fly medan andra måste stanna och ta emot nya, märkvärdiga, objudna gäster i Staden. Och en och annan måste utan tvivel dö. De som flyr kommer inte att dö, men vem är det då som skall dö?

– Att dö är ingen barnlek, skorrade plötsligt överste Naj-Turs, som med ens uppenbarade sig framför den sovande Aleksej Turbin.

Han bar en besynnerlig uniform: på huvudet hade han en glänsande hjälm, kroppen skyddades av en brynja och han stödde sig på ett långt slagsvärd av en sort som inte funnits i någon armé sedan korstågstiden. Ett paradisiskt sken rörde sig som ett moln bakom Naj.

– Är ni i paradiset, överste? undrade Turbin och kände en ljuv oro som man aldrig upplever i vaket tillstånd.

– Just det, i paradiset, svarade Naj-Turs med en röst så klar och lika fullständigt genomskinlig som en bäck i skogarna runt Staden.

– Så egendomligt, så egendomligt, sade Turbin, jag trodde att paradiset var något som fanns... i människornas drömmar. Och vilken besynnerlig uniform. Ursäkta mig, är översten fortfarande officer i paradiset?

– Han tjänstgör för närvarande i en korsfararbrigad, doktorn, svarade fanjunkare Zjílin, en man som veterligen 1916 tillsammans med en skvadron belgradhusarer fallit i en eldstrid på Vilnafronten.

Fanjunkaren stod där högrest som en väldig viking och det lyste om hans brynja. Doktor Turbin mindes mycket väl hans grova drag sedan den gången när han egenhändigt hade förbundit Zjilins dödliga sår, men nu var fanjunkaren förändrad till oigenkännlighet och hans ögon var desamma som Naj-Turs' – klara, bottenlösa och upplysta av ett inre ljus.

Kvinnoögon var det som Aleksej Turbin i sin själs dunkla djup älskade mest av allt här i världen. Kvinnoögon – vilken härlig Herrens skapelse!... Men inte kunde de mäta sig med fanjunkarens ögon!

– Och hur har det gått för er? frågade doktor Turbin nyfiket och med ett slags omedveten glädje, hur kan det komma sig att ni har hamnat i paradiset med stövlar och sporrar? När allt kommer omkring hade ni ju hästar också, och lansarna och trossen?

– Doktorn får lov att tro mig, dånade fanjunkare Zjilins violoncellbas och han såg Turbin rätt in i ögonen med sin blå, hjärtevärmande blick. Hela skvadronen travade upp i god ordning. Med handklaver och allt. Det var ju kanske inte så lämpligt förstås... Här är det rent och marken är som ett kyrkgolv, må ni tro.

– Och sedan? undrade Turbin förvånad.

– Ja, här var då Sankte Per. Gammal civilist, men allvarlig och hövlig. Jag lämnar av förstås: den och den, Belgradhusarerna andra skvadron har lyckligt anlänt till paradiset, vilka order gäller för fortsatt tjänst? Lämna av måste jag ju (fanjunkaren hostade lätt i näven) fast jag trodde ju, som sagt, att han, Sankte Per alltså, skulle säga att vi kunde dra för fan i våld... För, som ni förstår, det var ju lite mycket på en gång, vi där med hästar och... (fanjunkaren strök sig förläget över nacken) fruntimmer som, i förtroende sagt, hade kommit med på vägen. Det sa jag också till Sankte Per, men på samma gång blinkade jag till närmsta troppen att de skulle sjasa iväg fruntimren ett tag, så fick vi se hur det gick sen. Låt dem sitta där bakom lnen så länge, tills det hela klarnar. För Sankte Per kunde ju göra som han ville, men ni förstår, han var nog ändå bestämd av sig. Ja, och jag tittar till och får se att han minsann har upptäckt fruntimren på vagnarna. Det är klart, de hade ju såna brokiga sjalar på sig att det syntes på en versts håll. Nu är det förkylt, tänkte jag. Godnatt för hela skvadronen...

» Åhå», säger han, »har ni fruntimmer med er?» och skakar på huvudet.

»Det stämmer», säger jag, »men», säger jag, »det ska ni inte oroa er för, vi ska strax skicka iväg dem, herr apostel.»

»Nej», säger han, »det ska inte vara mer handgemäng här!»

Va? Vad skulle man göra? En riktig hedersknyffel. Ni inser ju själv, doktorn, att skvadronen inte kan dra i fält utan fruntimmer.

Och fanjunkaren blinkade listigt.

– Det är sant, sade Aleksej Vasiljevitj som var tvungen att instämma och han slog ner blicken. Någons svarta ögon, någons födelsemärken på den högra, glanslösa kinden glimmade dunkelt i sömnens mörker. Han harklade sig i sin förvirring och fanjunkaren fortsatte:

– Ja och ser man på, nu är det han som säger att han ska lämna av och rapportera. Han försvann, kom tillbaka och sa: »Det är bra, vi ska ordna upp det här.» Och det går inte att beskriva hur glada vi blev. Det var bara en liten hake. »Ni får vänta ett tag», sade Sankte Per. Men vi behövde inte vänta i mer än en minut. Jag tittar till och där kommer (fanjunkaren pekade mot den stolte Naj-Turs, som utan ett ord spårlöst höll på att försvinna ur drömmen ut i ett ovisst mörker) där kommer skvadronchefen ridande i trav på Tusjínskij Vor. Och efter honom, lätt dröjande och till fots en okänd liten kadett. (Här sneglade fanjunkaren mot Turbin och sjg för ett ögonblick ner i marken som om han ville dölja något för doktorn, något som emellertid inte var sorgligt utan i stället en glädjerik och fin hemlighet. Så återvann han fattningen och fortsatte:) Och Sankte Per tittade på dem genom dörrspringan och sa: »Ja, nu kan ni komma in allihop!» – och dörrn gick upp på vid gavel och, »varsågoda och stig på», sa han, »en i taget åt höger här.»

>... Dunja, Dunja, Dunja
>
> Dunja, sockersmulan min –

dånade det plötsligt som i en dröm. Det var en kör av stålblanka röster som stämde upp och ett italienskt dragspel klämde i.

– Avsittning! ropade troppcheferna om varandra.

> A-ack, Dunja, Dunja, Dunja, Dunja!
>
> Kär i mej ska du vara, Dunja, –

och kören tystnade i fjärran.

– Så ni kunde smita in med fruntimmer och allt? suckade Turbin.

Fanjunkaren skrattade upprymt och svängde glatt med armarna.

– Herregud, doktorn. Där fanns ju så mycket plats att man inte kunde se änden. Rent och snyggt... En första titt och jag såg att man skulle kunna ställa upp fem kavalleriregementen med reservskvadroner, fem förresten, nej tio! Och omkring oss, herrejösses vilka salar, man kunde inte se taket ens! Och jag säger: »Ursäkta att jag frågar, men vem är det här avsett för?» Det var ganska märkvärdigt ordnat nämligen: röda stjärnor och röda moln som skimrade i samma färg som våra bälten... »Det här», sa Sankte Per, »det är för bolsjevikerna, de som kommer från Perekop.»

– Vilket Perekop? undrade Turbin och rådbråkade sin stackars jordiska hjärna.

– Jo, ers högvälborenhet, här vet de allting i förväg se. 1920 ska man ta Perekop och tydligen slå ihjäl de här bolsjevikerna. Så lokalen här har de väl gjort i ordning för att ta emot dem.

– Bolsjevikerna? undrade Turbin förvirrat, nu blandar ni väl ihop det, Zjilin, det är ju omöjligt. Inte släpper man in bolsjevikerna där inte.

– Det var vad jag också trodde, doktorn. Jag med. Jag fattade ingenting och jag frågade Gud själv...

– Gud? Vad säger ni, Zjilin!

– Doktorn får lov att tro mig, för det är sanning, jag har ingen anledning att ljuga, jag har pratat med honom flera gånger.

– Hur ser han ut egentligen?

Zjilins ögon blixtrade och hans anletsdrag framträdde skarpare och han såg stolt ut.

– Ni får döda mig, men jag kan inte beskriva det. Det står en strålglans kring hans ansikte, men man kan inte begripa hur det ser ut... Det händer att man kikar på honom – och blir alldeles kall. Man tror att han liknar en själv. Man ryser av skräck och undrar vad det är för något. Med ens går det över och man känner ingenting av det längre. Ett ansikte som ser ut på olika sätt samtidigt. Ja, och som han talar, en sån glädje, en sån glädje... Och så kommer det ett blått sken... Hm... nej, inte blått (fanjunkaren tänkte efter), jag vet inte. Tusen verst och så rätt igenom en. Ja, alltså, då börjar jag berätta. Hur kan det komma sig, säger jag, att dina präster, Herre, säger att bolsjevikerna ska hamna i helvetet? Hur hänger det här ihop, säger jag? De tror ju inte på dig, men titta vilka kaserner du har smällt upp åt dem.

»Jaså, tror de inte på mig?» säger han.

»Sanne Gud», säger jag och blir, förstår ni, lite rädd för att tala så till Gud! Men jag tittar upp och han bara småler. Varför ska jag min dumbom hålla på och berätta allting för honom, tänker jag, när han vet mycket bättre än jag. Fast visst var det intressant att han sa så. Och han fortsätter:

»Jaså, de tror inte», säger han, »tja, vad ska man göra åt det. Låt dem göra som de vill. Det gör varken till eller ifrån för min del», säger han. »Inte för dig heller. Eller för dem själva. Er tro gör mig nämligen precis detsamma. Somliga tror och andra inte, men ni uppför er på samma sätt allihop: just nu flyger ni i strupen på varandra, och vad kasernerna beträffar, Zjilin, så måste man komma ihåg, att ni alla, Zjilin, ni är alla lika här hos mig – ni som har stupat på slagfältet. Det måste man komma ihåg, Zjilin, men det är inte alla som begriper det. Zjilin, du ska nog inte bekymra dig så mycket för det här. Ta det lugnt du.»

Har jag förklarat ordentligt, doktorn? Va? »Men prästerna då», säger jag... Då viftade han bara med handen: »Påminn mig inte om prästerna, är du snäll, Zjilin. Jag kan inte förstå vad jag ska ta mig till med dem. I hela världen finns det inga värre dumbommar än era präster. Jag ska säga dig i förtroende, Zjilin, det är en ren skam, präster är de inte.»

»Ja», säger jag, »ta du och gör dig av med dem, Gud! Varför ska du hålla liv i såna snyltgäster?»

»Det är för sorgligt, Zjilin, det är precis vad det är», säger han.

Strålglansen kring Zjilin antog en blå ton, och en oförklarlig glädje fyllde den sovande Turbins hjärta. Han sträckte ut händerna mot den ljusglänsande fanjunkaren och suckade i sömnen:

– Zjilin, Zjilin, kan jag inte få lov att bli läkare i er brigad?

Zjilin vinkade till hälsning och nickade vänligt ja. Sedan började han glida bort och lämnade Aleksej Vasiljevitj. Turbin vaknade och i stället för Zjilin såg han redan framför sig gryningsljuset i fönstrets alltmer bleknande fyrkant. Doktorn torkade sig med handen i ansiktet och kände att det var höljt i tårar. Han suckade länge i morgonens halvdager men somnade snart om och sov nu lugnt, drömde inte mer...

Ja, döden lät inte vänta på sig. Den drog fram i Ukraina längs höstvägarna och sedan längs vinterlederna i sällskap med den torra snöblåsten. Den fick kulsprutorna att börja rassla i skogsdungarna. Själv höll sig döden osynlig, men det var alldeles tydligt hur den föregicks av ett knotigt, bondskt raseri. Detta raseri rusade fram i snöstorm och kyla, i trasiga bastskor, ylande med hängande huvud och halmstrån i håret. I händerna höll raseriet en väldig knölpåk, alltid lika oumbärlig när någonting skall till att hända i Ryssland. Den röde hanen började flaxa på lätta vingar. Och så i den blodröda solnedgången dinglade där en judisk värdshusvärd, upphängd i sina könsorgan. Och i Polens vackra huvudstad Warszawa såg man en spöksyn: där reste sig Henryk Sienkiewicz upp i ett moln och myste elakt. Sedan brakade hela helvetet löst, bubblande och fräsande. Prästerna klämtade i klockorna under de gröna kupolerna i sina uppskärrade kyrkor och i skolhusen runtomkring sjöng man revolutionära sånger bakom fönstren som genomborrats av gevärskulor.

Nej, man tappade andan i ett sådant land och i en sådan tid. Åt helvete med alltihop! Det var en myt. Petljura var en myt. Han fanns överhuvudtaget inte. Det var en lika märklig myt som den gamla myten om att Napoleon aldrig existerat – fastän mycket mindre färgstark. Vad som hände var något annat. Man måste på något vis kanalisera böndernas raseri, ty så förunderligt ordnat är det här i världen att hur mycket än ett sådant raseri far omkring, lika säker kan man vara på att det fatalt nog alltid möts vid samma korsväg.

Det var mycket enkelt. Det skulle bli ett förfärligt virrvarr, men nog skulle det finnas folk att ta itu med det.

Och så kom en överste Torópets farande någonstans ifrån. Varken mer eller mindre än från österrikiska armén, visade det sig...

– Vad är det ni säger?

– Jag försäkrar er att det är sant.

Sedan dök det upp en författare Vinnitjenko, berömd för två saker – sina romaner och det förhållandet att han så fort den besynnerliga vågen redan i början av 1918 hade spolat upp honom på ytan av det upprörda ukrainska havet omedelbart hade fått heta förrädare i de satiriska tidskrifterna i Sankt Petersburg.

– Rätt åt honom...

– Det är jag inte så säker på. Och så var det den där hemlighetsfulle fången som släpptes ur stadsfängelset.

Så sent som i september kunde ingen i Staden föreställa sig vad dessa tre män kunde hitta på, de män som var begåvade nog att dyka upp i rätt ögonblick, till och med på en så gudsförgäten plats som Bélaja Tsérkov. Men redan i oktober spekulerade man friskt, och från Stadens passagerarcentral nr 1 började tågen avgå, upplysta av hundratals lampor, i riktning mot ett nytt och fortfarande vidöppet andningshål, det nyuppståndna Polen, och vidare till Tyskland. Telegram flög genom luften. Briljanterna, de flackande ögonen, benorna och pengarna reste sin kos. Man störtade också iväg söder ut, mot staden Odessa vid havet. I november – ack! – då visste redan alla ganska bestämt. Ordet

– Petljura!

– Petljura!!

– Petljura!

ekade från väggarna och från de grå telegramblanketterna. På morgnarna droppade ordet från tidningarna ner i kaffet, och den gudomliga tropiska drycken förvandlades i munnen med ens till vedervärdigt diskvatten. Ordet hoppade från tunga till tunga och började smattra under telegrafisternas fingrar i morseapparaterna. Besynnerliga händelser började inträffa i Staden när det gåtfulla ordet nämndes, det ord som tyskarna uttalade på sitt eget vis:

– Peturra.

En och annan tysk soldat som skaffat sig den fula vanan att stryka omkring i Stadens utkanter började försvinna på nätterna. De försvann på natten och dagen därpå återfanns de mördade. Därför började tyskarna nattetid patrullera omkring i sina barberarfat till kaskar. De gick och gick, och lyktorna lyste – här skulle det minsann inte bli något bråk! Men inga lyktor kunde skingra den förvirrade gröt av tankar som bubblade i folks huvuden.

Wilhelm, Wilhelm. Igår mördades tre tyskar. Herregud, ni vet väl att tyskarna drar sig härifrån?! Arbetarna har arresterat Trotskij i Moskva!!! Några jävla skurkar har hejdat ett tåg utanför Borodjanka och stulit rubb och stubb. Petljura har skickat en ambassad till Paris. Wilhelm igen. Svarta singaleser i Odessa. Ett okänt, hemlighetsfullt namn – konsul Enno. Odessa. Odessa. General Denikin, Wilhelm igen. Tyskarna drar i väg, fransmännen kommer.

– Bolsjevikerna kommer, bror lille!

– Håll käften!

Tyskarna har en apparat med visare på. De ställer den på marken, och visaren pekar mot det ställe där det finns vapen nergrävda. Ett gott skämt. Petljura har skickat en ambassad till bolsjevikerna. Ett ännu bättre skämt. Petljura. Petljura. Petljura. Petljura. Peturra.

Det fanns inte en enda människa som visste vad den där Petljura egentligen skulle göra med Ukraina, men alla visste redan bestämt att han var en hemlighetsfull person utan ansikte (detta fastän tidningarna gång på gång hade låtit trycka första bästa foto redaktionen kommit över, foton på katolska prelater, olika varje gång, med underskriften: Simon Petljura) och att han ville erövra Ukraina, och för att kunna göra det var han nu på väg för att besätta Staden.

# 6

Mitt i Staden, i bottenvåningen på ett stort flervåningshus vid Teatergatan, alldeles bakom Operan, låg Madame Anjous affär _Chic parisien._ Från gatan ledde tre trappsteg in genom en glasdörr i affären, och på ömse sidor om glasdörren fanns två fönster med dammiga tyllgardiner. Ingen visste vart madame Anjou hade tagit vägen och varför hennes affärslokal begagnades för syften som ingenting hade att göra med affärer. I vänstra fönstret fanns en bild av en färgglad damhatt med _Chic parisien_ i guldbokstäver och bakom rutan i fönstret till höger satt ett väldigt plakat i gul kartong med två korsade Sevastopolkanoner, samma kanoner som sitter på artilleristernas axelklaffar, och följande ord skrivna upptill:

»Hjälte – kanske. Frivillig – absolut!»

Och under kanonerna:

»Inskrivning av frivilliga till mörsardivisionen.»

Vid ingången till affären stod en sotig sönderskruvad motorcykel med sidovagn och en gång i minuten smällde dörrfjädern och varje gång dörren gick upp plingade en förtjusande liten klocka – brrin-brrin – och påminde om de lyckliga stunderna på madame Anjous tid för inte så länge sedan.

Turbin, Mysjlajevskij och Karas steg upp nästan samtidigt efter nattens sjöslag och var till sin förvåning helt klara i huvudet. Men det var ganska långt lidet på dagen, klockan var nära tolv. Det visade sig att Nikolka och Sjervinskij redan gått ut. Nikolka hade bundit ihop ett hemlighetsfullt rött knyte åt sig i tidiga morgonstunden, suckat djupt – ack, ack – och givit sig av till sin lantvärnsbataljon, och Sjervinskij hade för bara en stund sedan farit till högkvarteret för att tjänstgöra där.

Naken till midjan stod Mysjlajevskij i Anjutas hemliga rum innanför köket, där varmvattenpannan och badkaret stod bakom ett skynke. Han lät det iskalla vattnet strila nerför halsen och ryggen och skrek ömsom i förskräckelse, ömsom i glädje:

– Usch! Så där ja! Bra! och skvätte vatten flera meter omkring sig. Sedan gnuggade han sig med en frottéhandduk, klädde sig, smorde in håret med briljantin, kammade sig och sade till Turbin:

– Hm, Aljosja... du kan väl vara hygglig och låna mig dina sporrar. Jag hinner inte titta förbi hemma, och jag vill inte gärna visa mig utan sporrar.

– De ligger inne i mitt arbetsrum, i högra skrivbordslådan, ta dem du bara.

Mysjlajevskij gick in i arbetsrummet, bökade en stund och steg ut med klirrande steg. Den mörkögda Anjuta som på morgonen hade kommit tillbaka från sin lediga kväll hos fastern gick och dammade av stolarna med en fjädervippa. Mysjlajevskij hostade till, sneglade mot dörren och i stället för att gå rakt fram mot den gjorde han en sväng och viskade:

– Hallå där, Anjuta lilla...

– Jag ska säga till Jelena Vasiljevna, viskade Anjuta tvärt och mekaniskt och blundade som en dödsdömd som redan har bödelns yxa över sig.

– Dumma lilla...

Plötsligt tittade Tubin in genom dörren. Han såg elak ut.

– Håller du på att inspektera dammvippan, Vitia? På det viset. En nätt liten sak. Fast borde du inte kila iväg nu, va? Och Anjuta, kom ihåg att om han säger att han vill gifta sig med dig, så tro honom inte, det kommer han inte att göra nämligen.

– Men herregud, får man inte hälsa på folk ens?

Mysjlajevskij blev högröd i ansiktet av Turbins orättvisa beskyllning, putade ut med bröstet och gick med smällande sporrar ut ur salongen. Inne i matsalen gick han fram till den allvarsamma, rödblonda Jelena och flackade oroligt med blicken.

– God morgon, söta Lena. Jo, hm (I stället för Mysjlajevskijs metalliska tenor kröp nu en hes och djup baryton fram ur hans strupe.) Söta Lena, utbrast han med rörelse i rösten, du ska inte vara ond på mig. Jag älskar dig, och du ska älska mig också. Du måste förlåta mig att jag bar mig så rysligt åt igår. Lena, du tror väl inte att jag är en så stor skurk?

Med de orden omfamnade han Jelena och kysste henne på båda kinderna. I salongen föll dammvippan med en lätt duns till golvet. Anjuta råkade alltid ut för besynnerliga ting så fort löjtnant Mysjlajevskij dök upp hemma hos Turbins. Hushållssaker började falla ur hennes händer: ute i köket kunde knivarna dråsa i golvet, tallrikarna for ner från skänken. Anjuta blev alldeles förvirrad, hon kunde utan anledning springa ut i hallen och rumstera om bland skorna, sitta och putsa dem ända tills de korta, hårt spända sporrarna kom klirrande och den kluvna hakan, de kvadratiska axlarna och de blå byxorna dök upp. Då blundade Anjuta och smet på tvären ut ur sitt trånga bakhåll till gömställe. Och nu när hon hade tappat dammvippan inne i salongen, stod hon och blickade frånvarande ut i fjärran, ut genom de genombrutna gardinerna och mot den grå molntäckta himlen.

– Vitka, Vitka, sade Jelena och skakade på huvudet och hennes hår glänste som ett diadem, se bara så frisk och stark du ser ut. Vad var det som gjorde att du föll igenom igår? Sätt dig ner och drick lite te, så kanske det känns bättre.

– Lena lilla, herregud vad du ser härlig ut idag. Och den där morgonrocken klär dig verkligen, det svär jag, sade Mysjlajevskij prövande och kastade hastiga blickar mot skänkens glittrande innandömen. Karas, titta vilken morgonrock. En sån utsökt grön färg. Du är en skönhet!

– Jelena Vasiljevna är mycket vacker, sade Karas allvarligt och helt uppriktigt.

– Det är det elektriska ljusets förtjänst i så fall, förklarade Jelena. Men Vitja, min vän, säg nu vad det är du vill ha.

– Jo ser du, söta Lena, efter den där historien igår får jag nog en förfärlig huvudvärk, och har jag huvudvärk så kan jag inte slåss alls...

– Bra. Det står i skänken.

– Tack ska du ha... Bara ett litet glas... Bättre än alla pulver i hela världen.

Med en plågad grimas svalde Mysjlajevskij två glas brännvin efter varandra och smakade på gurkan som hade blivit mjuk sedan gårdagskvällen. Sedan förklarade han att han kände sig som ett nyfött barn och uttryckte en önskan om att få ett glas te med citron.

– Lena lilla, sade Turbin med hes röst, var inte orolig nu, vänta på mig så kommer jag snart tillbaka. Jag ska gå och anmäla mig som frivillig. Oroa dig inte, det blir inga strider. Vi ska sitta här i Staden och slå tillbaka den där fina »presidenten», det satans odjuret.

– Kommer ni inte att bli utkommenderade någonstans?

Karas vinkade lugnande med handen.

– Var inte orolig, Jelena Vasiljevna. För det första ska jag säga er att divisionen inte kan bli klar än på fjorton dagar, det finns inte några hästar än och ingen ammunition. Och när den väl är färdigutrustad, så kommer vi säkert att stanna kvar här i Staden. Hela den armé som vi nu håller på att sätta upp kommer säkerligen att bli Stadens garnison. Om det sedan blir fråga om att dra mot Moskva...

– Men det är ju bara gissningar... Hm...

– Innan dess måste vi förena oss med Denikin...

– Ni behöver inte försöka trösta mig, jag är inte rädd. Tvärtom är jag helt för det ni gör.

Jelena lät verkligen orädd och full av förtröstan, och av hennes min att döma var hon redan inställd på vardagliga praktiska bestyr. Var dag har nog av sin plåga.

– Anjuta, ropade hon, var snäll och hämta in Viktor Viktorovitjs kläder från verandan. Borsta dem ordentligt och tvätta dem sedan.

Den som gjorde lugnast inverkan på Jelena var den lille satte blåögde Karas. Samlad och säker på sig själv satt Karas där i sin ljusbruna vapenrock, rökte och plirade med ögonen.

De tog adjö av varandra i hallen.

– Må Gud bevara er, sade Jelena allvarligt och gjorde korstecknet över Aleksej. Detsamma gjorde hon med Karas och Mysjlajevskij. Mysjlajevskij omfamnade henne, och Karas som hade bältet hårt åtdraget i midjan över sin kappa rodnade och kysste henne ömt på båda händerna.

– Överste! sade Karas och klirrade lätt med sporrarna när han förde handen till mösskärmen. Anhåller om att få rapportera!

Översten satt i en låg, grönaktig damfåtölj vid ett litet skrivbord på en estradliknande upphöjning i högra delen av affären. Högar av blå kartonger med påskriften »Madame Anjou. Damhattar» tornade upp sig bakom hans rygg och skymde ljuset från det dammiga fönstret, som täcktes av genombrutna tyllgardiner. Översten höll en penna i handen och var i själva verket inte överste utan överstelöjtnant, vilket framgick av hans breda gyllene axelklaffar med tre stjärnor över två längsgående passpoaler och ett par korslagda kanoner i guld. Översten var något äldre än Turbin – han kunde vara i trettioårsåldern, på sin höjd trettiotvå år gammal. Hans välfödda och slätrakade ansikte pryddes av svarta mustascher som var ansade på amerikanskt vis. Hans i högsta grad levande och intelligenta ögon var alldeles tydligt trötta men uppmärksamma.

Skapelsens kaos härskade kring översten. På ett par stegs avstånd från honom sprakade elden i en liten svart kamin, från de vindlande svarta kaminrören som försvann in bakom en mellanvägg och bort mot det inre av affären föll då och då svarta fuktdroppar. Både på estraden och i resten av affären, där här och var fanns fördjupningar i golvet, låg fullt med papperslappar och gröna och röda tygbitar. På en balkong alldeles ovanför överstens huvud smattrade en skrivmaskin som en orolig fågel, och när Turbin höjde blicken såg han att den fågeln satt och sjöng bakom ett räcke som hängde uppe under själva taket i affären. Bakom detta räcke syntes någons ben och bakdel i blå ridbyxor, men huvudet saknades eftersom taket skar av det. En annan maskin hackade i vänstra delen av affären, nere i ett okänt hål, ur vilket en inskrivningsadjutants färgsprakande axelklaffar och vita huvud stack upp, men i det här fallet saknades både händer och fötter.

Fullt med folk skymtade förbi översten, det blixtrade av gyllene, kanonförsedda axelklaffar, där stod en stor låda med fälttelefoner och ledningstråd, och bredvid hattkartongerna låg högar av handgranater som såg ut som konservburkar med trähandtag, där låg också några band med kulspruteammunition. Vid överstens vänstra armbåge stod en trampsymaskin och vid hans högra ben trutade en kulspruta. I halvmörkret längre in i affären, bakom ett förhänge som hängde från en blank gardinstång hördes en ansträngd röst hojta, uppenbarligen i en telefon: »Ja... ja... det är jag. Det är jag... ja... ja.» Brrin-rin, pinglade det... Pi-u, sjöng en snäll fågel någonstans nere i hålet och därifrån kom också ljudet av en ung basröst som muttrade:

– Divisionen... kom... ja... ja.

– Ja? sade översten till Karas.

– Överste, tillåt mig presentera löjtnant Viktor Mysjlajevskij och doktor Turbin. Löjtnant Mysjlajevskij tjänstgör för närvarande som menig i andra infanteribataljonen och önskar bli överförd till er division, eftersom han är artillerist. Doktor Turbin anhåller om att få bli placerad som divisionsläkare.

Sedan Karas sagt allt detta, tog han ner handen från skärmen på mössan, medan Mysjlajevskij i sin tur gjorde honnör. »Fan också... jag borde ha tagit på mig uniformen», tänkte Turbin bekymrat, kände sig illa till mods utan mössa och tyckte att han verkade fånig i sin svarta överrock med fårskinnskrage. Överstens blick for hastigt över doktorn och flyttade sig till Mysjlajevskijs kappa och ansikte.

– Jaha, sade han, det var ju mycket bra det här. Och var har löjtnanten tjänstgjort?

– I N:te tunga artilleridivisionen, överste, svarade Mysjlajevskij med hänvisning till den ställning han haft i kriget mot Tyskland.

– Tunga artilleriet? Utmärkt. Fan vet varför de plockar in artilleriofficerare i infanteriet. Måste vara ett misstag.

– Inte alls, överste, svarade Mysjlajevskij och harklade sig för att klara sin oberäkneliga röst. Jag gick själv in som frivillig, eftersom det snabbt behövdes folk som kunde ställa upp ute vid Post-Volynskij. Men nu när infanteribataljonen har blivit fulltalig...

– Utmärkt, ni har mitt högsta gillande för det, sade översten och såg verkligen med ett uttryck av högsta gillande Mysjlajevskij i ögonen. – Trevligt att träffas... Jaha... och så var det doktorn? Och ni vill alltså ansluta er? Hm...

Turbin nickade under tystnad för att inte behöva säga »Ja, överste», där han stod i sin fårskinnskrage.

– Hm..., sade översten och tittade ut genom fönstret, det är förstås en bra idé. Särskilt som vi kanske om ett par dagar... Just det. Plötsligt hejdade han sig, plirade lätt, sänkte rösten och sade: – Det är bara det... hur ska jag uttrycka mig... Det är ett problem här, förstår doktorn... Sociala teorier och... hm... ni är väl socialist? Inte sant? Som alla bildade människor? Översten flackade med blicken och hela hans gestalt, läpparna och den välmodulerade rösten uttryckte en livlig önskan om att doktor Turbin skulle vara just socialist och ingenting annat. Vår division kallas ju också Studentdivisionen, sade översten med ett hjärtligt leende men utan att se upp. Det låter förstås lite sentimentalt, men jag kommer nämligen själv från universitetet.

Turbin kände sig ytterst besviken och förvånad. »Fan också... Varför har Karas ingenting sagt?...» Han kände att Karas i detta ögonblick stod någonstans vid hans högra axel och utan att se åt hans håll förstod han att Karas ansträngde sig att utan ord förklara något för honom, men vad det var kunde han inte lista ut.

– Jag är tyvärr inte socialist, utbrast Turbin plötsligt med en ryckning i kinden, utan monarkist. Jag måste också säga att jag inte ens tål höra ordet »socialist». Och den jag hatar mest av alla socialister är Aleksándr Fjódorovitj Kerénskij.

Bakom Turbins högra axel undslapp sig Karas något. »Tråkigt att behöva skiljas från Karas och Vitia», tänkte Turbin, »men den här sociala divisionen kan dra åt helvete.»

Översten slog för en sekund upp sina ögon, och det var något som glimmade till i dem. Han gjorde en handrörelse som om han i all vänlighet ville täppa till munnen på Turbin och sade:

– Så synd. Hm... väldigt synd... Revolutionens landvinningar och så vidare... Jag har order uppifrån om att undvika att rekrytera monarkistiska element, med hänsyn till att befolkningen... vi måste visa återhållsamhet, förstår ni. Och dessutom, hetmanen, som vi har de mest direkta och intima kontakter med, vilket ni känner till... synd... synd...

När översten sade detta fanns det emellertid inte minsta spår av ledsnad i hans röst, tvärtom lät han mycket glad och hans blick gick stick i stäv mot hans ord.

»Aha, det är så det ligger till», tänkte Turbin, »så dum jag är... men den där översten är inte dum alls. Av hans uppsyn att döma är han förmodligen en karriärist, men vad fan gör det.»

– Jag vet inte riktigt vad jag ska göra... i nuvarande läge, översten betonade särskilt ordet »nuvarande», alltså i nuvarande läge är vår förstahandsuppgift att försvara Staden och hetmanen mot Petljuras band, och kanske också mot bolsjevikerna. Men sedan, ja sedan får vi se... Ursäkta, var har doktorn hittills tjänstgjort?

– Efter min examen vid universitetet 1915 tjänstgjorde jag vid en venerologisk klinik, därefter som underläkare vid Belgradhusarerna och sedan som stabsläkare vid ett mobilt fältsjukhus. För närvarande är jag demobiliserad och arbetar som privatpraktiserande läkare.

– Kadett! ropade översten, be dagofficeren att komma hit.

Ett huvud försvann i hålet och därefter uppenbarade sig framför översten en ung, mörk och livlig officer med effektivt utseende. Han bar en rund fårskinnsmössa med korsade galoner över den hallonröda kullen och i likhet med Mysjlajevskij hade han lång grå kappa med bältet hårt åtdraget i midjan och var beväpnad med en revolver. Hans skrynkliga axelklaffar i guld visade att han var stabskapten.

– Kapten Studzinskij, sade översten till honom, var snäll och skicka ett meddelande till högkvarteret med begäran om omedelbar överföring av löjtnant... löjtnant...

– Mysjlajevskij, sade Mysjlajevskij och gjorde honnör.

–... Mysjlajevskij från andra infanteribataljonen med hänsyn till att han är artillerist. Och vidare ett meddelande om att doktor... doktor...

– Turbin...

– Turbin är oundgänglig för oss som divisionsläkare. Vi anhåller om att han utnämns omgående.

– Ja, överste, svarade officeren med fel betoning på ordet och gjorde honnör. »Han är polack», tänkte Turbin.

– Löjtnanten behöver inte återvända till infanteribataljonen (till Mysjlajevskij). Löjtnanten övertar fjärde troppen (till dagofficeren).

– Ja, överste.

– Ja, överste.

– Och doktorn är i tjänst från och med nu. Jag föreslår att ni inställer er om en timme på skolgården framför Alexandergymnasiet.

– Ja, överste.

– Se till att doktorn blir utrustad omedelbart.

– Ja, överste.

– Mörsardivisionen, kom! hojtade en basröst nere i hålet.

– Uppfattat? Nej, säger jag: nej... Nej, säger jag..., ljöd en röst bakom mellanväggen.

Brrin-rin... Pi... Pi-u, drillade fågeln i hålet.

– Var det uppfattat?

– _Fria nyheterna! Fria nyheterna! Nya dagstidningen Fria nyheterna!_ ropade en tidningspojke, som hade en fruntimmerssjal bunden över sin skinnmössa. Petljura krossad. Negertrupper i Odessa. _Fria nyheterna!_

Turbin hade en timme på sig och hann titta hem. Hans silverfärgade axelklaffar kom fram ur en låda i skrivbordet inne i arbetsrummet, som låg intill salongen. Där hängde de vita gardinerna för glasdörren ut mot balkongen, där stod skrivbordet med böckerna och skrivdonen, där fanns hyllorna med medicinflaskor och instrument, schäslongen som var överdragen med ett vitt lakan. Det var trångt och inte särskilt luxuöst men gemytligt.

– Lena lilla, om jag kommer hem senare än vanligt idag och om någon skulle komma, så säg att mottagningen är inställd. Jag har inga fasta patienter just nu... Skynda på, barn lilla.

Jelena vek hastigt ner hans skjortkrage och sydde fast axelklaffarna... Det andra paret, fältuniformens gröna axelklaffar med svart passpoal, sydde hon fast på kappan.

Några minuter senare sprang Turbin ut genom stora ingången och kastade en blick på den vita skylten med orden:

> Doktor A. V. Turbin
>
> Veneriska sjukdomar och syfilis
> 606-914
>
> Mottagning kl. 16–18

Han satte fast en papperslapp med den ändrade tiden »kl. 17–19» och skyndade upp för Aleksejbacken.

– _Fria nyheterna!_

Turbin hejdade sig, köpte en tidning av pojken och slog upp den medan han fortsatte sin väg:

> Obunden demokratisk tidning.
>
> Utkommer dagligen.
>
> Den 13 december 1918.
>
> Problemen kring utrikeshandeln och särskilt handeln med
>
> Tyskland föranleder oss att...

– Ursäkta, men var ligger?... Jag fryser om händerna.

Enligt vad vår korrespondent uppger förhandlar man i Odessa om landsättning av två divisioner svarta kolonialtrupper. Konsul Enno tror inte att Petljura...

– Jävla pojkfan!

Överlöpare, som igår nådde vår stab i Post-Volynskij, har lämnat uppgifter om tilltagande upplösning i Petljuras band. För några dagar sedan öppnade ett kavalleriregemente i Korosténdistriktet eld mot ett infanteriregemente bestående av nationalistiska kosackskyttar. I Petljuras band noteras omfattande krigströtthet. Petljuras löjliga företag går tydligen mot sitt slut. Enligt samme överlöpare har överste Bolbotún, som revolterat mot Petljura, avvikit i okänd riktning med sitt regemente och fyra kanoner. Bolbotun tycks benägen att ge hetmanen sitt stöd.

Bönderna hatar Petljura för hans rekvisitionspolitik. Den mobilisering som han kungjort i byarna möter inget gensvar. Bondemassorna håller sig undan och gömmer sig i skogarna.

– Låt oss anta... å, denna förbannade kyla... Förlåt.

– Gubbe lilla, varför trampar ni på folk på det där viset? Tidningar får man läsa hemma...

– Förlåt...

Vi har alltid hävdat att Petljuras löjliga företag...

– En sån skurk! Skurkar allihop...

Säkert som amen i kyrkan

alla går in i frivilligstyrkan...

– Mår ni inte riktigt bra idag, Ivan Ivanovitj?

– Frugan har fått en släng av Petljurasjukan. Hon har bara haft Bolbotun, Bolbotun på hjärnan hela dagen ända sen i morse...

Turbin grimaserade när han hörde denna kvickhet, i ilskan knycklade han ihop tidningen och slängde den på trottoaren. Han lyssnade uppmärksamt.

Bu-u, sjöng kanonerna. U-uuch, mullrade det ur jordens innandömen någonstans utanför Staden.

– Vad i helvete?

Turbin vände sig tvärt om, plockade upp den tillskrynklade tidningen, slätade ut den och läste noggrant än en gång det som stod på första sidan:

I Irpendistriktet har våra spaningsförband haft stridskontakt med enstaka grupper ur Petljuras band.

Allt lugnt i riktning Serebrjanka.

Oförändrat läge vid Röda krogen.

I riktning Bojarka har ett kosackregemente vid ett snabbt anfall krossat en styrka om 1500 banditer. Två tillfångatagna.

Gu... gu... gu... Bu... bu... bu... dundrade det i det grå vinterljuset långt borta i sydväst. Plötsligt gapade Turbin och bleknade. Mekaniskt stoppade han tidningen i fickan. En svart folkmassa kom krypande från boulevarden längs Vladimirgatan. På själva körbanan gick massor av folk i svarta överrockar... Kvinnor skymtade förbi på trottoarerna. En ryttare ur hetmanens polisstyrka red framför folkmassan. Hans kraftiga häst lade öronen bakåt, blängde ilsket omkring sig och gick på tvären. Ryttaren såg alldeles förvirrad ut. Då och då hojtade han till och svängde med piskan för att hålla ordning, men ingen lyssnade på hans skrik. Längst fram i folkmassan skymtade prästernas gyllene skrudar och skägg, där vaggade en kyrkofana. Småpojkar kom springande från alla håll.

– _Fria nyheterna!_ ropade tidningspojken och satte fart mot folkmassan.

Kökspojkar i vita, plattkullade kockmössor hoppade ut ur restaurang »Metropols» innanmäte. Folkmassan rann ut över snön som bläck på ett papper.

Över folkmassan guppade gula, avlånga lådor. När den första lådan kom i jämnhöjd med Turbin, kunde han på ena sidan urskilja vad som stod skrivet med fumlig kolkrita.

Fänrik Jutsévitj
och på nästa låda:

Fänrik Ivánov
Och på en tredje:

Fänrik Orlóv

Plötsligt hördes ett gällt skrik i mängden. En gråhårig kvinna med hatten tillbakaskjuten i nacken trängde sig in i folkmassan från trottoaren, snavade och tappade några bylten på marken.

– Vad är det som har hänt? Vanja! tjöt hon. En man sprang åt sidan, blek i ansiktet. En kvinna skrek, och en annan stämde i.

– Herre Jesus Kristus! mumlade en röst bakom Turbin. Någon knuffade honom i ryggen och han kände någons andedräkt i nacken.

– Herregud... det är tidens ände. Vad ska det här betyda, blir folk mördade också?... Vad är det som händer...

– Bättre att inte veta något alls än att se sånt här.

– Vad är det? Vad är det? Vad är det? Vad är det som har hänt? Vad är det för begravning?

– Vanja! tjöt någon i folkmassan.

– Det är officerarna som blev mördade ute i Popeljucha, ekade det snabbt från någon, som flämtade av iver att komma först med nyheten. De ryckte fram mot Popeljucha, hela kompaniet slog läger där och på natten blev de omringade av bönder och Petljuras folk, som tog livet av dem allihop. Varenda en... De stack ut ögonen på dem och ristade axelklaffar i skinnet på dem. Det gick inte att känna igen dem.

– Jaså, var det på det viset? Ack, ack...

Fänrik Koróvin

Fänrik Herdt –

de gula kistorna seglade förbi.

– Så långt har det alltså gått... Tänka sig...

– Inbördeskrig.

– Vad då?...

– Det sägs att de bara somnade och...

– Rätt åt dem..., kom det plötsligt från en gäll liten svart röst i folkmassan bakom ryggen på Turbin och det svartnade för hans ögon. Ansikten och mössor skymtade hastigt förbi. Turbin stack in armen mellan två nackar och hans hand nöp tag i röstens svarta rockärm. Rösten vände sig skräckslagen om.

– Vad var det ni sa? väste Turbin men hans röst mjuknade tvärt.

– Bästa officern, svarade rösten darrande av fasa, jag sade ingenting. Jag är alldeles tyst. Vad är det fråga om? Rösten for upp och ner.

Röstens anknäbb bleknade, och Turbin förstod plötsligt att han hade tagit miste och fått tag i fel person. Anknäbben satt mitt i ett ansikte som utstrålade yttersta välmening. Ansiktet kunde inte få fram ett ord och de små klotrunda ögonen rullade av skräck.

Turbin släppte taget om rockärmen och i kallt raseri började han blänga mot alla mössor, nackar och kragar som virvlade runt honom. Vänsterhanden höll han beredd för att kunna gripa tag i allting inom räckhåll, med högerhanden i fickan kramade han om kolven på sin browning. Prästernas sorgliga sång seglade förbi och bredvid honom snyftade en gumma högt med ansiktet i sin sjal. Där fanns absolut ingen han kunde grabba tag i, rösten var som uppslukad av jorden. Den sista kistan,

Fänrik Morskój,

drog förbi, en släde kom farande efter.

– _Fria nyheterna!_ skrällde plötsligt en hes altröst alldeles i örat på Turbin.

Turbin slet fram sin hopknycklade tidning ur fickan och körde den i besinningslöst raseri två gånger upp i pojkens ansikte, gnisslade tänder och sade:

– Här har du dina _Nyheter._ Varsågod. Varsågod. Jävla ynkrygg!

Därmed var hans raseriutbrott över. Pojken tappade sina tidningar, halkade till och satte sig i en snödriva. Hans ansikte förvreds i en grimas och han låtsades gråta, men hans ögon fylldes av glödande hat som förvisso inte var spelat.

– Vad är det fråga om... vad ska ni på mig att göra... vem tror ni att ni är, va? snörvlade han och försökte pressa fram några tårar medan han bökade omkring i snön. Ett ansikte stirrade förvånat på Turbin men vågade ingenting säga. Skamsen och omtumlad körde Turbin ner huvudet i rocken, vände på klacken, gick förbi en gaslykta, passerade den väldiga museibyggnadens vita runda sidovägg, fortsatte förbi några upprivna, tegelstensfyllda och snötäckta hål i gatan och skyndade ut på den väldiga välbekanta asfaltplanen – Alexandergymnasiets skolgård.

– _Fria nyheterna_! En demokratisk dagstidning! hördes det borta från gatan.

Runt asfaltplanen stod Turbins gamla gymnasium som en väldig öppen rektangel med fyra våningar och etthundraåttio fönster. Här hade han tillbringat åtta år av sitt liv, i åtta år hade han om vårarna sprungit omkring på denna skolgård under rasterna, och samma gård hade han sett genom fönstret om vintrarna när klassrummen var fylla av kvävande damm och vinterterminens snö låg kall och respektingivande över asfalten. I åtta år hade denna tegelrektangel sett Turbin och hans bägge yngre vänner Karas och Mysjlajevskij växa upp och lära sig sina läxor.

Och det var också för precis åtta år sedan som Turbin för sista gången hade sett denna skolgård. Han kände ett slags skräckfylld ilning i hjärtat. Plötsligt hade han tyckt sig se ett svart moln som förmörkade himlen, en stormby hade kommit farande och spolat hela hans liv över bord, det var som när en ohygglig bränning sköljer in mot hamnen. Å, dessa åtta skolår! Så mycket elände, så mycket sorg och förtvivlan de hade lämnat kvar i pojkens hjärta och samtidigt så mycket glädje! Den ena grå trista dagen efter den andra, ut consecutivum, Caius Iulius Caesar, BC i astronomi och ett ständigt hat mot all astronomi sedan den dag han hade fått sitt underbetyg. Men så var plötsligt våren där, våren med sitt larm i klassrummen, gymnasistflickorna i sina gröna förkläden på boulevarderna, maj och kastanjerna och – viktigast av allt – den evigt lysande fyrbåken framför honom: universitetet, det fria livet vid universitetet, kan ni förstå vad det ordet – universitetet betyder? Solnedgång över Dnepr, frihet, pengar på fickan, makt och ära.

Och allt detta hade han nu bakom sig. Lärarnas ständigt lika gåtfulla ögon och de hemska kärlen, som han fortfarande drömde om, alla dessa kärl, som ständigt släppte ut vatten men ändå aldrig blev tomma, de snåriga diskussionerna om på vilket sätt Lenskijs karaktär skilde sig från Onegins, allt tal om hur ful Sokrates var, om när jesuitorden grundades, när Pompeius steg iland och när alla andra upptänkliga landstigningar hade skett under de sista tvåtusen åren...

Men det var bara början. Efter de åtta åren i gymnasiet, när vattnet till slut hade runnit ut ur alla kärlen, kom liken i den anatomiska teatern, de vita sjuksalarna, den glasartade tystnaden kring operationsborden och sedan tre års kringflackande i sadeln, främmande människors sår, förödmjukelser och lidanden – å, detta krig, ett nytt förbannat kärl... Och så hade han till slut stigit i land på samma ställe, på samma skolgård. Nedstämd och illamående sprang han över skolgården, han kramade sin browning i fickan och fan vet vart han sprang eller varför. Antagligen hade han brått att försvara just det liv, den framtid, för vars skull han hade plågat sin hjärna med alla vattenkärlen och alla dessa eländiga fotgängare, den ene ständigt på väg från punkten A och den andre på väg i motsatt riktning från punkten B.

De mörka fönsterrutorna avslöjade den djupaste och allra dystraste stillhet. Vid första ögonkastet stod det klart att detta var en livlös stillhet. Mitt i staden, mitt i all villervalla, allt larm och bråk, stod detta fyravåningsfartyg ensamt kvar så egendomligt dött, detta skepp som en gång hade fört tiotusentals liv ut på öppna havet. Det verkade som om ingen längre vakade över det, där hördes inte ett ljud, där syntes inte en rörelse vare sig i fönstren eller därbakom innanför de gulrappade väggarna. Ett jungfruligt snötäcke låg över taken och höljde kastanjernas kronor som vita mössor, snön bredde ut sig jämnt över skolgården och bara några spridda fotspår förrådde att någon just hade trampat förbi i snön.

Men det värsta av allt var att ingen visste och än mindre intresserade sig för vad som hade hänt med skolan. Vem satt nu och studerade inne i detta skepp? Och om inga lektioner pågick – vad berodde det i så fall på? Var fanns vaktmästarna? Varför stod dessa hemska mörsare och trutade under raden av kastanjer vid staketet runt den lilla trädgården invid stora ingången? Varför hade gymnasiet förvandlats till en arsenal? Vems arsenal? Vem hade ansvaret? Varför?

Ingen visste, lika litet som någon kände till vart madame Anjou hade tagit vägen och varför det låg bomber bredvid de tomma hattkartongerna i hennes affär...

– Färdig pjäs! skrek en röst. Mörsarna svängde runt och rörde sig sakta framåt. Ett par hundra människor satte sig i rörelse, sprang om varandra, hukade sig, hoppade runt de väldiga järnhjulen. I dunklet skymtade gula korta pälsar, grå soldatkappor och fårskinnsmössor, khakimössor och blå studentmössor.

När Turbin hade korsat den enorma skolgården stod där plötsligt fyra mörsare på linje med mynningarna riktade mot honom. Den skyndsamma exercisen vid mörsorna var slut, och den brokiga nyrekryterade truppen ställde upp sig på två led.

– Kapten, skrällde Mysjlajevskijs röst. Troppen klar att utgå.

Studzinskij ställde sig framför leden, tog ett par steg tillbaka och ropade:

– Avdelning vänster om, marsch!

Snön knarrade under truppens fötter när den tämligen odisciplinerat vaggade iväg.

Många bekanta typiska studentansikten skymtade förbi Turbin. Längst fram i tredje troppen syntes Karas. Turbin som fortfarande inte visste vart han var på väg eller varför slöt upp bredvid troppen med knarrande steg...

Karas föll ur ledet, han gick baklänges och började beskäftigt ange takten:

– Vänster. Vänster. Ett två. Ett två.

Truppen ringlade som en orm in i källaringångens svarta svalg, och gymnasiet svalde det ena ledet efter det andra.

Därinne såg skolbyggnaden ännu mer livlös och mörk ut än från utsidan. De tysta stenväggarna och det ruvande halvmörkret i det övergivna huset väcktes hastigt till liv av ekot från de marscherande fötterna. Under valven växte oväsendet som om en hord demoner vaknat upp ur sin sömn. Stöveltrampet blandades med prassel och pip – det var de förskrämda råttorna som rusade omkring i de mörka vrårna. Truppen fortsatte längs de svarta, ändlösa, tegelstenslagda källargångarna och kom fram till en jättelik sal där en smula ljus lyckades smita in genom den livlösa spindelväven i de gallerförsedda fönsterspringorna.

Tystnaden bröts av ett helvetiskt hamrande. Man öppnade järnbeslagna trälådor med ammunition, tog ut ändlösa patronband och tårtliknande trummagasin för Lewiskulsprutorna. Svarta och grå kulsprutor kom krypande, de liknade ilskna myggor. Det slamrade om skruvar och muttrar, man ryckte och slet med tänger, i ett hörn gnisslade en såg. Kadetter ordnade högar av fårskinnsmössor som legat länge och kittat ihop, kappor med järnhårda veck, stela läderremmar, patronväskor och fältflaskor.

– Rappa på, hördes Studzinskijs röst.

Ett halvdussin officerare i mattglänsande guldaxelklaffar snodde runt som andmat på vattenytan. Mysjlajevskijs nu helt återställda tenor tutade.

– Doktorn! ropade Studzinskij ur mörkret. Var vänlig och ta befälet över sjukvårdarna och ge dem instruktioner.

Genast ställde sig två studenter framför Turbin. Den ene som var kort till växten och såg uppjagad ut hade ett rött kors på ärmen till sin studentkappa. Den andre bar en grå soldatkappa och hans fårskinnsmössa gled ner över ögonen på honom, så att han hela tiden fick rätta till den med fingertopparna.

– Där är lådorna med sjukvårdsmateriel, sade Turbin. Ta fram axelväskorna och ge mig läkarlådan med instrumenten. Se till att var och en av artilleristerna får två förbandslådor och förklara helt kort hur man använder dem i nödfall.

Mysjlajevskijs huvud dök upp ovanför den myllrande grå massan. Han klättrade upp på en låda, viftade med ett gevär, rasslade med slutstycket, satte i magasinet med en smäll, rasslade igen och siktade gång på gång mot fönstret, medan patronerna hoppade ut och regnade över de omkringstående kadetterna. Sedan började det slamra som i en fabrik nere i källaren när kadetterna under stort larm laddade sina gevär.

– Den som inte klarar det ska ta det försiktigt. Kadetter, hojtade Mysjlajevskij, visa studenterna hur det ska gå till.

Remmar med patronväskor och fältflaskor trasslade sig över huvudena.

Nu inträffade ett mirakel. Den brokiga skaran förvandlades till en kompakt enhet under en taggig stålborste av odisciplinerat spretande, vajande bajonetter.

– Officerarna samlas hos mig, hördes Studzinskijs röst.

Ackompanjerad av det ljuva klirret av sporrar frågade Studzinskij halvhögt inne i den mörka korridoren:

– Vad har herrarna fått för intryck?

Sporrarna stod och slamrade på samma fläck. Mysjlajevskij gjorde nonchalant och smidigt honnör med fingertopparna mot mösskanten, gick fram till stabskaptenen och sade:

– I min tropp finns det femton man som aldrig har sett ett gevär. Lite knepigt, om jag så säger.

Studzinskij kastade en besjälad blick upp mot taket där den sista lilla grå ljusstrimman föll in genom fönsterrutan, och sade:

– Hur är stridsmoralen?

Återigen var det Mysjlajevskij som tog till orda:

– Hmm... Hmmm... De där kistorna fördärvade nog moralen. Studenterna tappade alldeles fattningen. Begravningen inverkade illa på dem. De bevittnade alltsammans genom fönstergallren.

Studzinskij såg på honom med sin mörka, envisa blick.

– Gör ert bästa för att höja stridsmoralen.

Sporrarna klirrade till igen när officerarna skingrades.

– Kadett Pavlóvskij! dånade Mysjlajevskij i arsenalen som Radamès i _Aida._

– Pavlovskij... skij!... skij!... skij!! ekade stenväggarna i arsenalen och kadetternas vrål till svar.

– Här, löjtnant!

– Är ni från Aleksejskolan?

– Ja, löjtnant!

– Se då till att det blir lite sång här. Kläm i bara, så att den där Petljura säckar ihop, den skitstöveln...

En hög och ren stämma började sjunga under stenvalven:

> Född jag är till artillerist...

Någonstans bland bajonetterna svarade ett par tenorer:

> Växte upp i brigadens famn...

Alla studenterna ryckte till, fick snabbt fatt i melodin och plötsligt exploderade hela arsenalen och ekade som av kanonskott när vilda basar stämde in:

> Döpt jag blev i karteschernas eld
> purpurlågor slickade mig.
>
> Döpt jag ble-e-e-v...

Ljudet ringde i öronen, skrällde i patronlådorna, klirrade i de mörka fönsterrutorna, dunkade i huvudena, och ett par kvarglömda dammiga glas på de lutande fönsterbrädena skakade och skramlade...

> Och i kanonens dragtåg
> gungade servisen mig till sömn.

I högen av kappor, bajonetter och kulsprutor fick Studzinskij fatt i två rosiga fänrikar och viskade hastigt fram en order:

– Vestibulen... ta bort förhängena... rappa på...

Och fänrikarna försvann.

> De går sjungande fram
>
> Gardesskolans kadetter!
>
> Pukor och trumpeter,
>
> Klingande cymbaler!!

Gymnasiets tomma stenlåda vrålade och tjöt nu i en enda förfärlig marsch, och råttorna satt i sina hålor, bedövade av skräck.

Ett två... ett två!... Det var Karas öronbedövande röst som skar genom luften.

– Högre och roligare! skrek Mysjlajevskij med sin nu helt rena röst. Tror ni att det här är nåt slags begravning, va?

Det var ingen grå, sönderbruten larv utan –

> Modisterna! Köksorna! Pigorna! Alla de vackra tvätterskorna!!
>
> Alla de gapar när kadetterna drar förbi!!!

– utan i stället en tusenfoting med spetsiga bajonetter som rullade fram i korridoren, och golvet sviktade och gungade under stöveltrampet. Genom den ändlösa korridoren och upp i första våningen gick tusenfotingen, rätt in i den väldiga vestibulen som badade i ljus från glasen uppe under kupolen, och de som gick i främsta ledet började plötsligt känna sig omtumlade.

Där, på sin nobla kaukasiska häst som stegrade sig under sadeltäcket som var broderat med det kejserliga monogrammet, klädd i sin trekantiga hatt med den vita plymen elegant på svaj efter striden och med ett strålande leende på läpparna, lätt flintskallig och skinande av lycka, sprängde tsar Alexander I fram inför artilleristernas blickar. Med det ena försåtligt charmfulla leendet efter det andra mot kadetterna svängde han sin breda sabel och pekade med dess spets mot regementena vid Borodino. I högar låg kanonkulorna utspridda över slagfältet och den fyra meter höga dukens fond täcktes av ett svart moln av bajonetter.

visst slogs...

> man väl i flera da'r?!

– Ja, vilka..., dånade Pavlovskij.

> Ja, vilka drabbningar det var! stämde basarna i.
>
> I he-e-e-la Ryssland lever kvar
>
> minnet av Borodino!

Den strålande tsar Alexander for upp i himlen och det nerslitna förhänget, som hade dolt honom för allas blickar i ett helt år, låg i ett bylte vid hästens hovar.

– Ser ni inte tsar Alexander, va? Håll takten! Ett två. Ett två. Vänster. Vänster! hojtade Mysjlajevskij, och tusenfotingen stegade uppför trappan i Alexanderinfanteriets tunga marsch. Divisionen marscherade förbi Napoleons besegrare, vek av åt vänster och fortsatte in i den omätligt stora aulan med fönster på bägge sidor, slutade tvärt att sjunga och ställde upp sig på täta led med vaggande bajonetter. Aulan låg i ett blekt skymningsljus och som vita fläckar hängde de väldiga, tätt fördragna porträtten av de sista tsarerna mellan fönstren och blickade ner mot divisionen.

Studzinskij tog ett par steg tillbaka och tittade på sitt armbandsur. I samma ögonblick kom en kadett inrusande och viskade något till honom.

– Divisionschefen, kunde de som stod närmast urskilja.

Studzinskij vinkade åt officerarna, som sprang in mellan leden och kontrollerade rättningen. Studzinskij gick ut i korridoren för att möta chefen.

Med klirrande sporrar steg överste Malýsjev uppför trappan, han vände sig om och sneglade mot tsar Alexander och närmade sig ingången till aulan. Hans kaukasiska kroksabel med dess körsbärsröda gehäng slog mot hans vänstra lår. Han var klädd i paraduniformens svarta sammetsmössa och lång kappa med ett långt sprund i ryggen. Han såg bekymrad ut. Studzinskij skyndade fram mot honom, stannade upp och gjorde honnör.

Malysjev frågade:

– Är de utrustade?

– Ja, överste. Alla order utförda.

– Och annars?

– De kommer nog att slåss. Men de saknar helt erfarenhet. På hundratjugo kadetter går det åttio studenter som inte kan hålla i ett gevär.

Malysjevs ansikte mulnade. Han sade ingenting.

– Till all lycka har vi fått tag i utmärkta officerare, fortsatte Studzinskij, särskilt då den här nye, Mysjlajevskij. Vi ska nog klara oss på något sätt.

– Jag förstår. Hör upp nu, efter min inspektion ska ni, med undantag av officerarna och en vaktstyrka om sextio av de bästa och mest erfarna kadetterna som ni låter stanna kvar vid pjäserna inne i arsenalen och för skydd av byggnaden, skicka hem hela divisionen med order om återsamling här i morgon bitti klockan sju.

Lamslagen av förvåning spände Studzinskij på det mest anstötliga vis ögonen i översten. Han gapade.

– Överste – Studzinskij var så upprörd att alla hans betoningar hamnade på näst sista stavelsen i orden – låt mig få framhålla en sak. Det är omöjligt. Enda sättet att ha divisionen någorlunda stridsduglig är att hålla den kvar här över natten.

Nu avslöjade översten ögonblickligen en ny egenskap, nämligen förmågan att ilskna till på det mest storartade sätt. Hans hals och kinder blev blossande röda och hans ögon glödde.

– Kapten, sade han i otrevlig ton, jag ska beordra er att publicera era klagomål. Men det kommer ni i så fall inte att få göra som officer utan som föreläsare för divisionscheferna, och det blir mindre trevligt, för jag trodde att ni var en erfaren officer och inte en civil professor. Var vänlig inse att jag inte behöver några föreläsningar! Och var snäll och kom inte med några råd! Er uppgift är att höra upp, ta order och sedan utföra dem!

De båda männen stirrade på varandra.

Studzinskijs hals och kinder antog samma färg som en het samovar och hans läppar darrade. Han rosslade fram:

– Ja, överste.

– Utmärkt. Skicka nu hem dem. Ge dem order om att sova ut ordentligt. Och skicka hem dem utan vapen och ge order om återsamling klockan sju i morgon bitti. Skicka hem dem i små grupper, inte hela troppar på en gång, och utan axelklaffar så att de inte väcker onödig uppmärksamhet från icke-önskvärt håll.

En glimt av samförstånd skymtade i Studzinskijs blick och all hans förtrytelse ebbade ut.

– Ja, överste.

Nu ändrade översten tvärt ton.

– Aleksándr Bronislávovitj, jag har länge känt er som en erfaren och duglig officer. Och ni känner ju mig också? Så ni tar säkert inte illa upp? Mycket olämpligt i ett läge som det här. Glöm nu bort att jag uttryckte mig bryskt, ni var ju själv också...

Studzinskij blev blossande röd igen.

– Just det, överste, jag ber om ursäkt.

– Utmärkt. Nu ska vi inte spilla mer tid, det är inte bra för deras moral. Vi skjuter alltså upp allting till i morgon. Då kommer saker och ting att klarna. I alla händelser ska jag redan nu säga er att det inte är mycket hopp om våra mörsare, ni får räkna med att vi varken får hästar eller ammunition. Så i morgon bitti får det bli gevärsexercis, skjutövningar och åter skjutövningar. Se till att divisionen i morgon vid tolvtiden kan skjuta som ett elitregemente. Och de bästa kadetterna utrustas med handgranater. Uppfattat?

Studzinskij såg bister ut och lyssnade spänt.

– Överste, tillåter ni en fråga?

– Jag vet vad ni tänker fråga om, så det behöver ni inte göra. Jag ska svara själv med en gång: det hela är för jävligt. Det kunde knappast vara värre. Förstår ni?

– Ja, överste!

– Bra – Malysjev sänkte rösten kraftigt – så ni förstår säkert att vi inte vill stanna i den här stenklumpen till råttfälla i ett så osäkert läge som nu när det finns stor risk att jag därmed skulle låta tvåhundra pojkar, av vilka hundratjugo inte ens kan skjuta, gå i graven alldeles i onödan.

Studzinskij sade ingenting.

– Så ligger det till. Resten ska vi tala om i kväll. Vi klarar nog av det på något sätt. Nu går vi in och tar oss en titt på divisionen.

Och de gick in i aulan.

– Officerare! Gi-i-i-vakt! skrek Studzinskij.

– Goddag, artillerister!

Som en orolig regissör stod Studzinskij bakom Malysjevs rygg och gjorde tecken med handen, varpå den taggiga grå muren av soldater vrålade så att fönsterrutorna darrade:

– Goddag, överste!

Malysjev inspekterade muntert truppen, tog ner handen från skärmen och sade:

– Utmärkt! Artillerister! Jag ska inte spilla många ord, jag är ingen talare och jag framträder aldrig på möten, så jag ska fatta mig kort. Vi ska slåss mot den här skitstöveln Petljura, och var lugn för att vi ska klå honom. Bland er finns kadetter från Vladimirskolan, från Konstantinskolan och Aleksejskolan, och de skolorna har hittills aldrig skämt sina färger. Och många av er kommer från detta berömda gymnasium. Skolans åldriga väggar ser ner på er. Och jag hoppas att de inte ska behöva rodna för er skull. Mörsardivisionens mannar! Vi ska försvara denna stolta stad och bryta banditens belägring. Om vi låter våra sextummare spela över den där lille presidenten, så kommer han snart inte att ha kvar mer än sina egna skitiga kalsonger. Han kommer att bli lika död och begraven som sitt arsle till morsa!!!

– Ha-ha-ha, svarade den taggiga truppen, som var alldeles överväldigad av överstens livfulla sätt att uttrycka sig.

– Gör ert bästa, artillerister!

Åter gjorde Studzinskij en nervös handrörelse som en regissör i kulissen, och åter dånade ekot från truppen så att dammet föll i sjok, när de vrålade:

– Gör-r-r-r-a... vår-r-r-r-t... bäs-s-s-ta!!!

Tio minuter senare stod hundratals gevär kopplade i aulan tre och tre med bajonettspetsarna uppåt, på samma sätt som på slagfältet vid Borodino. Två man stod på post i mörkret vid var sin ände av det dammiga parkettfältet som var övervuxet av bajonetter. Långt nere någonstans dunsade stegen från de nyrekryterade artilleristerna som nu enligt order var på väg att skingras. I korridorerna slamrade järnbeslag och man kunde höra officerarnas rop – det var Studzinskij själv som satte ut vaktposter. Sedan blåste någon helt oväntat i en trumpet. Det fanns inget hotfullt i de skrovliga, utdragna stötarna som ekade i hela gymnasiebyggnaden, där fanns snarare en tydlig oro i de spruckna signalerna. I passagen ovanför de båda trappräckena som kantade uppgången till vestibulen stod en kadett och blåste upp kinderna. S:t Georgsordens slitna band hängde ner från den mattglänsande mässingstrumpeten. Mysjlajevskij stod med benen isär som en passare framför trumpetaren och instruerade honom.

– Blås inte för hårt... Så där ja. Och så blås, blås. Fan också, för långt. Försök igen så blåser vi alarm.

»Ta-ta-tam-ta-tam», blåste trumpetaren och jagade skräck och vanmakt i råttorna.

Skymningen kom tvärt krypande in i aulan. Malysjev och Turbin stod kvar framför de kopplade gevären på slagfältet. Malysjev kastade en dyster blick på läkaren men tog strax åter på sig en älskvärd min.

– Ja, och hur är det doktorn? Är sjukvårdarna i ordning?

– Ja, överste.

– Ni kan ge er av hem nu, doktorn. Och sjukvårdarna kan ni också släppa iväg. Se bara till att de är här tillsammans med de övriga klockan sju i morgon bitti... Och ni... (Malysjev knep ihop ögonen och tänkte efter)... får jag be er att komma hit i morgon klockan två. Ni är ledig till dess. (Malysjev tänkte efter igen.) Jo, och en sak till: ni behöver inte sätta på axelklaffarna än så länge. (Malysjev tvekade.) Det ingår i våra planer att inte väcka onödig uppmärksamhet. Kort sagt, i morgon klockan två bör ni vara här.

– Uppfattat, överste.

Turbin skrapade med fötterna. Malysjev sträckte fram ett cigarrettetui och erbjöd Turbin en papyross. Turbin tände i sin tur en tändsticka. Två röda små stjärnor blossade upp och underströk med ens att det hade blivit åtskilligt mörkare. Malysjev såg oroligt upp mot taket där båglamporna hängde dystert vita, varpå han vände om och gick ut i korridoren.

– Löjtnant Mysjlajevskij. Vill ni komma hit ett tag. Jo, ni får ansvaret för den elektriska belysningen i byggnaden. Försök att få igång ljuset så fort som möjligt. Och var snäll och lär er hur det fungerar så att ni när som helst kan både tända och släcka. Ni har hela ansvaret för belysningen.

Mysjlajevskij gjorde honnör och vände tvärt på klacken. Trumpetaren gav ifrån sig ett gnällande ljud och slutade blåsa. Med klirrande sporrar – top-top-top – for Mysjlajevskij ner för stora trappan lika fort som om han hade haft skridskor på fötterna. En minut senare ekade hans dånande knytnävsslag och kommandorop någonstans. Och nere i huvudentrén, dit den breda vestibulen sänkte sig i två avsatser, glimtade ljuset till svar och kastade ett svagt återsken också över tsar Alexanders porträtt. Malysjev till och med gapade av tillfredsställelse och vände sig till Turbin:

– Det var fantamej en riktig officer det. Såg ni?

Nere i trappan uppenbarade sig en liten figur, som sakta tog sig uppför trappstegen. När figuren vek av åt ena hållet på första avsatsen, kunde Malysjev och Turbin som båda lutade sig ut över räcket på balustraden se hur han såg ut. Figuren gick på ostadiga, skröpliga ben och skakade på sitt vita huvud. Han bar en tvåradig kort uniformsrock med silverknappar och grönglänsande, sömmade knapphål. En kolossal nyckel dinglade i hans darrande händer. Mysjlajevskij följde honom i hälarna och hojtade gång på gång:

– Ramla på nu, gubbstrutt! Du kravlar ju som en lus på en tjärsticka.

– Ers... ers..., muttrade gubben tyst och släpigt. Ur mörkret på trappavsatsen dök plötsligt Karas fram, följd av en annan lång officer, två kadetter och en vassnäst kulspruta. Gubben tog några snubblande steg, böjde på kroppen och bugade sig ända ner till midjan för kulsprutan.

– Ers högvälborenhet, muttrade han.

Väl uppe på balustraden fumlade han med sina skakande händer i halvmörkret, öppnade ett avlångt skåp i väggen, där en vit ljusfläck syntes. Gubben stack in handen, knäppte till och på ett ögonblick badade vestibulens översta trappavsats, ingången till aulan och korridoren i ljus.

Mörkret rullade undan bort genom korridoren. Mysjlajevskij lärde sig omedelbart att hantera nyckeln, han stack in handen i skåpet och började leka med de svarta strömbrytarna. Ljuset som var så bländande starkt att det till och med skiftade i rosa ömsom tändes, ömsom försvann. Lampgloberna i aulan flammade upp och slocknade igen. Plötsligt tändes två lampor i korridorens bägge ändar och mörkret flydde huvudstupa.

– Nå? Hur ser det ut? skrek Mysjlajevskij.

– Det slocknade, kom det från ett par röster längst ner i vestibulen.

– Nu lyser det, skrek man från samma ställe.

När Mysjlajevskij hade roat sig tillräckligt, tände han för sista gången ljuset i aulan och korridoren och strålkastaren ovanför Alexander I, varefter han låste skåpet och stoppade nyckeln i fickan.

– Ge dig iväg och sov nu, gubbstrutt, sade han lugnande, nu är allt i ordning.

Den halvblinde gubben blinkade skuldmedvetet:

– Men nyckeln då? Nyckeln... ers högvälborenhet... Hur blir det med den? Ska ni ha hand om den?

– Den ska jag ha hand om. Just precis.

Gubben stod och darrade ännu en stund och gav sig sedan långsamt iväg.

– Kadett!

En rödkindad tjock kadett slamrade med gevärskolven mot skåpet och stod orörlig.

– Divisionschefen, dagofficeren och jag har obehindrat tillträde till skåpet. Men ingen annan. På order från någon av dessa tre ska ni i nödfall bryta upp skåpet, men ta det försiktigt så att kåpan under inga omständigheter blir förstörd.

– Ja, löjtnant.

Mysjlajevskij gick fram till Turbin och viskade:

– Såg du... Maksim?

– Ja, herregud, visst såg jag det, viskade Turbin.

Divisionschefen ställde sig vid ingången till aulan, och tusen reflexer glittrade i silverinläggningarna på hans sabel. Han kallade till sig Mysjlajevskij och sade:

– Jo, löjtnant, jag är mycket nöjd med att ni har anslutit till divisionen. Ni är en präktig karl.

– Glad att göra mitt bästa, överste.

– Sätt nu också på värmen här i aulan, så att vakthavande kadetterna slipper frysa. Resten ska jag ordna själv. Jag ska se till att ni får något att äta och skaffa fram lite brännvin, inte mycket men tillräckligt så att ni kan hålla er varma.

Mysjlajevskij log sitt vänligaste leende mot översten och hostade uppmuntrande:

– Ä... hrm...

Turbin hörde inte på längre. Han lutade sig över balustraden och följde den vithårige gubben med blicken tills han försvann nere i djupet. En känsla av tomhet och svårmod kom över honom. Just här vid det kalla räcket på balustraden drog ett minne förbi med enastående klarhet.

... En hord av gymnasister i alla åldrar hade stormat fram i vild upphetsning just genom den här korridoren. Den undersätsige Maksim som var skolans äldste vaktmästare hade grabbat tag i två svarta figurer som ledde det makalösa loppet.

– Minsann, minsann, minsann, muttrade han, minsann kommer inspektor att bli glad att träffa herrarna Turbin och Mysjlajevskij en sån här glädjerik dag just när kurator kommer på besök. Det blir ett nöje för honom. Ett rent utsökt nöje!

Man får tänka sig att Maksims sista ord innehöll den grymmaste ironi. Endast en person med perverterad smak kunde finna nöje vid anblicken av herrarna Turbin och Mysjlajevskij, särskilt nu inför kurators glädjerika ankomst.

Herr Mysjlajevskij, som hölls fast i ett stadigt grepp av Maksims vänstra hand, hade överläppen uppfläkt och hans vänstra ärm hängde i en tråd. Herr Turbin, som släpades iväg av Maksims högra hand, saknade sitt bälte och alla knapparna hade flugit ur både skjortan och gylfen, så att herr Turbins kropp och underkläder blottades för allas blickar på det mest anstötliga vis.

– Släpp oss, snälla Maksim, kära snälla, bad Turbin och Mysjlajevskij och såg i tur och ordning med sina blodiga ansikten modstulet på Maksim.

– Hurra! Klå upp honom, farbror Max! skrek de upphetsade gymnasisterna bakom dem. Han ska inte ostraffat få ge sig på andraklassarna!

Herregud! Den gången sken solen, då var det larm och oväsen. Och Maksim var inte den han var nu – vithårig, uthungrad och sorglig att skåda. Nej, då var hans hår som en svart skoborste med bara några få grå strån här och var, istället för händer hade Maksim nypor av järn och runt halsen bar han en medalj stor som ett vagnshjul... Å, dessa hjul, dessa hjul. Jämt rullade ni från byn B och gjorde N varv och så hamnade ni i denna tomma stenöken. Gud, vilken köld! Nu måste man försvara... Försvara vad? Tomheten? Stöveltrampet?... Alexander, om du bara kunde rädda detta dödsdömda hus med dina regementen från Borodino! Stå upp från de döda och leda dem ner från duken! De skulle kunna krossa Petljura.

Turbins ben gick av sig själva nerför trappan. Han ville ropa på Maksim, han dröjde på stegen och stannade helt och hållet. Han föreställde sig hur Maksim satt där nere i sin lilla vaktmästarlägenhet i källaren. Antagligen satt han nu och skakade framför spisen, allt hade han glömt men gråta skulle han göra i alla fall. För övrigt stod svårmodet långt uppe i halsen ändå. Åt helvete med alltsammans. Det fick vara nog med sentimentalitet nu. Sentimental hade man varit hela livet. Nu var det slut.

Och ändå – när Turbin hade skickat iväg sjukvårdarna befann han sig plötsligt i ett tomt, halvmörkt klassrum. De svarta tavlorna glodde som kolmörka fläckar från väggarna. Och där stod bänkarna på rad. Han kunde inte låta bli, han lyfte på ett bänklock och satte sig ner. Obekvämt, tungt och besvärligt. Så nära den satt, svarta tavlan. Ja, jag svär, jag svär att det var samma klassrum eller det som låg bredvid, för det var samma utsikt genom fönstret över Staden. Där borta låg universitetets svarta, livlösa massa. Där rann den upplysta boulevarden fram rak som en pil, där var klungorna av hus, de svarta gapen mellan dem, väggarna och himlavalvet...

Och i fönstren pågick operan _Julnatten,_ snön och de glittrande, darrande ljuslågorna... »Jag skulle vilja veta varför de skjuter ute i Svjatosjino!» Och från kanonerna långt borta kom harmlösa, vaddmjuka dunsar – bo-om, bo-om...

– Nu räcker det.

Turbin fällde ner bänklocket, gick ut i korridoren och förbi vaktposterna ner genom vestibulen och ut på gatan. I stora ingången stod en kulspruta. Han mötte inte många ute på gatan, snön föll tätt.

Översten hade en arbetsam natt. Han gjorde åtskilliga turer mellan gymnasiet och madame Anjous butik som låg på ett stenkasts avstånd. Fram emot midnatt fungerade hans organisation och arbetade för full maskin. Inne i gymnasiet fräste glödlamporna stilla i sina kupor och gav ifrån sig ett rosenfärgat ljus. Det hade blivit betydligt varmare i aulan, ty hela kvällen och hela natten sprakade lågorna i de ålderdomliga kaminerna som stod i aulans biblioteksnischer.

Under Mysjlajevskijs befäl eldade kadetterna de vita kaminerna med 1863 års _Fosterländska annaler_ och _Läsebiblioteket_ och fortsatte sedan hela natten att med dunder och brak hugga sönder gamla bänkar för att hålla värmen. Studzinskij och Mysjlajevskij som hade tagit två glas sprit var (översten höll sitt löfte och levererade sprit i tillräcklig mängd för att de skulle kunna hålla sig varma, dvs sex liter för hela styrkan) avlöste varandra och sov två timmar i taget utsträckta i sina kappor på golvet bredvid kaminerna hos kadetterna, och de mörkröda lågorna och skuggorna spelade över deras ansikten. Sedan gick de upp och inspekterade vaktposterna gång på gång under hela natten. Tillsammans med ett par kulspruteskyttar bland kadetterna höll Karas vakt vid utgångarna till skolgården. Fyra kadetter stod i entimmas vaktpass i sina fårskinnspälsar vid de bredmynta mörsarna.

Hos madame Anjou glödde kaminen som i själva helvetet, det drog och sjöng i rören, en kadett höll vakt vid dörren och bevakade hela tiden motorcykeln som stod vid ingången. Inne i butiken hade fem kadetter brett ut sina kappor på golvet och sov som stockar. Vid ettiden på natten kunde översten till slut slå sig ner hos madame Anjou. Han gäspade men lade sig ännu inte, han talade hela tiden med någon i telefon. Men klockan två kom en motorcykel på gnisslande hjul och en ordonnans i grå kappa hoppade ur.

– Släpp in honom. Det är till mig.

Mannen gav översten ett stort tyginslaget paket ombundet med korslagda snören. Översten gömde egenhändigt paketet i en liten skrubb i en alkov i butiken och låste skrubben med ett hänglås. Den grå mannen for iväg igen på motorcykeln, och översten gick upp i galleriet, bredde ut sin kappa, gjorde en huvudkudde av en hög trasor, lade sig ner, gav vakthavande kadetten order om väckning exakt klockan halv sju och somnade.

# 7

Mitt i natten hade det kolsvarta mörkret krupit upp på terrasserna runt Vladimirkullen – den underbaraste platsen i hela världen. De tegelstenslagda gångarna och alléerna doldes av ett ändlöst, tjockt lager orörd snö.

I hela Staden fanns inte en själ, inte en fot som störde vinterlugnet på terrasserna som tornade upp sig kring kullen. Vem skulle väl nattetid ta sig upp på kullen – och i en tid som denna? En förfärande tanke, helt enkelt! Inte ens den modigaste skulle göra det! Och där fanns heller ingenting att göra. Ljus bara på en enda plats: i hundra år hade den svarte Vladimir stått där i gjutjärn på sin skräckinjagande tunga sockel och hållit sitt tre famnar höga kors i handen. Varje kväll när snödrivorna, sluttningarna och terrasserna ner mot floden sveps in i skymningsljuset, då tänds korset och brinner hela natten. Och man ser det på fyrtio versts håll, långt bort på de fjärran vägarna som leder mot Moskva. Men just här på kullen syns det knappast alls, här faller det bleka elektriska ljuset bara ner över sockelns ena grönsvarta sida och sliter ur mörkret fram balustraden och en bit av räcket runt mellersta terrassen. Det är allt. Och längre bort – bara det svarta mörkret. I mörkret står träden, besynnerliga som florbehängda ljuskronor, med huvor av snö och runtom når snödrivorna upp till hakan. Kusligt.

Visst, det är klart att ingen släpar sig hit upp. Inte ens den mest oförvägne. Han har heller ingen anledning att komma hit. Staden däremot är en helt annan sak. Natten är orolig, viktiga ting pågår, det är krig. Gatlyktorna lyser som pärlband. Tyskarna sover, men de sover bara med ena ögat. I den mörkaste gränd kan plötsligt en blå ljuskon glimma till.

– Halt!

Knak... knak... mitt i gatan kryper schackbönderna fram i sina kaskar. Svarta öronlappar... Knak... Sina gevär bär de i handen och inte på axeln. Med tyskarna skämtar man inte, än så länge... Vad som helst men tyskarna får man lov att ta på allvar. De påminner om tordyvlar.

– Era papper!

– Halt!

En ny ljuskon från handlyktan. Hallå!...

Och så en stor, svartblänkande bil med fyra strålkastare framtill. Ingen vanlig bil, ty bakom den inglasade kupén kommer en eskort om åtta ryttare i lätt trav. Men det bryr sig inte tyskarna om. De skriker åt bilen:

– Halt!

– Vart? Vem? Varför?

– Överbefälhavaren, kavallerigeneral Belorukov.

Det är ju förstås en annan sak. Visst, naturligtvis. Ett blekt mustaschprytt ansikte djupt inne i kupén. Ett dunkelt skimmer från generalskappans axlar. Och de tyska kaskarna gör honnör. Innerst inne gör det dem visserligen detsamma om det är överbefälhavaren Belorukov, Petljura eller en negerhövding de har framför sig i det här skabbiga landet. Men ändå... Man får ta seden dit man kommer, om man så är i Negerland. Kaskarna gör honnör. Internationell hövlighet, som man säger.

En natt full av viktiga krigiska värv. Det lyser ur madame Anjous fönster och i skenet syns damhattar, korsetter, underbyxor och korslagda Sevastopolkanoner. Och där marscherar en kadett fram och tillbaka, han fryser och med bajonettspetsen ritar han tsarens namnchiffer i snön. Och där borta i Alexandergymnasiet strålar ljuskronorna som om det vore bal i huset. Mysjlajevskij har stärkt sig med brännvin i tillräcklig mängd, han går av och an, han kikar på Alexander I och håller ett öga på skåpet med strömbrytarna. Över gymnasiet vilar en tämligen munter men högtidlig stämning. Där finns i alla fall åtta kulsprutor i vaktstyrkan och kadetterna är inte vilka studenter som helst!... De kommer att slåss, det kan ni lita på. Mysjlajevskijs ögon är röda som på en kanin. Det är inte första natten han är utan sömn, men brännvin finns det gott om och läget är lagom spännande. Ja, och än så länge klarar man nog av oron ute i Staden också. Om du har rent mjöl i påsen, så varsågod, passera. Visst blir man hejdad så där fem–sex gånger. Men om man har sina papper på sig, så får man gå i fred, varsågod. Märkvärdigt hur folk kan vara ute och promenera på nätterna, men fortsätt du bara...

Men vem tar sig upp på Kullen? Det är ju rentav löjligt. Och som det blåser där uppe på höjden... vinden drar genom de igensnöade alléerna och tjuter som fan och hans anhang. Och om det i alla fall är någon som har gått dit upp, då är det bestämt någon alldeles förtappad sate, någon som under varje regim känner sig som varg i veum bland människorna. Ett olycksbarn rättigenom, precis som hos Hugo. En som inte ens bör visa sig i Staden och som i så fall gör det på egen risk. Tar han sig förbi patrullerna har han tur, och gör han det inte får han skylla sig själv. Om en sådan karl hamnar där uppe på Kullen, så kan man bara beklaga honom av uppriktig mänsklig medkänsla.

Det är ett öde som man inte ens skulle önska en hund. Denna isiga vind. Stannar man fem minuter vill man ge sig hem och knacka på porten, men...

– Bara fem? Vi fryser ihjäl!...

Det värsta var att det inte fanns någon väg till Övre Staden förbi utsiktspunkten och vattentornet, förstår ni, för i klostret vid Michajlovskijgränden låg furst Belorukovs stab. Och stup i ett körde bilar förbi där med beriden eskort, bilar med kulsprutor monterade...

– Jävla officerare, dra åt helvete!

Och så patruller och åter patruller.

Att ta sig ner för terrasserna till Podol var inte att tänka på, ty längs Alexandergatan som ringlade sig förbi Kullens fot hängde band av lampor och dessutom gick det tyska patruller där, fan ta dem. Höll det på att bli morgon? Vi kommer att frysa ihjäl innan dess. Den isiga vinden ven genom de snötäckta alléerna och det hördes ett annat ljud också, röster som mumlade i snödrivorna vid räcket.

– Vi fryser ihjäl, Kirpátyj!

– Lugna dig, Nemoljáka. Patrullerna är ute till gryningen, sen somnar de. Vi tar oss ner till Vvoz och så kan vi värma oss hos Sytjicha.

Någonting rörde sig i mörkret vid räcket och det såg ut som om tre nattsvarta skuggor tryckte sig mot parapeten, böjde sig fram och tittade nerför branten, där Alexandergatan gick så nära att man kunde känna den med handen. Gatan låg tyst och tom, men närsomhelst kunde två blå ljuskoner dyka upp och några tyska bilar köra förbi eller också kunde några stålkaskar uppenbara sig som svarta plumpar och kasta sina skarpa, förkortade skuggor under lamporna... och allt så nära som om man kunde nå det med handen...

En skugga lösgjorde sig från de andra uppe på Kullen och väste med hes varglik röst:

– Äh... Nemoljaka... Vi tar risken! Vi försöker. Vi kanske tar oss igenom...

Det stod inte väl till på Kullen.

Och, kan ni tänka er, i slottet stod det inte heller väl till. Där rådde en besynnerlig och – för att vara på natten – rent anstötlig brådska. En gammal lakej med polisonger kilade fram som en mus över den skinande parketten i stora salen med dess klumpiga, förgyllda stolar. Långt borta smattrade en elektrisk ringklocka och det klirrade av sporrar. Sovrumsspeglarna i sina mattglänsande, krönta ramar återgav en säregen och högst onaturlig scen. En mager, gråsprängd man med välansade mustascher i sitt annars slätrakade, skinntorra rävansikte sprang av och an framför speglarna. Han var klädd i en rikt utstyrd, tjerkessisk livrock med silverbroderade patronfickor. Omkring honom kretsade tre tyska officerare och två ryssar. En av de senare var i likhet med centalfiguren klädd i tjerkessisk rock, den andre bar en vapenrock och ridbyxor, som avslöjade hans hemortsrätt bland gardeskavalleristerna, trots att han därtill bar hetmanens kilformiga axelklaffar. De hjälpte den rävlike mannen att klä om. Av åkte hans tjerkessiska rock, hans vida ukrainska byxor och lackstövlar. Man satte på honom en tysk majorsuniform och han blev varken bättre eller sämre än hundratals andra tyska majorer. Sedan slogs dörren upp, de dammiga slottsdraperierna drogs åt sidan och släppte in ännu en man, vars uniform visade att han var militärläkare i tyska armén. Han bar med sig en hel hög olika paket, öppnade dem och började med erfaren hand lägga ett tätt bandage runt den nyvordne tyske majorens huvud så att man bara kunde urskilja det högra rävögat och den lilla munnen som lät ana ett antal guld- och platinakronor.

Den anstötliga nattliga brådskan inne i slottet fortsatte ännu en stund. Ett par officerare som hängde i salen med de klumpiga stolarna och i salen bredvid fick av en tysk som kom ut och talade med dem på tyska höra att major von Schratt olyckligtvis hade vådaskjutit sig i halsen när han skulle ladda sin revolver och att man nu skyndsamt måste köra honom till det tyska militärsjukhuset. Det ringde i en telefon någonstans och ytterligare någon annanstans drillade en fågel – piu! Därefter körde en ljudlös tysk bil med röda korsets emblem upp genom de spetsiga järnsmidda grindarna och fram till slottets sidoingång, varefter man på en bår bar ut den hemlighetsfulle major von Schratt som var inlindad i gasbindor och noga inpackad i sin kappa, man fällde ner luckan baktill på bilen och sköt in honom där. Bilen rosslade dovt iväg och svängde ut genom grindarna.

Men i slottet fortsatte oron och det beskäftiga rännandet ända till gryningen, ljuset brann i salarna bland porträtten och guldornamenten, det ringde ofta i telefonen, och lakejerna började få något fräckt i blicken, deras ögon glimmade muntert...

I ett trångt litet rum i slottets bottenvåning befann sig en man som av uniformen att döma var överste i artilleriet. Han stod vid telefonen och lyfte luren först sedan han noga hade stängt dörren till det vitmålade lilla rummet, ett rum som för övrigt inte alls liknade telefonkuren i ett slott. Han bad den sömnlösa fröken i växeln att få nummer 212. Sedan han hade blivit kopplad sade han _merci,_ rynkade strängt och oroligt på ögonbrynen och frågade med låg, knappt hörbar röst:

– Är det staben mörsardivisionen?

Ack! Inte fick överste Malysjev sova till halv sju som han hade räknat med. Klockan fyra drillade den lilla fågeln ytterst envist i madame Anjous butik, och vakthavande kadetten var tvungen att väcka översten. Översten vaknade med enastående snabbhet och började omedelbart samla sina tankar som om han aldrig hade sovit överhuvudtaget, och han klandrade inte alls kadetten som hade avbrutit hans sömn. Strax efter klockan fyra körde motorcykeln iväg honom någonstans, och när översten vid femtiden återvände till madame Anjou var han lika brydd av militära tankar och rynkade pannan lika oroligt och strängt som översten i slottet hade gjort när han ringde från telefonkuren till mörsardivisionen.

På slagfältet vid Borodino som lystes upp av de rosenskimrande lampkuporna stod klockan sju samma uttänjda tusenfoting som dagen innan hade stegat uppför trappan mot Alexander I:s porträtt, men nu stod man och huttrade och knorrade i den kyliga gryningen. Stabskapten Studzinskij stod avsides tillsammans med en grupp officerare och sade ingenting. Egendomligt nog fanns i hans ögon samma anstrykning av oro som överste Malysjev känt sedan klockan fyra. Men var och en som kunde se både stabskaptenen och översten denna märkliga natt, han kunde med en gång också säkert säga vari skillnaden bestod: i Studzinskijs ögon lyste en oro som var onda aningar, men Malysjevs oro speglade redan visshet, allt var redan fullständigt klart och tydligt men samtidigt vämjeligt. Ur slaget på Studzinskijs kappa stack det fram en lång lista över divisionens manskap. Studzinskij hade just förrättat upprop och konstaterat att tjugo man saknades. Därför bar listan spår av stabskaptenens häftiga fingerrörelser: den var skrynklig.

Några rökmoln slingrade sig upp mot taket i den kyliga aulan – det var ett par officerare som stod och rökte.

Exakt klockan sju uppenbarade sig överste Malysjev framför truppen och på samma sätt som dagen innan hälsades han av larm och oväsen i salen. På samma sätt som dagen innan bar översten sin silversabel i bältet, men av olika orsaker glittrade inte längre de tusen eldslågorna i silverinläggningarna. Vid överstens högra höft hängde revolvern i sitt hölster, och sagda hölster var uppknäppt, troligtvis på grund av en tankspriddhet som alls inte var utmärkande för överste Malysjev.

Översten framträdde nu inför divisionen, sin vänstra behandskade hand placerade han på sabelfästet, den bara högerhanden lade han stillsamt på revolverhölstret och sade följande:

– Jag beordrar mörsardivisionens officerare och manskap att noga lyssna till vad jag har att säga! Under natten har vårt läge, hela arméns läge, ja det politiska läget i hela Ukraina, skulle jag vilja säga, undergått en plötslig och häftig förändring. Jag förklarar därför divisionen upplöst! Jag föreslår att var och en tar av sig sina gradbeteckningar, tar med sig härifrån arsenalen det han vill ha och kan bära, går hem till sitt och stänger in sig, undviker att visa sig öppet och inväntar vidare order från min sida!

Han tystnade och underströk på så sätt den absoluta dödstystnad som rådde i aulan. Till och med lamporna slutade att fräsa. Manskapets och officersgruppens blickar riktades mot en enda punkt i salen – mot överstens välansade mustascher.

Han fortsatte:

– Ni har att vänta kallelse från mig så snart någon förändring inträffar i läget. Men jag måste säga att det finns mycket små förhoppningar i den riktningen... Jag känner för tillfället själv inte till hur situationen kommer att utvecklas, men jag tror att det bästa som de... hm... (översten skrek plötsligt ut nästa ord) bästa av er kan hoppas på – det är att bli sänd till Don. Jag beordrar således hela divisionen, med undantag av officerarna och de kadetter som i natt ingick i vaktstyrkan, höger och vänster om marsch!

– Å?! Vad står på, vad står på?? tasslade man på alla håll, och bajonetterna svajade och sjönk till golvet. Förvirrade ansikten skymtade förbi och här och var i leden tändes förtjusta glimtar i ögonen...

Blåblek i ansiktet och med skelande ögon tog stabskapten Studzinskij några steg bort från officerarna i riktning mot överste Malysjev, varpå han sneglade bakåt mot officerarna igen. Mysjlajevskij såg inte på honom utan fäste fortfarande sin blick på överste Malysjevs mustascher, och han såg ut som om han sin vana trogen tänkte brista ut i de grövsta otidigheter. Karas stod med händerna fumligt i sidorna och blinkade. Och bland de unga fänrikarna som stod i en klunga för sig hördes plötsligt rasslet av det högst olämpliga och omstörtande ordet »arrestering»...

– Vad är det fråga om? Hur i...? hördes en basröst någonstans bland kadetterna.

– Arrestera honom!

– Förräderi!!

Studzinskij kastade plötsligt en besjälad blick upp mot den lysande ljusgloben i taket, sneglade mot sitt revolverhölster och skrek:

– Första tropp!

Det främsta ledet upplöstes, några grå figurer steg fram och en egendomligt förvirrad scen utspelade sig.

– Överste! kraxade Studzinskij. Ni är arresterad.

– Arrestera honom!! skrek plötsligt en av fänrikarna med hysteriskt gäll röst och närmade sig översten.

– Stopp! ropade Karas som tänkte långsamt men ändå klart insåg vad det var fråga om.

Mysjlajevskij hoppade smidigt fram ur gruppen, grep den framfusige fänriken i kappärmen och drog honom tillbaka.

– Släpp mig löjtnant! skrek fänriken med en ilsken grimas.

– Tystnad! Överstens röst lät fullkomligt självsäker. Visserligen grimaserade han lika vilt som fänriken och visserligen hade han blivit rödflammig i ansiktet, men hans ögon avslöjade en lugn säkerhet som ingen av de övriga officerarna visade maken till. Alla stod stilla.

– Tystnad! upprepade översten. Jag beordrar er att stanna där ni är och lyssna!

Nu lägrade sig tystnaden och Mysjlajevskij skärpte sin vaksamma blick. Det var som om en tanke redan hade genomkorsat hans huvud och han väntade nu att av översten få höra viktiga ting, långt mer intressanta än dem som just hade meddelats.

– Jojo, började översten med en ryckning i kinden, jag ser att det just hade varit snyggt om jag hade gått i strid med den här gudasända skaran. Mycket snyggt! Men det man kan förlåta en frivillig student, en ung kadett eller i värsta fall en fänrik, det är oförlåtligt när det kommer från er, kapten!

Nu genomborrade översten Studzinskij med en blick av ohygglig skärpa, hans ögon gnistrade av äkta harm. Det blev tyst på nytt.

– Som sagt var, fortsatte översten. I hela mitt liv har jag undvikit politiska möten, men nu är det tydligen dags. Så låt oss sätta igång! Som sagt var: ert försök att arrestera er chef visar visserligen vilka goda patrioter ni är, men det visar också att ni är, hm... hur ska jag uttrycka mig?... oerfarna som officerare! Kort sagt: jag har ingen tid till mitt förfogande, och det försäkrar jag er – det låg något olycksbådande i överstens sätt att understryka sina ord – det har inte ni heller. Fråga: vem är det ni vill försvara?

Tystnad.

– Vem är det ni vill försvara? upprepade översten hotfullt sin fråga.

Mysjlajevskij, vilkens ögon glödde av intresse, stegade fram, gjorde honnör och sade:

– Överste, vi är förpliktigade att försvara hetmanen.

– Hetmanen? sade översten. Utmärkt. Division, giv _akt_! vrålade han plötsligt så att divisionen instinktivt darrade till. Hör på! Vid fyratiden i morse flydde hetmanen härifrån och lämnade oss alla skamligen i sticket! Han flydde som den värsta skurk och pultron! Åt samma håll som hetmanen, det vill säga med tåg till Tyskland, flydde en timme senare även överbefälhavaren för vår armé, kavallerigeneral Belorukov. Inom loppet av ett par timmar kommer vi att få bevittna en katastrof. Folk som ni, folk som har blivit lurade och indragna i ett skändligt äventyr, kommer att bli ihjälslagna som hundar. Hör på: Petljura står utanför stadens portar med en armé på över hundratusen man, och i morgon... nej, vad säger jag, inte i morgon utan idag – översten pekade mot fönstret där himlen höll på att ljusna över staden – kommer de spridda spillrorna av olyckliga officerare och kadetter, övergivna av skurkarna i staben och de där två ärkebovarna som borde dingla i galgen, att möta Petljuras ypperligt utrustade trupper, och de är tjugo gånger fler till antalet... Mina barn, hör på vad jag säger! skrek plötsligt överste Malysjev med sprucken röst, fastän han omöjligen kunde vara far till dem som stod där under bajonetterna, möjligen deras äldre bror, hör på mig! Jag är officer på stat och jag har gått igenom kriget mot tyskarna, vilket stabskapten Studzinskij kan intyga, och jag tar allting på mitt eget samvete, jag tar personligen ansvaret för allt!... allt! Jag varnar er! Jag skickar hem er! Förstår ni? skrek han.

– Ja, ja, svarade truppen och bajonetterna svajade. Och sedan brast en kadett i andra ledet ut i högljudd, krampaktig gråt.

Fullständigt oväntat för hela divisionen och förmodligen också för honom själv satte stabskapten Studzinskij med en märkvärdig, omilitärisk gest sina behandskade händer till ögonen, tappade listan över divisionens personal på golvet och brast i gråt.

Åtskilliga kadetter smittades av hans exempel och började gråta de också, leden upplöstes med en gång och endast Radamès-Mysjlajevskijs röst hördes över oväsendet och förvirringen när han vrålade åt trumpetaren:

– Kadett Pavlovskij! Blås till reträtt!!

– Överste, tillåter ni att jag låter sätta eld på gymnasiebyggnaden? sade Mysjlajevskij med en klarögd blick mot översten.

– Nej, svarade Malysjev i artig och lugn ton.

– Men överste, sade Mysjlajevskij öppenhjärtigt. Arsenalen med pjäser och allt kommer att falla i Petljuras händer, och inte nog med det – Mysjlajevskij pekade mot dörren där Alexander I:s huvud syntes ovanför passagen i vestibulen.

– Just det, instämde översten artigt.

– Men det går väl ändå inte för sig, överste?

Malysjev vände sig mot Mysjlajevskij, såg uppmärksamt på honom och sade följande:

– Löjtnant, om tre timmar kommer hundratals människor att ha fallit offer för Petljura, och det enda jag beklagar är att jag inte kan hindra detta, vare sig till priset av mitt eget liv eller ert, som naturligtvis är än mer värt. Får jag be er att inte vidare tala med mig om porträtt, kanoner eller gevär.

– Överste, sade Studzinskij och ställde sig framför Malysjev, jag ber om ursäkt för min egen del och för de officerare, som jag eggade till en sådan oförsvarlig handling.

– Beviljas, sade översten hövligt.

När morgondimman började lätta över Staden stod de trubbnosiga mörsarna på gården framför Alexandergymnasiet utan sina bakstycken, gevär och kulsprutor låg isärskruvade och sönderbrutna, inslängda i hemliga gömställen på vinden. Högar av patroner låg kringspridda i snön och i hålor och prång i källaren, och ljusgloberna lyste inte längre i aulan eller i korridorerna. Den vita kåpan med strömbrytarna hade kadetterna under Mysjlajevskijs befäl slagit sönder med sina bajonetter.

Den klarblå himlen lyste genom fönstren. Och i det blå skenet på trappavsatsen stod två män kvar – Mysjlajevskij och Karas, som var de sista som lämnade byggnaden.

– Tror du att chefen meddelade Aleksej? frågade Mysjlajevskij bekymrat.

– Visst måste han ha gjort det, du såg ju att han inte kom hit, svarade Karas.

– Ska vi gå och hälsa på Turbins?

– Nej, inte så här mitt på dagen, det är bäst att hålla sig gömd... man kan aldrig veta. Vi åker hem.

Den blå himlen lyste i fönstren, ute på gården skimrade det i vitt och dimman lättade och försvann.

# Del 2
# 8

Ja, man kunde se dimman. Kölden som sved som nålar i skinnet, trädens lurviga grenar, ingen måne över den mörka snön som sakta ljusnade mot gryningen, långt borta utanför Staden kyrkorna med sina blå kupoler, besatta med stjärnor i bladguld, och så – tronande högt över staden – Vladimirkorset som inte slocknade förrän gryningen kom krypande från Moskvastranden av Dnepr.

När morgonen kom slocknade korset. Och eldarna över jorden slocknade. Men dagen flammade inte upp, den såg ut att bli grå med en ogenomtränglig slöja svävande på låg höjd över Ukraina.

Femton verst från Staden vaknade överste Kozýr-Lesjkó just i gryningen, när en syrligt ångande ljusstråle kröp in genom det skumögda lilla fönstret i en bondstuga i byn Popeljucha. Kozyrs uppvaknande sammanföll med ordet:

– Uppställning.

Först tyckte han sig se det ordet i en mycket varm och livfull dröm och försökte till och med vifta bort det med handen som någonting kallt. Men ordet växte och kröp in i stugan tillsammans med de vidriga röda finnarna i ordonnansens ansikte och ett tillknycklat kuvert. Ur sitt kartfodral tog Kozyr fram en karta som han bredde ut framför fönstret, han hittade byn Borchuny, vidare Bélyj Gaj och drog med en nagel längs labyrinten av vägar med dess flugprickar av skogsdungar tills han slutligen kom fram till den stora svarta fläcken – Staden. Det stank dålig tobak om den rödfinnige karlen, som menade att kriget nog inte gick sämre om man rökte inne hos Kozyr, och det luktade lika illa om den starka sekundasortering som Kozyr själv blossade på.

Kozyr skulle omedelbart ge sig i strid. Han kände sig uppmuntrad vid tanken, gäspade stort, slamrade med sin tilltrasslade sele och slängde remmarna över axeln. Hela natten hade han sovit i sin kappa och han hade inte ens tagit av sig sporrarna. En gumma snodde runt med en pyts mjölk. Kozyr hade aldrig druckit mjölk och tänkte inte börja nu heller. Ett par barnungar kom krälande. En av ungarna, den minsta, kröp med stjärten bar på bänken och försökte få fatt i Kozyrs mauser. Men det lyckades inte, för Kozyr stack nu mausern i bältet.

Fram till år 1914 hade Kozyr i hela sitt liv varit byskollärare. 1914 hade han hamnat i ett dragonregemente och gått ut i kriget och när 1917 kom var han befordrad till officer. Och gryningen som nu den 14 december 1918 kröp fram till fönstret fick lov att acceptera att Kozyr var överste i Petljuras armé, och det fanns ingen i hela världen (allra minst Kozyr själv) som kunde säga hur det kom sig. Men det kom sig av att kriget för Kozyr var en kallelse och av att hans lärargärning hade varit en enda lång rad av stora misstag. Och så brukar det ju för övrigt ofta gå till här i livet. I tjugo hela år kan man gå och syssla med något sådant som exempelvis romersk rätt, och så kommer det tjugoförsta året när det visar sig att romersk rätt inte är någonting att ha, man begriper det inte en gång, gillar det ännu mindre, och i själva verket är man en utmärkt trädgårdsmästare och brinner av kärlek till blommor. Det här beror väl antagligen på bristerna i vårt sociala system, som gör att folk hittar sin rätta plats först långt uppe i åren. Kozyr hade funnit sin plats när han var fyrtiofem. Dessförinnan hade han varit en dålig lärare, grym och tråkig.

– Säg till grabbarna att de kommer ut ur stugvärmen och sitter upp, sade Kozyr på sitt ukrainska tungomål och drog åt en rem över magen så att det knakade.

Det ångade om de vita stugorna i byn Popeljucha, och överste Kozyrs fyrahundra sablar starka trupp satte av. Den dåliga tobaken svävade över leden, och under Kozyr rörde sig en nervös, kraftigt byggd, rödbrun hingst. Det gnisslade om trosslädarna som var spridda över en halv verst efter regementet. De vaggade fram i sadeln och så fort man hade kommit ut ur Popeljucha vecklade man ut fanan i täten, en blågul duk som hängde från en stång.

Kozyr kunde inte tåla te och det bästa han visste på morgonen var en sup. Han gillade kejsarbrännvin. Det hade varit omöjligt att få tag i under fyra år, men under hetmanens styre hade det dykt upp överallt i Ukraina. Muntert sprakande rann brännvinet ur Kozyrs grå fältflaska ner genom hans ådror. Brännvinet rann också i ryttarnas ådror, det rann ur pluntor som man hade lagt sig till med ur förråden i Belaja Tserkov, och när de runnit ner spelade ett treradigt handklaver upp i täten och en falsettröst började sjunga:

> I den fagra lunden,
> i den gröna gläntan...

Och i femte ledet stämde basarna in:

> Där hon sjöng, den lilla jäntan
>
> svart som sot, den ystra fäntan...
>
> sjöng... ja sjöng,
>
> men kunde inte spela.
>
> Tog sig då en ungersven
>
> att knäppa på sin fela.

Fanföraren visslade och drillade som en glad näktergal. Lansarna vaggade och de begravningssvarta, galonerade skinnmössorna med sina svarta plymer vaggade. Snön knarrade under tusen järnskodda hovar. Någon slog en munter trumvirvel.

– Så ska det låta! Inga ledsamheter här, grabbar, sade Kozyr uppskattande. Och näktergalens drillar skruvade sig upp över de snötäckta ukrainska fälten.

De red förbi Belyj Gaj, dimman sprack upp, och på alla vägar var det plötsligt svart av folk, det var liv och rörelse och snön knarrade under fötterna. Vid vägkorsningen utanför Gaj släppte de förbi en styrka på femtonhundra infanterister. De som marscherade i de främsta leden var alla klädda i likadana blå långrockar av präktigt tyskt kläde. Deras ansikten var tunnare, de såg energiska ut och kunde hantera sina gevär – de var galizier. I de bakre leden gick folk som var klädda i sjukhusrockar ner till fotknölarna och de bar vitgarvade bälten. Alla hade buckliga tyska kaskar som gungade ovanpå deras fårskinnsmössor och de trampade snön med sina järnskodda halvstövlar.

De vita vägarna mot Staden började svartna av framryckande soldater.

– Leve fanan! skrek de förbimarscherande infanteristerna mot det blågula baneret.

– Leve fanan, ekade det i skogssnåren runt Belyj Gaj.

Hurraropen besvarades av kanonerna bakom och till vänster om dem. Chefen för inringningsstyrkan, överste Toropets, hade redan under natten sänt fram två batterier till skogen runt Staden. Kanonerna stod i halvcirkel på snöhavet och började bombardemanget i gryningen. Sextummarna sände ut vågor av kanondunder, väckte fartygen på havet – de översnöade tallarna. Den stora by Púsjtja-Voditsa träffades två gånger så att alla fönster flög ut i de fyra rågångarna mellan husen i snön. Ett par tallar splittrades och kaskader av snö sköt upp flera meter. Men sedan blev det tyst i Pusjtja. Skogen slumrade in och det var bara några uppskrämda ekorrar som tassade upp och ner för de hundraåriga stammarna. Två batterier förflyttades därefter från Pusjtja och överfördes till högra flanken. Man drog dem över de väldiga åkerfälten, genom det skogiga Urótjisitje, svängde upp på en smal byväg, kom fram till ett ställe där vägen delade sig och grupperade kanonerna inom synhåll från Staden. Från tidiga morgonen började granater brisera över Podgoródnaja, Sávskaja och över Kurenjóvka, som var en av Stadens förstäder.

Det var som om någon satt och lekte med en skallra, ty så skramlade det på den mulna, snötyngda himlen. Invånarna i byarna satt i sina källare redan på morgonen och i gryningsljuset såg man hur frusna led av kadetter drog sig tillbaka mot Stadens hjärta. För övrigt tystnade kanonerna snart och avlöstes av muntert kulsprutesmatter någonstans i norra utkanterna. Sedan tystnade också kulsprutorna.

Inringningsstyrkans chef, överste Toropets, befann sig ombord på ett tåg, som stod djupt inne i skogen på ett växelspår vid pass fem verst från byn Svjatosjino, som låg livlös, översnöad och bedövad av kanondundret. Det elektriska ljuset hade brunnit hela natten i de sex vagnarna, hela natten hade telefonen ringt ute vid spåret och det hade pinglat i fälttelefonerna inne i överstens sjabbiga kupé. Men när den snötyngda dagen äntligen spred sitt ljus över terrängen, då mullrade kanonerna längre fram efter järnvägen som ledde från Svjatosjino till Post-Volynskij, då kvittrade fåglarna i de gula telefonlådorna och den magerlagde, nervöse Toropets sade till sin adjutant Chudjakóvskij:

– Vi har tagit Svjatosjino. Var vänlig ta reda på om vi kan köra fram tåget till Svjatosjino.

Toropets' tåg rörde sig sakta fram mellan timmerskogens vintriga murar och stannade i närheten av korsningen mellan järnvägen och stora landsvägen som sköt som en pil in mot Staden. Och inne i sin kupé började nu överste Toropets genomföra den plan som han hade utarbetat under två sömnlösa nätter just i denna lusiga kupé med numret 4173.

Staden reste sig upp i dimman, kringränd från alla håll. Norr om stadsskogen och åkerfälten, väster om det intagna Svjatosjino, sydväst om det olycksaliga Post-Volynskij och söderut bortom skogsdungarna, kyrkogårdarna, beteshagarna och skjutfältet som kantades av järnvägen – överallt på alla stigar och vägar och utan att möta det minsta motstånd på de snötäckta fälten kom det svarta rytteriet rasslande, där gnisslade de trögkörda kanonerna och där kom Petljuras infanteri klivande i snön, en armé uttröttad efter att ha belägrat Staden i en hel månad.

Lågmälda, vänliga tuppar gol stup i ett inne i förstaklassvagnen där mattorna låg undansparkade på golvet, och telefonisterna Frankó och Garás som inte sovit på hela natten höll på att bli galna.

– Ti-u... pi-u... uppfattat! Pi-u... ti-u...

Toropets' plan var slug, lika slug som den slätrakade nervöse överste Toropets själv med sina svarta ögonbryn. Han hade avsiktligt grupperat två batterier vid stadsskogen, han hade avsiktligt låtit kanonerna dundra i den kyliga luften och brutit spårvagnsförbindelsen med det luggslitna Pusjtja-Voditsa. Han hade sedan avsiktligt förflyttat sina kulsprutor från åkerfälten och grupperat dem närmare sin vänstra flank. Toropets ville få Stadens försvarare att tro att han, Toropets, skulle anfalla Staden från sin vänstra flank (norrifrån), från Kurenjovka, och på det viset få armén inne i staden att kraftsamla i den riktningen, medan han själv i stället skulle slå rätt mot Staden, rakt fram från Svjatosjino längs landsvägen mot Brest-Litovsk, och dessutom skulle han föra fram sin yttersta högerflygel söderifrån, från byn Demijóvka.

För att Toropets' plan skulle lyckas förflyttades alltså delar av Petljuras styrka utefter vägarna från vänstra flanken till den högra, och där red nu Kozyr-Lesjkos svarthuvade regemente med fanjunkarna i täten till ljudet av visslingar och dragspelsmusik.

– Leve fanan! ekade skogarna runt Gaj. Leve den!

De fortsatte bort från Gaj och efter att ha tagit sig över järnvägsbanken på en bro av stockar kunde de se Staden. Den var fortfarande varm efter sin sömn, och över Staden svävade någonting som varken var dimma eller rök. Kozyr reste sig upp i stigbyglarna och genom sin Zeisskikare såg han bort mot staden där flervåningshusens tak tornade upp sig och den gamla Sofiakatedralens kupoler skimrade.

Kozyrs högra flygel var redan invecklad i strid. På ett par versts håll skrällde kanonerna och där smattrade kulsprutorna. Där ryckte Petljuras infanteri fram i våg efter våg mot Post-Volynskij, och därifrån retirerade i likadana vågor vitgardisternas tunna led av raggiga fotsoldater, ordentligt omskakade av den intensiva elden.

Staden. Tjocka låga moln på den mulna himlen. Ett gathörn. Ett par små hus i utkanten, en och annan soldatkappa.

– Jag hörde just att de lär ha gjort en överenskommelse med Petljura att alla ryska styrkor ska få ta med sig sina vapen och ansluta sig till Denikin vid Don...

– Jaha?

Kanondunder... bu-bu-bu...

Och så knattret från en kulspruta.

En förtvivlad kadett, förvirrat:

– Men då behöver vi väl inte göra motstånd längre?

En annan kadett, svårmodigt:

– Fan själv vet!

Överste Sjtjótkin hade inte varit i staben på hela morgonen, av det enkla skälet att staben inte längre existerade. Redan kvällen före den fjortonde hade Sjtjotkins stab dragit sig tillbaka till station nr 1 och tillbringade natten på hotell _Rose de Stamboul,_ alldeles vid telegrafen. Telefonfågeln drillade några gånger på natten hos Sjtjotkin men tystnade framemot morgonen. Och på morgonen var överste Sjtjotkins bägge adjutanter spårlöst försvunna. En timme senare, när Sjtjotkin rotat efter något i lådorna och slitit sönder några papper i små bitar, lämnade också han själv det solkiga hotellet – men nu bar han inte längre sin grå kappa med axelklaffarna, i stället var han klädd i civil päls och filthatt. Varifrån han fått dessa kläder var det ingen som visste.

Ett kvarter från _Rose_ fick den civilklädde Sjtjotkin tag i en droska och for iväg till Lipki, där han anlände till en liten men prydligt möblerad våning, ringde på, omfamnade en fyllig, guldblond dam och försvann tillsammans med henne in i sängkammarens avskildhet. Blondinens ögon blev klotrunda av fasa när han viskade till henne:

– Allt är slut! Jag är alldeles färdig ..

Överste Sjtjotkin dök in i sovalkoven och somnade på fläcken sedan han hade druckit en kopp svart kaffe som den guldblonda damen gjort i ordning åt honom.

Om detta visste kadetterna i första bataljonen ingenting. Tråkigt nog! Ty hade de vetat något, så kanske deras fantasi hade satts i rörelse och i stället för att sno runt under granaterna på himlen ute i Post-Volynskij hade de kunnat ta sig in till den gemytliga lägenheten i Lipki, släpa ut den sömndruckne överste Sjtjotkin därifrån och hänga honom i en gatlykta mittemot den guldhåriga lilla damens våning.

Det hade varit en utmärkt åtgärd, men de gjorde ingenting, ty de visste ingenting och förstod ingenting.

För övrigt var det ingen som förstod någonting i Staden, och det skulle nog dröja länge innan man gjorde det. Så här var det: I Staden fanns de stålhårda om än redan något stukade tyskarna, i Staden fanns förstås den sluga räven till hetman med sina välansade mustascher (på morgonen var det ytterst få som kände till den hemlighetsfulle major von Schratts vådaskott i halsen), i Staden fanns hans excellens furst Belorukov, i Staden fanns general Kartúzov som höll på att sätta upp lantvärnsbataljoner till försvar av de ryska städernas moder, hur det nu var ringde det och sjöng i stabstelefonerna (ingen visste ännu att staberna hade börjat skingras på morgonen) och det var fullt av axelklaffar i Staden. I Staden väckte ordet »Petljura» folks raseri, och ännu i dagens nummer av _Fria nyheterna_ gjorde sig de liderliga journalisterna från Petersburg lustiga över honom; i Staden marscherade kadetterna, men där ute i förstäderna hörde man redan näktergalsdrillarna från det brokiga svarthuvade rytteriet när Petljuras snabbfotade hajdamaker i lätt trav förflyttade sig från vänstra flanken till den högra. Men om de där visslingarna kunde höras på fem versts håll, frågade man sig, vad hade då hetmanen att hoppas på? Det var ju honom de visslade efter! Och som de visslade... Kanske skulle tyskarna försvara honom? Men varför stod i så fall de tjocka tyskarna och grinade likgiltigt i sina stubbade tyska mustascher där ute på stationen i Fastov och såg på hur Petljuras styrkor i våg efter våg drog förbi på väg mot Staden? De kanske hade kommit överens med Petljura om att helt fridfullt släppa in honom i Staden? Men varför i helvete sköt då de vita officerarnas kanoner mot Petljura?

Nej, ingen kunde förstå vad som hände i Staden denna dag den fjortonde december.

Det ringde i stabstelefonerna, men signalerna kom med allt längre mellanrum, allt längre och längre...

Drrr!

– Tiu...

– Vad är på gång?...

– Tiu...

– Skicka ammunition till överste...

– Stepánov...

– Ivánov...

– Antónov!...

– Stratónov!...

– Mot Don... Vi borde ta oss fram till Don, mina herrar... här blir det ju fanimej ingenting av...

– Ti-u...

– Åt helvete med de jävla svinen i staben!...

– Mot Don!...

Med allt längre mellanrum, och när klockan blev tolv – knappast alls längre.

Här och var kring Staden kunde det plötsligt mullra till för att sedan åter bli tyst... Men trots kanondundret levde Staden ännu vid tolvtiden skenbart som vanligt. Butikerna höll öppet och kommersen pågick för fullt. Massor av människor rusade om varandra på trottoarerna, det smällde i dörrar och spårvagnen slamrade förbi.

Och så klockan tolv började en yster kulspruta att spela från Petjorskhållet. Kullarna ute i Petjorsk förde ekot av det smattrande ljudet vidare mot Stadens centrum. Det var allt ganska nära det där!... Vad är det som står på? Folk stannade upp och kände efter vart vinden blåste. Och med en gång glesnade leden av fotgängare.

Vad är det? Vem är det?

– Arrrrrrrrrrrrrrrrrrrr-pa-pa-pa-pa-pa! Pa! Pa! Pa! rrrrrrr rrrrrrrrrr!!

– Vem är det?

– Vem det är? Vet ni inte det, gubbe lille? Det är överste Bolbotun.

Jo, _den_ skulle alltså ha gjort uppror mot Petljura!

Överste Bolbotun som hade ledsnat på att bara genomföra Toropets' besvärliga generalstabsidé beslöt sig för att skynda på händelseutvecklingen en smula. Bolbotuns ryttare satt stelfrusna nere vid kyrkogården längst i söder, inte mer än ett stenkast från den snötäckta, visa, gamla Dnepr. Även Bolbotun själv var stelfrusen. Och så slängde han plötsligt upp sitt ridspö i luften, varpå hans kavalleriregemente satte av åt höger i grupper om tre man, sträckte ut längs vägen och nådde fram till järnvägsbanken som slöt tätt omkring förstaden. Överste Bolbotun mötte inget motstånd här. Bolbotuns sex kulsprutor gav hals så att det ekade runt hela Nízjnjaja Telítjka. På ett ögonblick hade Bolbotun skurit av järnvägslinjen och hejdat ett persontåg som just hade passerat över järnvägsbron med en ny laddning folk från Moskva och Petersburg, läckra fruntimmer och långhåriga knähundar. Tåget blev fullständigt omtöcknat, men Bolbotun hade för tillfället ingen tid över för knähundar. Oroliga tomma godsvagnar körde från station nr 2, godsstationen, till nr 1, passagerarstationen, växelloken tjöt och Bolbotun skickade en oväntad hagelskur av kulor över hustaken på Svjatotrójitskajagatan. Och Bolbotun trängde längre och längre in i Staden. Utan att möta några hinder tog han sig fram ända till militärhögskolan och skickade hela tiden in beridna spanare i tvärgränderna. Det blev tvärstopp först framför pelarna på Nikolaushögskolans avflagnade fasad. Här mötte Bolbotun en kulspruta och spridda salvor från en handfull gevärsskyttar. I första skvadronens tättropp stupade kosacken Butsénko, fem man sårades och två hästar fick benen avslagna. Bolbotun hejdade sig. Han fick för sig att han hade en väldig styrka emot sig. I själva verket saluterades den blåklädde översten av trettio kadetter, fyra officerare och en kulspruta.

Bolbotuns män fick order att sitta av, de tog hastigt skydd och började besvara kadetternas eld. Petjorsk fylldes av stridslarm som ekade mot väggarna och området kring Milliónajagatan började koka som en samovar av liv och rörelse.

Bolbotuns angrepp fick omedelbara följder inne i Staden: På Jelizavétinskaja, Vinográdnaja och Levasjóvskaja började det slamra när järngardinerna fälldes. De glada butikerna tappade synen. Trottoarerna blev plötsligt öde och ekade ogästvänligt. Gårdskarlarna fick brått att stänga portarna.

Även i Stadens centrum reagerade man: tupparna gol inte längre i stabstelefonerna.

Ett batteri ringer till divisionsstaben. Vad fan vill det här säga? De svarar inte! En lantvärnsbataljon ringer envist till chefens stab och kommer faktiskt fram. Men där är det bara en muttrande röst som svarar med att prata dumheter.

– Har era officerare axelklaffarna på?

– Hurså?

– Ti-u...

– Ti-u...

– Skicka omedelbart en styrka till Petjorsk!

– Vad då?

– Ti-u...

Och på gatorna hörde man: Bolbotun, Bolbotun, Bolbotun, Bolbotun...

Hur kunde man veta att det var just Bolbotun och ingen annan? Det gick inte att få reda på, men man visste det i alla fall... Det kanske fanns en förklaring: vid tolvtiden började fotgängarna och Stadens vanliga ledighetskommitté få sällskap med vissa pälsklädda herrar i fårskinnskrage som gick omkring och snokade. De stirrade länge efter kadetterna och officerarna i deras gyllene axelklaffar. Och de viskade på ukrainska:

– Bolbotun är här.

Och det fanns inte skymten av beklagande i deras viskningar. Tvärtom kunde man läsa ett tydligt »Hurra» i deras ögon.

– Hurra-a-a-a-a-a-a-a-a... ekade kullarna i Petjorsk.

Och droskkuskarna vidarebefordrade detta nonsens:

– Bolbotun är egentligen storfurst Michail Aleksandrovitj.

– Nej inte alls, han är storfurst Nikolaj Nikolajevitj.

– Bolbotun är helt enkelt Bolbotun.

– Nu blir det pogrom.

– Nej, inte alls, de har röda armbindlar.

– Bäst att springa hem.

– Bolbotun är mot Petljura.

– Inte! Han är för bolsjevikerna.

– Inte alls! Han är för tsaren, men inte för officerarna.

– Har hetmanen flytt?

– Är det sant? Är det sant? Är det sant? Är det sant? Är det sant? Är det sant?

– Ti-u. Ti-u. Ti-u.

En av Bolbotuns spaningspatruller under befäl av löjtnant Galanbá var på marsch längs Millionajagatan, och där fanns inte en själ. Men tro det om ni vill, där öppnades en port och rakt mot de fem plymagerade ryttarna sprang ingen mindre än Jákov Grigórjevitj Féldmann, välkänd leverantör av förnödenheter till armén. Jakov Grigorjevitj, har ni blivit alldeles galen som springer ut så här dags? Ja, av Jakov Grigorjevitjs uppsyn att döma hade han blivit galen. Hans sälskinnshatt satt på nacken, rocken var uppknäppt och han stirrade vilt omkring sig!

Jakov Grigorjevitj Feldmann hade verkligen anledning att bli galen. Så snart det hade börjat puttra borta vid militärhögskolan hördes ett stön från hans hustrus ljusa lilla sovrum. Ett stön till och så tyst.

– Å, sade Jakov Grigorjevitj när han hörde stönet. Han kikade ut genom fönstret och kunde se att det stod mycket illa till. Tomma gator och gevärssalvor runtomkring.

Ännu ett stön, den här gången mycket högre, skar genom Jakov Grigorjevitjs hjärta. Jakov Grigorjevitjs gamla mor, en kutryggig gumma, kom utrusande ur sovrummet och skrek:

– Jasja! Hör du inte? Det är dags nu!

Och Jakov Grigorjevitj hade bara ett mål i sinnet – det lilla huset vid den obebyggda tomten just i hörnet av Millionaja, där det satt en rostig skylt med guldbokstäver:

J. T. Sjadúrskaja
Barnmorska

Trots att Millionaja var en tvärgata, var det nog så farligt där, eftersom kulorna kom vinande längs gatan från Petjorsktorget mot Kievbranten.

Om man bara kunde ta sig igenom. Om man bara... Med hatten i nacken och fasa i blicken kravlade sig Jakov Grigorjevitj Feldmann fram längs husväggarna.

– Halt! Vart ska du?

Galanba böjde sig fram i sadeln. Feldmann blev mörkröd i ansiktet, och han flackade med blicken när han såg hajdamakernas gröna galoner.

– Jag är en vanlig fredlig medborgare. Min fru håller på och föder barn. Jag måste till barnmorskan.

– Till barnmorskan? Och varför stryker du efter väggarna då? Va? Skitiga jude!

– Jag...

Galanbas ridpiska snodde sig som en orm runt Jakov Grigorjevitjs skinnkrage och hals. En helvetisk smärta. Feldmann skrek till. Han var inte längre mörkröd utan vit i ansiktet och mellan ryttarnas galoner tyckte han sig se sin fru.

– Era papper!

Feldmann slet fram plånboken, öppnade den, tog fram första bästa papper och ryste – nu först kom han ihåg... å, gode Gud, gode Gud! Vad hade han gjort? Vad var det ni tog fram, Jakov Grigorjevitj? Hur skulle man ha kunnat tänka på sådana småsaker, när ens hustru jämrar sig i sovrummet och man springer ut för att hämta hjälp? Stackars Feldmann! Galanba snappade åt sig pappret. Det var bara en papperslapp med stämpel på – men den betydde döden för Feldmann.

> Innehavaren av detta dokument, hr Jakov Grigorjevitj Feldmann, äger rätt att färdas in och ut ur Staden i angelägenheter som rör underhåll av garnisonens pansarförband. Likaledes har han full rörelsefrihet efter kl. 24.00.
>
> Generalmajor _Illariónov,_ underhållschef
>
> Löjtnant _Lesjtjínskij,_ adj.

Feldmann försåg general Kartuzov med vapenfett och vaselin för kanonerna.

Gud, låt det ske ett under!

– Löjtnant, det var fel papper!... Ursäkta...

– Nej, det var nog rätt papper det, sade Galanba med ett sataniskt grin. Besvära er inte, vi är läskunniga.

Gud! Låt det ske ett under! Elva tusen rubel... Ta allt vad jag äger. Men låt mig få leva! Sjma-isjroel!

Men det gjorde han inte.

Ändå var Feldmann lycklig nog att få dö snabbt. Löjtnant Galanba hade bråttom. Därför svängde han sin sabel och skilde Feldmanns huvud från kroppen med ett enda hugg.

# 9

Överste Bolbotun, som hade förlorat sju kosacker i stupade, nio sårade och sju hästar, fortsatte en halv verst från Petjorsktorget och fram till Reznikóvskajagatan, där han på nytt gjorde halt. Här fick de retirerande kadetterna förstärkning och i den nya styrkan ingick en pansarbil. Den klumpiga grå sköldpaddan kom krälande med sina torn uppför Moskóvskajagatan och lät sina kometsvansade projektiler dundra över Petjorsk. Tretummarna prasslade som torra löv. Bolbotun fick brått, hästarna lät han föra in i en gränd, hans regemente formerade skyttelinjer under det att man drog sig något tillbaka mot Petjorsktorget, och så började en håglös skytteduell. Sköldpaddan spärrade av Moskovskajagatan och sköt enstaka salvor, ackompanjerade av gles gevärseld från en handfull kadetter i mynningen av Suvórovgatan. Där låg de på linje i snön, sedan Bolbotun hade drivit dem tillbaka från Petjorsktorget, och där fanns också förstärkningen som hade kallats dit på följande vis:

– D-r-r-r-r-r-r...

– Första bataljon?

– Ja.

– Sänd omedelbart två officerskompanier till Petjorsk.

– Uppfattat. Drrrrr... Ti... Ti... ti... ti...

De som kom till Petjorsk var fjorton officerare, fyra kadetter, en student och en skådespelare från Miniatyrteatern.

Ack! Inte räckte det väl med en enda gles skyttelinje. Även om man hade eldunderstöd av en sköldpadda. Det borde ha kommit fyra sköldpaddor. Och om de hade kommit, så kan man vara säker på att överste Bolbotun blivit tvungen att dra sig tillbaka från Petjorsk. Men de kom inte.

Anledningen var att ingen mindre än den välkände fänrik Michaíl Semjónovitj Sjpoljánskij, som i maj 1917 dekorerats med S:t Georgskorset av Aleksandr Fjodorovitj Kerenskij personligen, hade blivit chef för den andra pansarbilen i hetmanens pansarkompani som bestod av fyra ypperliga bilar.

Michail Semjonovitj var mörkhårig, slätrakad, hade sammetslena polisonger och var utomordentligt lik Eugen Onégin. Omedelbart efter sin ankomst från staden Sankt Petersburg hade Michail Semjonovitj blivit ett namn i Staden. Michail Semjonovitj gällde för att vara en strålande uppläsare av egna dikter _(Saturni droppar)_ på klubben _Säck och aska,_ han kunde på ett utmärkt sätt organisera Stadens poeter och han var ordförande i skaldegillet _Den magnetiska trioletten._ Dessutom behärskade han talekonsten som ingen annan, dessutom körde han bil, både militära vagnar och personbilar, dessutom höll han sig med en ballerina från Monsieur Fords opera och ytterligare en dam vars namn Michail Semjonovitj som den gentleman han var inte yppade för någon, han hade oerhört mycket pengar och gav medlemmarna _a_ v _Den magnetiska trioletten_ rundhänta lån;

han drack vitt vin,

han spelade chemin-de-fer,

han köpte tavlan _Badande venezianska,_

nattetid bodde han på Kresjtjatik,

om morgonen på kafé _Bilbocquet,_

om dagarna på sitt gemytliga rum i det utmärkta hotell _Continental,_

om kvällarna på _Säck och aska,_

i gryningen skrev han på sin vetenskapliga studie _Om det intuitiva hos Gogol._

Hetmanens Stad föll tre timmar tidigare än nödvändigt, just på grund av att Michail Semjonovitj på kvällen den andra december 1918 på klubben _Säck och aska_ hade förklarat följande för Stepánov, Scheyer, Sloných och Tjeremsjín (ledningen för _Den magnetiska trioletten_ ):

– Skurkar är de allihop. Både hetmanen och Petljura. Men Petljura är ju dessutom antisemit. Det är för övrigt inte det värsta. Det värsta är att jag är utledsen på allting, för det var så länge sedan jag var ute och slängde bomber.

Efter supén på _Säck och aska,_ som Michail Semjonovitj betalade, slog hela den magnetiska trioletten följe med honom. Michail Semjonovitj var klädd i bäverkrage och hög hatt och det fanns också en femte person med i sällskapet, en lätt berusad karl i lammullsrock. Sjpoljanskij visste inte mycket om den mannen annat än att han för det första led av syfilis, för det andra skrev gudlösa dikter som Michail Semjonovitj med sina vidsträckta litterära kontakter lyckats få publicerade i en moskvatidskrift, och för det tredje att han, Rusakóv, var son till en bibliotekarie.

Syfilitikern stod där på Kresjtjatik och grät i sin lammullsrock under en gatlykta, han bet sig fast i Sjpoljanskijs bävermuffar och sade:

– Sjpoljanskij, du är den styvaste karlen av alla här i staden, en stad som ruttnar bort precis som jag. Du är så bra att man till och med kan förlåta dig att du är så kusligt lik Onegin! Hör på mig, Sjpoljanskij... Det är oanständigt att vara så lik Onegin. Du är på något sätt alldeles för sund för det... Men du har inte den där fina gnistan, som skulle kunna göra dig till en verkligt enastående person i våra dagar... Här ruttnar jag bort och det är jag stolt över... Du är alldeles för sund, men du är stark och hård som en skruv, så varför skruvar du dig inte uppåt! Gör det!... Så här...

Och syfilitikern visade hur Sjpoljanskij skulle göra. Han grep med båda armarna om gatlyktan, skruvade verkligen sin kropp runt den och blev lång och smal som en orm. Några docksöta prostituerade gick förbi i gröna, röda, svarta och vita hattar och sorlade glatt:

– Tagit ett par för mycket, förstås, skitgubbe!

Långt borta mullrade kanonerna och Michail Semjonytj var verkligen lik Onegin där han stod i snön som virvlade förbi i det elektriska ljuset.

– Gå hem och sov, sade han till den slingrande syfilitikern och vände bort huvudet så att Rusakov inte skulle hosta på honom. Gå hem med dig! Med fingertopparna petade han lammullsrocken i bröstet. Hans svarta glacéhandskar snuddade vid det slitna tyget, och Rusakovs ögon var helt glasartade. De gick åt var sitt håll. Michail Semjonovitj kallade på en droska, ropade »Málo-proválnajagatan» åt kusken och for iväg, medan lammullsrocken vaggade hem till sig i Podol.

Det var natt i Podol och framför en spegel i bibliotekariens lägenhet stod innehavaren av lammullsrocken naken till midjan och höll ett ljus i ena handen. Med djävulskt flackande ångest i blicken och med skakande händer stod syfilitikern där och talade för sig själv. Hans läppar darrade som på ett barn.

– Herregud, herregud, herregud... Så förfärligt det är, så förfärligt... En sån kväll! Vad jag är olycklig. Scheyer var ju med i sällskapet, och han är frisk, han har inte blivit smittad, för han är en lycklig människa. Kanske jag skulle gå och ta livet av den där Lena? Men vad är det för mening med det? Herregud!... Jag är tjugofyra år gammal, och jag skulle kunna, skulle kunna... Om femton år eller kanske förr står jag där på krokiga ben och med en annan färg på ögonen, och så kommer de där vansinniga, idiotiska harangerna, och sedan är jag bara ett ruttet, smetigt lik.

Hans magra kropp, blottad till midjan, reflekterades i den dammiga golvspegeln, ljuset brann på lång veke i hans höjda hand och på bröstet syntes små utslag, fint utströdda som stjärnor. Tårarna rann oemotståndligt ner för den sjukes kinder, och hans kropp darrade.

– Jag borde skjuta mig. Men det har jag inte krafter till, varför skulle jag ljuga för dig, Gud? Varför skulle jag ljuga för dig, min spegelbild?

Ur en låda i sin lilla sekretär tog han fram en tunn bok som var tryckt på utomordentligt dåligt, grått papper. På omslaget stod det tryckt med rött:

FANTOMISTER-FUTURISTER
Dikter av:
M. Sjpoljanskij
B. Friedmann
V. Sjarkevitj
I. Rusakov.
Moskva, 1918

Den bleke, sjuklige mannen slog upp boken på sidan tretton och fick se de bekanta raderna:

> _Ivan Rusakov:_
>
> HERRENS HÅLA
>
> i kvalmiga kulan
>
> Uppe på himlen
>
> Slickar han tassen
>
> Påven själv
>
> En raggig björn
>
> Gud.
>
> Skjut gud
>
> Inne i idet.
>
> Mot blodröda vrålet
>
> Från gudaslakten
>
> kommer min kötted.

– Å-å-å-å, stönade den sjukdomsmärkte mannen och gnisslade tänder. Å, gud, utbrast han med ett rop av outhärdlig smärta.

Plötsligt vände han sitt förvridna ansikte mot boksidan och spottade på den, slängde boken på golvet, sjönk ner på knä och korsade sig med små darrande handrörelser, han rörde vid den dammiga parketten med sin svala panna, han föll i bön och höjde blicken mot det svarta, dystra fönstret:

– Herre, förbarma Dig över mig och förlåt mig att jag har skrivit sådana vedervärdiga ord! Men varför är Du så grym mot mig? Varför? Jag vet att Du har straffat mig. Och vilket förfärligt straff Du har låtit komma över mig! Se på min hud! Jag svär vid alla helgon, vid allt som är heligt här i världen svär jag, ja, vid min salig mors minne – jag har blivit tillräckligt straffad. Jag tror på Dig! Jag tror med kropp och själ, med varje fiber i min hjärna. Jag tror och jag tar min tillflykt till Dig, ty i hela världen finns ingen annan som skulle kunna hjälpa mig. Jag kan inte hoppas på någon annan än dig. Förlåt mig, och gör så att medicinen hjälper mig! Förlåt mig att jag har förnekat Dig: om Du inte fanns, skulle jag nu vara en ömklig, skabbig hund utan hopp. Men jag är människa och det enda som gör mig stark är vetskapen om att Du finns, och varje minut kan jag vända mig till Dig och be om hjälp. Och jag tror att Du hör mina böner, Du skall förlåta mig och göra mig frisk. Gör mig frisk, milde Herre Gud, glöm de nesligheter jag skrev i ett anfall av vanvett, när jag var berusad av kokain. Låt mig inte bara ruttna bort och jag svär att jag ska bli en människa på nytt. Gör mig stark, låt mig bli fri från kokainet, från min svaga ande, och gör mig fri från Michail Semjonovitj Sjpoljanskij!...

Ljuset flämtade, det blev svalare i rummet, mot morgonen täcktes den sjukes hud av små blåsor och han kände sig betydligt lättare till sinnes.

Men Michail Semjonovitj Sjpoljanskij tillbringade resten av natten på Malaja Provalnajagatan i ett stort rum där det var lågt i tak och där det hängde ett gammalt porträtt med ett par mattglänsande epåletter från 1840-talet, märkta av tidens tand. På en smal liten soffa satt Michail Semjonovitj, han hade tagit av sig kavajen, han var klädd endast i en vit batistskjorta och en snygg, djupt skuren svart väst och han yttrade följande till en blek, matthyad kvinna:

– Julia, jag har äntligen bestämt mig. Jag ska ta värvning hos det där svinet – hetmanen, och jag ska gå in i pansarkompaniet.

Kvinnan satt insvept i en grå dunig sjal, för en halvtimme sedan hade hon pinats under den lidelsefulle Onegins kyssar och nu svarade hon:

– Jag är mycket ledsen, men jag har aldrig förstått mig på dig, och kommer aldrig att göra det.

Michail Semjonovitj tog ett aromglas doftande konjak från soffbordet, svalde och sade:

– Det behövs inte heller.

Två dagar efter detta samtal var Michail Semjonytj förvandlad. I stället för hög hatt bar han en officersmössa, i stället för sin civila kostym en knäkort päls med skrynkliga axelklaffar. Han bar kraghandskar som Marcel i _Hugenotterna_ och hade damasker på fötterna. Hela Michail Semjonovitj var insmord med motorolja (även ansiktet) och av någon anledning var han också full av sot. Vid ett tillfälle – det var den nionde december – gick två pansarbilar i ställning utanför Staden och man måste säga att de hade enastående framgång. De tog sig fram bortemot tjugo verst längs landsvägen och redan efter de första tretumssalvorna och en smula kulspruteknatter flydde Petljuras linjer. Fänrik Strasjkévitj, en rödkindad entusiast som var chef för fjärde bilen, anförtrodde Michail Semjonovitj att de fyra bilarna ensamma skulle kunna hålla Staden om de sändes ut på en gång. Detta samtal ägde rum på kvällen den nionde, och i gryningen den elfte sade Sjpoljanskij, som var kompaniets dagofficer till Sjtjur, Kopýlov och de andra (kulspruteskyttarna, de två chaufförerna och mekanikern):

– Allvarligt talat, mina vänner, frågan är om vi gör rätt när vi försvarar den här hetmanen. I hans händer är vi ingenting annat än en dyrbar och farlig leksak med vars hjälp han låter den nattsvarta reaktionen sitta säkert i sadeln. Vem vet, kanske Petljuras kraftmätning med hetmanen är historiskt nödvändig och kanske måste det ur den kraftmätningen spira en tredje historisk kraft som möjligtvis är den enda rätta.

Åhörarna beundrade Michail Semjonytj för samma sak som man beundrade honom för på klubben _Säck och aska –_ nämligen hans enastående vältalighet.

– Vad är det för kraft? undrade Kopylov och blossade på en hemrullad papyross.

Sjtjur som var en förståndig, ljushårig och undersätsig karl knep finurligt ihop ögonen och blinkade någonstans åt nordväst. Gruppen fortsatte sitt samtal ännu en kort stund och bröt sedan upp. På kvällen den tolfte december utspann sig i samma slutna sällskap ytterligare ett samtal med Michail Semjonovitj borta vid garaget. Ämnet för detta samtal känner vi inte till, men däremot vet vi att Michail Semjonovitj kvällen före den fjortonde – den kväll när Sjtjur, Kopylov och den vassnäste Petrúchin var i tjänst – uppenbarade sig vid garaget med ett stort paket inslaget i omslagspapper. Vaktposten Sjtjur släppte in honom i garaget, där en liten otrevlig lampa spred ett dunkelt rött sken, och Kopylov blinkade en smula fräckt mot paketet och hörde sig för:

– Socker?

– Mmmm, svarade Michail Semjonovitj.

Man tände en blinkande lykta inne i garaget, och tillsammans med mekanikern snodde Michail Semjonovitj omkring bland bilarna och gjorde dem i ordning för morgondagens utryckning.

Anledningen var att divisionschefen, kapten Plesjkó, hade fått en papperslapp, där det stod: »Anfall riktning Petjorsk med fyra pansarbilar 14 dec. 0800.»

Michail Semjonovitjs och mekanikerns förenade ansträngningar att göra pansarbilarna stridsberedda gav vissa besynnerliga resultat. De tre bilar som ännu kvällen innan varit helt felfria (den fjärde bilen befann sig i strid under Strasjkevitjs befäl) kunde på morgonen den fjortonde december inte röra sig ur fläcken, de stod som förlamade. Ingen kunde begripa vad som hade hänt med dem. Det hade kommit smuts i förgasarmunstyckena och det hjälpte inte hur man än försökte blåsa ur dem med pumparna till bilarnas däckslangar. Man sprang uppgivet omkring med lyktor bland de tre bilarna i den disiga gryningen. Kapten Plesjko var blek, han såg sig omkring med vargblick och krävde att få tala med mekanikern. Nu började den verkliga katastrofen. Mekanikern var försvunnen. Det visade sig att staben – tvärtemot alla regler – inte hade en aning om hans adress. Det ryktades om att mekanikern plötsligt skulle ha insjuknat i fläcktyfus. Klockan var åtta nu, och halvnio drabbades kapten Plesjko av nästa slag. Fänrik Sjpoljanskij, som klockan fyra på morgonen efter sina bestyr med bilarna hade låtit Sjtjur köra sig ut på motorcykel till Petjorsk, hade inte återvänt. Sjtjur kom ensam tillbaka och hade en sorglig historia att berätta. Motorcykeln hade farit till Vérchnjaja Telítjka och Sjtjur hade omsorgsfullt varnat Sjpoljanskij för oöverlagda handlingar. Nämnde Sjpoljanskij, som var välkänd i hela kompaniet för sin enastående djärvhet, hade lämnat Sjtjur, tagit en karbin och en handgranat, varpå han ensam hade begivit sig ut i mörkret för att spana mot järnvägsbanken. Sjtjur hade hört skott. Sjtjur var fullkomligt övertygad om att en framskjuten fientlig patrull, som trängt ända fram till Telitjka, hade upptäckt Sjpoljanskij och givetvis skjutit ner honom i ojämn kamp. Sjtjur hade väntat på fänriken i två timmar, trots att han fått order om att endast vänta en timme och sedan återvända till kompaniet för att inte utsätta sig själv eller armémotorcykel nr 8175 för fara.

Kapten Plesjko bleknade ytterligare efter Sjtjurs berättelse. Fåglarna i telefonen från hetmanens och general Kartuzovs stab kvittrade ikapp och fordrade att pansarbilarna skulle utgå. Klockan nio återvände den rödkindade entusiasten Strasjkevitj i fjärde bilen från sitt uppdrag och rodnaden på hans kinder spred sig delvis också till kompanichefens ansikte. Entusiasten lät föra bilen mot Petjorsk, där den, som ovan nämnts, spärrade av Suvorovgatan.

Klockan tio var Plesjko blekare än någonsin. Två riktare, två chaufförer och en kulspruteskytt var nu spårlöst försvunna. Alla försök att få igång bilarna var och förblev resultatlösa. Sjtjur, som på kapten Plesjkos order tagit motorcykeln för ett uppdrag, kom inte tillbaka. Naturligtvis kom inte heller motorcykeln tillbaka, för hur skulle den kunna återvända av sig själv! Fåglarna i fälttelefonerna kvittrade alltmer hotfullt. Ju längre dagen led, desto fler säregna händelser inträffade i kompaniet. Artilleristerna Duván och Máltsev försvann och detsamma gjorde ett par kulspruteskyttar. Bilarna såg alltmer gåtfulla och övergivna ut, runtomkring dem låg bultar, skiftnycklar och hinkar slängda.

Och när klockan var tolv – då försvann också kompanichefen kapten Plesjko själv.

# 10

Bland snödrivorna och vägspärrarna utanför Staden, från Röda krogen till Serebrjanka i söder och till Post-Volynskij i sydväst, hade överste Naj-Turs' förband i tre dygn genomfört en rad egendomliga förflyttningar, än i själva stridens hetta, än efter order som kommit med ordonnans eller via ett pip i fälttelefonerna. Men kvällen före den fjortonde december var förbandet tillbaka i Staden och inkvarterat i en övergiven kasern som hade hälften av fönsterrutorna utslagna.

Överste Naj-Turs' förband var en besynnerlig skara, vars filtstövlar gjorde intryck på alla och envar. För tre dygn sedan bestod förbandet av ungefär etthundrafemtio kadetter och tre fänrikar.

En av de första dagarna i december hade första lantvärnsbataljonens chef, generalmajor Blochin, uppsökts av en mörkhårig, slätrakad man av medellängd och med sorgsna ögon, en kavallerist, vilkens axelklaffar visade att han var överste vid husarerna, och som hade presenterat sig som Naj-Turs, före detta chef för andra skvadronen i före detta Belgradhusarerna. Naj-Turs' ögon hade en så sorgsen blick att var och en som mötte den lätt haltande översten med sitt nötta S:t Georgsband över den luggslitna soldatkappan ytterst uppmärksamt lyssnade till honom. Efter ett kort samtal med Naj lät generalmajor Blochin honom sätta upp bataljonens andra kompani och räknade med att det skulle vara stridsdugligt till den trettonde december. Kompaniet var emellertid förvånansvärt nog färdigrekryterat redan den nionde december, och samma dag underrättade den ständigt lika fåordige överste Naj-Turs generalmajor Blochin, som från alla håll ansattes av drillarna från staben, helt kort att han, Naj-Turs, redan kunde gå i strid med sina kadetter, dock med det uttryckliga förbehållet att hela hans hundrafemtio man starka förband först måste utrustas med fårskinnsmössor och filtstövlar, förutan vilka han, Naj-Turs, menade att varje militär operation vore helt omöjlig. Sedan general Blochin hade hört den skorrande överstens korthuggna rapport, skrev han med förtjusning ut en rekvisition till utrustningsdetaljen, men förberedde översten på att han med detta papper förmodligen inte skulle få ut någonting förrän om en vecka, eftersom utrustningsdetaljen likaväl som staberna kännetecknades av den värsta oreda och brist på disciplin. Den skorrande Naj-Turs tog sitt papper, tvinnade rutinerat sin vänstra välansade mustasch och lämnade generalmajor Blochins arbetsrum utan att vrida på huvudet vare sig åt höger eller vänster (han kunde inte vrida på huvudet, då han efter en skada hade blivit stel i nacken, och om han var tvungen att se åt sidan brukade han vrida på hela kroppen). I bataljonens förläggning på Lvovgatan hämtade Naj-Turs tio kadetter (beväpnade med gevär, av någon anledning) och två kärror, varefter han begav sig till utrustningsdetaljen.

Utrustningsdetaljen var inrymd i en härlig villa på Bulvárno-Kudrjávskajagatan, och i ett trivsamt litet rum med en karta över Ryssland på väggen bredvid ett porträtt av kejsarinnan Alexandra Fjodorovna, vilket blivit kvar sedan Röda korset huserade här, togs överste Naj-Turs emot av generallöjtnant Makúsjin, en liten egendomligt rödlätt man i grå uniformsrock med en undertröja som stack upp ovanför kragen och gjorde honom påfallande lik Alexander II:s krigsminister Miljútin.

Generalen slet ifrån sig telefonluren och frågade Naj med en barnröst som lät som en lergök:

– Vad kan jag göra för översten?

– Mitt förband ska utgå, svarade Naj korthugget. Jag vill genast ha filtstövlar och mössor för tvåhundra man.

– Hm, sade generalen, snörpte på munnen och kramade Najs rekvisitionssedel i händerna. Vi kan inte lämna ut någonting idag, förstår översten. Idag ska vi inventera det samlade förrådet. Ni får komma tillbaka om ett par tre dagar. Och så mycket som tvåhundra kan jag under inga omständigheter ge er.

Han placerade Naj-Turs' papper på framträdande plats under en brevpress i form av en naken kvinna.

– Filtstövlar, sade Naj entonigt och vindade ner mot tåhättorna på sina stövlar.

– Hursa? sade generalen häpet och stirrade förvånat på översten.

– Filtstövlar. Omgående.

– Vad är det ni säger? Vad menas med det här? Generalens ögon trängde ut ur sina hålor.

Naj vände sig om mot dörren, öppnade den på glänt och ropade ut i den varma korridoren:

– Första pluton !

Generalen blev gråblek i ansiktet, flyttade blicken från Naj till telefonluren, därifrån till Jungfru Maria-ikonen i hörnet och sedan tillbaka till Najs ansikte.

Det rasslade och stampade ute i korridoren och i dörren uppenbarade sig flera rundmössor med röda kanter, tillhörande Aleksejskolans kadetter, och några svarta bajonetter. Generalen började resa sig upp ur sin stoppade fåtölj.

– Jag har aldrig varit med om maken... Det här är myteri...

– Er signatur, ers högvälborenhet, skorrade Naj. Vi har ingen tid över, vi måste utgå om en timme. Fienden står alldeles utanför Staden.

– Vad i helvete menas med att...

– Låt det gå undan, sade Naj med gravlik röst.

Generalens huvud sjönk ner mellan axlarna, hans ögon var uppspärrade, han tog fram papperet under den nakna damen och med darrande, bläckstänkande penna raspade han över ett hörn: » Utlämnas.»

Naj tog hand om papperet, stoppade det i ärmuppslaget och sade till kadetterna som hade lämnat spår efter sig på mattan:

– Lasta på filtstövlarna. Rappa på.

Kadetterna slamrade iväg, men Naj blev stående kvar. Generalen var nu mörkröd i ansiktet och sade:

– Jag ska omedelbart ringa högkvarteret och se till att ni ställs inför krigsrätt. Det här är oerhört...

– Försök, svarade Naj och svalde saliv, försök bara. Bara för nöjes skull, så ta och försök. Han grep efter kolven till sin revolver som tittade fram ur det uppknäppta hölstret. Generalen blev flammig i ansiktet och sade inte ett ord.

– Ring upp du, gubbe lille, sade Naj plötsligt i hjärtlig ton. Gör det, så ska jag låta min revolver ringa i skallen på dig, så att benen inte bär dig längre.

Generalen satte sig ner i stolen. Hans hals lade sig i mörkröda veck, men hans ansikte var grått som förut. Naj-Turs vände på klacken och gick ut.

Generalen satt en stund i sin läderfåtölj, korsade sig sedan mot ikonen, tog telefonluren, lyfte den till örat och uppfattade telefonistens dova men intima »Växeln»... kände så plötsligt den skorrande husarens sorgsna ögon framför sig, varefter han lade på luren igen och tittade ut genom fönstret. Där såg han hur kadetterna utanför sprang omkring med grå buntar av filtstövlar som de bar ut ur den svarta dörren till skjulet på gården. Den fullständigt förvirrade rustmästarens soldatnuna avtecknade sig mot den svarta dörröppningen. Han höll ett papper i handen. Naj stod bredbent vid en kärra och följde lastningen. Med kraftlös hand tog generalen morgontidningen från bordet, slog upp den och läste på första sidan:

> Vid floden Irpen har strider utkämpats med fientliga patruller som försökt tränga fram mot Svjatosjino...

Han slängde ifrån sig tidningen och sade högt för sig själv:

– Förbannad vare den dag och den stund när jag gav mig in på det här...

Dörren gick upp och in kom en kapten som påminde om en svanslös iller. Det var utrustningschefens närmaste man. Med uttrycksfull blick såg han på generalens mörkröda halsveck ovanför kragen och sade:

– General, anhåller om att få rapportera.

– Jo, Vladimir Fjódorovitj, avbröt generalen med en suck och flackade ängsligt med blicken. Jag mår inte riktigt bra... en släng av... ä... jag far hem nu, och ni får vara vänlig och ta hand om det hela.

– Ja, general, svarade illern och såg sig nyfiket omkring. Men vilka order gäller? Fjärde bataljon och jägarkompaniet rekvirerar filtstövlar. Har ni utanordnat tvåhundra par?

– Ja, ja! svarade generalen med gäll röst. Ja, det har jag! Jag! Just det, jag! Det är ett undantag! De ska gå i ställning omedelbart. Just det. Så ligger det till.

Illerns ögon glittrade frågande.

– Vi har bara fyrahundra par allt som allt...

– Vad ska jag göra åt det? Va?! skrek generalen hest. Kan jag trolla fram filtstövlar kanske? Trolla? Va? Kommer det rekvisitioner, så lämna ut stövlarna bara till vem som vill ha!

Fem minuter senare kördes general Makusjin hem i en droska.

Natten till den fjortonde december blev det liv i de dödsmärkta kasernerna på Brest-Litovskgatan. I den stora nedsmutsade salen tändes en elektrisk lampa mellan fönstren på väggen (kadetterna hade hela dagen hängt i lyktstolparna och dragit fram ledningar). Hundrafemtio gevär stod kopplade tre och tre, och på de smutsiga britsarna låg kadetterna utsträckta och sov. Med en brokig karta över Staden framför sig satt Naj-Turs vid ett vingligt träbord, belamrat med brödrester, matkärl med överbliven stelnad soppa, patronväskor och magasin. En liten kökslampa spred sitt ynkliga ljus över labyrinten på papperet, och där syntes Dnepr som ett torrt, blått träd med många grenar.

Vid tvåtiden på natten började sömnen bli Naj övermäktig. Han snörvlade, lutade sig några gånger fram över kartan som om han ville studera den särskilt noga. Till slut gav han till ett dämpat rop:

– Kadett!

– Här, överste, kom det från dörren, och kadetten kom tassande i sina filtstövlar fram till lampan.

– Jag går till sängs nu, sade Naj. Väck mig om tre timmar. Om det kommer något telefonmeddelande, så väck fänrik Zjárov. Han får avgöra om jag ska väckas eller inte.

Inget telefonmeddelande kom... Staben störde inte Najs förband överhuvudtaget den natten. I gryningen tågade förbandet iväg med tre kulsprutor och tre kärror. Husen i Stadens utkanter såg ut att ligga döda. Men när förbandet kom ut på den breda gatan framför Tekniska högskolan var där liv och rörelse. I det tidiga morgonljuset skymtade slamrande vagnar och där drog enstaka grå fårskinnsmössor förbi. Alla var på väg tillbaka in i Staden och passerade Najs förband med viss ängslan i blicken. Sakta men säkert ljusnade det och dimman steg upp och bredde ut sig över trädgårdarna framför de statsägda villorna längs den upptrampade och sönderkörda gatan.

Från gryningen och fram till klockan tre på dagen befann sig Naj alldeles där Högskolegatan började, ty under dagen hade faktiskt en kadett ur hans sambandsgrupp kommit med den fjärde kärran och överlämnat ett blyertsmeddelande från staben:

> »Försvara Högskolegatan och ta upp strid med framryckande fiende.»

Naj-Turs upptäckte fienden först klockan tre när ett stort antal ryttare dök upp långt borta till vänster på det översnöade exercisfältet framför krigsdepartementet. Det var överste Kozyr-Lesjko som i enlighet med överste Toropets' plan försökte tränga fram mot Högskolegatan och på den vidare mot Stadens hjärta. Kozyr-Lesjko, som innan han nådde fram till Högskolegatan inte stött på något motstånd alls, anföll i själva verket inte Staden, han gick helt enkelt rakt in, segervisst och på bred front, ty han visste mycket väl att han bakom sig hade ett helt regemente beridna hajdamaker under befäl av överste Sosnénko, två regementen ur den blå divisionen, ett regemente kosackskyttar och sex batterier. När de första ryttarna syntes som prickar på exercisfältet, började ett transträck av granatkarteseher brisera på den mulna, snötyngda himlen. Ryttarna drog ihop sig till ett band, fyllde gatan i hela dess bredd, svällde ut tills det blev svart av folk och stormade fram mot Naj-Turs. Kadetterna som låg på linje slamrade med sina slutstycken. Naj tog fram en visselpipa, drillade gällt och skrek:

– Mot kavalleviet! Eld!

Gnistor slog ut från de grå linjerna när kadetterna avlossade sin första salva mot Kozyr. Tre gånger ramlade en bit av himlen ner över Tekniska högskolan och tre gånger smattrade det och dånade när Naj-Turs' skyttar gav eld. De svarta banden av ryttare brast sönder, upplöstes och försvann från gatan.

Just då hände det något med Naj. Ingen i förbandet hade faktiskt någonsin sett Naj rädd, men nu föreföll det kadetterna som om Naj upptäckt något farligt på himlen, som om han hade uppfattat någonting fasansfullt långt borta... kort sagt, Naj gav order om reträtt tillbaka in mot Staden. En pluton stannade kvar och sköt den ena dånande salvan efter den andra mot gatukorsningen till skydd för de retirerande plutonerna. Sedan drog sig också denna pluton tillbaka. Man sprang två verst, kastade sig gång på gång till marken, sköt och väckte hela den breda gatan med ekona av sina skott och stannade inte förrän man var framme vid hörnet av Brest-Litovskgatan, där man hade haft nattkvarter. Korsningen var helt död, där fanns inte en levande själ.

Naj avdelade tre kadetter och gav order:

– Med språng till Polevájagatan och Borsjtjagóvskaja. Klara ut vad det har blivit av våra förband. Om ni möter vagnar eller kärror eller andra fortskaffningsmedel som är på oordnad reträtt ska ni ta hand om dem. Vid eventuellt motstånd hotar ni med era vapen och använder dem om det blir nödvändigt...

Kadetterna sprang bakåt och tog skydd på vänster sida, men resten av förbandet kom plötsligt under eld. Kulorna smattrade mot taken, elden blev allt intensivare, och i en skyttelinje föll en kadett med ansiktet i snön som färgades blodröd. Bakom honom ramlade en annan kadett med ett stön baklänges från sin kulspruta. Naj spred ut sina linjer och lät skjuta häftig snabbeld mot korsningen så att det skallade mot de mörka fiendelinjerna som växte fram ur marken som genom ett trollslag. Man lyfte upp de sårade kadetterna, rullade ut vit gasbinda. Najs kindknotor bulnade. Allt oftare svängde han på kroppen, han försökte se ut mot flankerna, och i hans ansikte kunde man se att han otåligt väntade på att de tre kadetterna skulle komma tillbaka. Till slut kom de rusande, flåsande som jagade vinthundar. Naj såg spänt på dem och mörknade. Den förste kadetten sprang fram till Naj, ställde sig i givakt och flämtade fram:

– Överste, våra förband finns ingenstans, varken på Sjuljávka eller någon annanstans. Han drog efter andan och fortsatte: – Vi har kulspruteeld i ryggen, och fientligt rytteri har trängt långt in på Sjuljávka, det verkar som om de är på marsch in i Staden...

Kadettens rapport drunknade nu i en öronbedövande vissling från Naj.

Tre kärror slamrade in på Brest-Litovskgatan, dunsade vidare längs gatan och fortsatte i hjulspåren in på Fonárnyjgatan. Man körde iväg de två sårade kadetterna, femton man som var oskadda och beväpnade samt alla tre kulsprutorna. Mer fick inte plats på kärrorna. Och Naj-Turs vände sig mot sina skyttelinjer och med sin skorrande, gälla röst gav han kadetterna order som de aldrig hört maken till...

I den avflagnade men ordentligt uppvärmda före detta kasernbyggnaden på Lvovgatan satt de tjugoåtta kadetterna i första bataljonens tredje kompani och våndades. Det intressantaste med detta ledsna sällskap var att ingen mindre än Nikolka Turbin var chef för de uttråkade kadetterna. Kompanichefen, stabskapten Bezrukov och hans plutonchefer, två fänrikar, hade på morgonen farit till staben och inte återvänt. Nikolka, som var korpral, var högst i rang och gick omkring i kasernen, med jämna mellanrum stegade han fram och kastade en blick på telefonen.

Så höll det på fram till klockan tre. Kadetterna såg faktiskt bekymrade ut. Ack... ack...

Klockan tre surrade det i fälttelefonen.

– Är det tredje kompaniet?

– Ja.

– Får jag tala med chefen.

– Vem är det som frågar?

– Det är från staben...

– Chefen har inte kommit tillbaka.

– Vem är det som talar?

– Korpral Turbin.

– Är ni högst i rang?

– Ja.

– Ta befälet över truppen och gå omedelbart till aktion.

Och Nikolka tog befälet över sina tjugoåtta man och ledde dem ut längs gatan.

Aleksej Vasiljevitj sov som en död fram till klockan två. När han vaknade badade han i svett, han tittade på klockan som låg på stolen, såg att hon var tio minuter i två och började flänga runt i rummet. Aleksej Vasiljevitj drog på sig sina filtstövlar, rotade i fickorna, i brådskan glömde han än det ena, än det andra, tändstickorna, cigarrettetuiet, näsduken, pistolen och två magasin, han knäppte sin kappa, kom sedan att tänka på något, tvekade – så skamligt och fegt tyckte han det var, men ändå gjorde han det: ur skrivbordet tog han fram sin civila läkarlegitimation. Han vände och vred på kortet, bestämde sig för att ta det med, men så ropade Jelena på honom och han glömde sin legitimation på skrivbordet.

– Hör på nu, Jelena, sade Turbin nervöst och drog åt skärpet; hans hjärta bankade av onda aningar, och han led vid tanken på att Jelena skulle bli ensam kvar med Anjuta i den stora tomma lägenheten – men det var ingenting att göra åt. Han var tvungen att gå. – Jag råkar säkert inte ut för någonting. Divisionen fortsätter inte längre än en bit utanför Staden och jag hamnar nog på ett ofarligt ställe. Gud ser säkert till Nikolka också. I morse hörde jag att läget har blivit lite allvarligare, men vi ska nog slå tillbaka Petljura. Farväl då, Jelena...

I den öde salongen gick Jelena ensam omkring, bort från pianot där ingen hade slagit igen det brokiga nothäftet med Valentins aria, hon gick bort mot dörren till Aleksejs rum. Parketten knarrade under hennes fötter. Hon var olycklig.

I hörnet av sin egen krokiga gata och Vladimirskaja försökte Turbin få tag i en droska. En kusk var beredd att köra honom men nämnde med en dyster fnysning en hutlös summa och det var tydligt att han inte skulle ge med sig. Turbin gnisslade tänder men satte sig i släden och for iväg i riktning mot museet. Det var mycket kallt.

Aleksej Vasiljevitj kände sig ytterligt orolig. Där han satt i släden kunde han då och då höra kulspruteeld från Tekniska högskolan och kanske också från stationen till. Turbin undrade vad detta kunde betyda (han hade sovit när Bolbotun gjorde sin middagsvisit i Staden), han vred på huvudet och kikade mot trottoarerna. Där var mycket folk i rörelse, även om det låg oro och spänning i luften.

– S... stopp, sade en berusad röst.

– Vad är det fråga om? undrade Turbin vresigt.

Kusken drog in tömmarna så att Turbin nästan ramlade ner på knäna. Vid skaklarna stod en rödbrusig karl och vaggade, han höll sig fast i tömmarna och försökte via dem ta sig fram till själva släden. På hans korta läderpäls skymtade ett par skrynkliga axelklaffar med fänriksstjärnor. På en meters håll kände Turbin den tunga doften av hembränt och lök. Fänriken viftade med ett gevär i handen.

– Åt... an... andra hållet, sade den rödbrusige karlen. Ta... ta med en passagerare... Plötsligt tyckte han att ordet »passagerare» verkade löjligt och började fnissa.

– Vad är det fråga om? sade Turbin lika vresigt som förut. Ser ni inte vem jag är? Jag ska inställa mig för tjänst. Var vänlig och gå ifrån droskan. Kör!

– Nej, kör inte..., sade den rödbrusige hotfullt och nu först blinkade han till och fick syn på Turbins axelklaffar. Ä... doktorn, vi får väl plats båda två...

– Vi ska inte åt samma håll... Kör!

– Snälla...

– Kör!

Kusken drog ner huvudet mellan axlarna och skulle just till att snärta till hästen, men så kom han på andra tankar; han vände sig om och sneglade ilsket men samtidigt ängsligt på den rödbrusige. Plötsligt drog sig emellertid karlen själv undan, eftersom han hade upptäckt en tom droska. Den tomma droskan var på väg att sätta fart därifrån men hann inte. Den rödbrusige karlen tog tag i sitt gevär med båda händerna och hötte åt kusken. Kusken stelnade till och den hickande fänriken snubblade fram till honom.

– Hade jag vetat det här, skulle jag inte ha kört er för femhundra ens, muttrade Aleksejs kusk ilsket och gav hästkraken en pisksnärt över länden. En kula i ryggen, det är allt man får.

Turbin satt dyster och sade ingenting.

»Såna svin... det är såna där som förstör hela saken för oss», tänkte han ilsket.

I korsningen vid operan sjöd det av liv och rörelse. Rakt fram mellan spårvagnsspåren stod en kulspruta som bevakades av två små frusna kadetter, en i svart överrock och öronlappsmössa, den andre i grå soldatkappa. Folk stannade som flugor i klungor på trottoaren och tittade nyfiket på kulsprutan. När Turbin kunde se museet framför sig, steg han ur droskan vid apoteket i hörnet.

– Jag ska nog ha lite till, ers högvälborenhet, sade den påstridige kusken ilsket. Hade jag vetat det här, skulle jag inte ha kört. Se bara här vad som står på!

– Det räcker så här.

– Nu har de till och med dragit in barn i det..., hördes en kvinnoröst.

Först nu upptäckte Turbin den beväpnade folkmassan utanför museet. Den vaggade fram och tillbaka och blev allt tätare. Mellan de långa skörten på kapporna syntes några kulsprutor på trottoaren. Och så kom en rasande trumvirvel från en kulspruta ute i Petjorsk.

Vra... vra... vra... vra... vra... vra... vra...

»Vad i helvete är det som pågår?» tänkte Turbin förvirrat, han skyndade på stegen och satte av över korsningen mot museet.

»Har jag kommit för sent?... En sån skandal... De kan ju tro att jag har hållit mig undan...»

Vid den jättelika ingången till museet och utanför de inslagna dörrarna till Alexandergymnasiets skolgård skockades oroliga fänrikar, kadetter och en och annan soldat. Glasrutorna i den väldiga museiporten skakade stup i ett, dörrarna jämrade sig under trycket av de upphetsade, ovårdade kadetterna som med vapen i hand rusade in i den runda vita museibyggnaden, på vars gavelfält det stod med guldbokstäver:

»För det ryska folkets uppbyggelse.»

– Gode Gud! ropade Turbin ofrivilligt. De har redan marscherat iväg.

Mörsarna stod tysta och glodde på Turbin, de var lika ensamma och övergivna som kvällen innan.

»Jag förstår ingenting... vad betyder det här?»

Utan att själv veta varför rusade Turbin över skolgården fram mot kanonerna. Ju närmare han kom, desto större blev de och de såg hotfullt mot honom. När Turbin kom fram till den mörsare som stod längst fram, stannade han upp och stelnade till: slutstycket var borta. Han sprang hastigt tillbaka över skolgården och tog sig på nytt ut på gatan. Folksamlingen var nu ännu mer upphetsad än förut, man skrek i munnen på varandra, bajonetterna stack rätt upp i vädret och fäktade fram och tillbaka.

– Vi måste vänta på Kartuzov! hojtade en gäll och uppjagad röst. En fänrik kom i vägen för Turbin som upptäckte en gul sadel med slängande stigbyglar på mannens rygg.

– Den här ska polska legionen ha.

– Var är den då?

– Det vete fan!

– Allihop in i museet! In i museet!

– Mot Don!

Fänriken hejdade sig plötsligt och slängde sadeln på trottoaren.

– Åt helvete med alltihop! vrålade han i raseri. Jävla stabssvin!...

Han kastade sig åt sidan och knöt nävarna.

»Vilken katastrof... Nu förstår jag... Så förfärligt, de har förstås tågat iväg som infanterister. Javisst .. Det är klart. Petljura har naturligtvis gjort ett plötsligt anfall. Inga hästar har de, de har bara gått iväg med sina gevär och utan att ta medkanonerna... Herregud!... Måste springa till madame Anjou... Kanske jag kan få reda på något där... Antagligen finns det någon kvar där.»

Turbin tog ett skutt ut ur den virvlande folkmassan och blind för allt annat rusade han tillbaka till operan. Den torra vinden snodde förbi på asfaltgången runt operan och tog fatt i en halvt bortriven affisch på husväggen, alldeles vid den gapande mörka sidoingången. Carmen. Carmen.

Och där låg Madame Anjous butik. Inga kanoner eller gyllene axelklaffar i fönstren. Bara återskenet av en flämtande ljuslåga. Brann det därinne? Dörren gnisslade till när Turbin försökte trycka upp den, men den gav inte med sig. Turbin bultade oroligt. Han bultade igen. En grå figur skymtade innanför glasdörren och kom och öppnade. Turbin rusade in i butiken och stirrade häpet på den okända individen, som var klädd i svart studentkappa och bar en maläten civil mössa med öronlappar uppknutna över hjässan. Ansiktet verkade på något besynnerligt vis bekant men det var vanställt och stod inte att känna igen. Kaminen höll på att sluka några papper och visslade i raseri. Hela golvet var för övrigt översållat med papper. Utan ett ord till förklaring lämnade den märkvärdiga figuren Turbin så fort han hade släppt in honom och satte sig på huk framför kaminen där de röda flammorna spelade över hans ansikte.

»Är det Malysjev? Ja, det är överste Malysjev», tänkte Turbin när han till slut upptäckte vem mannen var.

Översten saknade mustascher. Där mustascherna suttit fanns nu bara ett slätrakat stycke blåvit hud.

Malysjev slängde ut ena armen och rakade åt sig en hög papper från golvet, varpå han stoppade in dem i spisen.

»Aha...»

– Vad betyder det här? Är det slut alltihop? undrade Turbin dämpat.

– Ja, det är det, svarade översten korthugget. Han hoppade upp, for fram till bordet, betraktade det noga, smällde i lådorna ett par gånger, satte sig sedan hastigt ner på huk igen, plockade åt sig den sista pappershögen på golvet och körde in den i kaminen. Först därefter vände han sig till Turbin och tillade lugnt med ironi i rösten: – Nu har vi krigat färdigt! Han stack handen innanför rocken och drog hastigt fram sin plånbok, kastade en blick på sina handlingar och rev sönder ett par papper som han sedan kastade in i kaminen. Turbin stirrade oavvänt på honom. Mannen visade inte den minsta likhet med någon överste Malysjev. Framför sig hade Turbin en tämligen fetlagd student, en amatörskådespelare med tjocka ljusröda läppar.

– Å, är det ni, doktorn? Snälla ni, sade Malysjev och pekade oroligt på Turbins axlar. Ta av er de där så fort ni kan. Vad gör ni här? Var kommer ni ifrån? Vet ni inte vad som har hänt?

– Jag är rädd att jag är försenad, överste..., började Turbin.

Malysjev log ett muntert leende. Men plötsligt försvann leendet från hans ansikte, han skakade skuldmedvetet och oroligt på huvudet och sade:

– Herregud, det var ju jag som sade åt er att komma! Det var ju nu ni skulle inställa er... Ni har förstås inte varit utomhus på hela dagen? Det gör för resten detsamma. Vi har inte tid att prata om det nu. Kort sagt: ta av er axelklaffarna och spring och göm er så fort ni bara kan.

– Vad är det som har hänt? För Guds skull, tala om vad det är som har hänt!...

– Vad som har hänt? upprepade Malysjev ironiskt. Jo, Petljura är inne i Staden. Ute i Petjorsk, om han inte redan har hunnit fram till Kresjtjatik. Staden har fallit. Malysjev visade sina tänder i ett brett grin, vindade med ögonen och fortsatte plötsligt, nu inte längre som en amatörskådespelare utan som den gamle Malysjev. – Staben har förrått oss. Vi skulle ha givit upp först i morse. Men tack vare mina goda kontakter fick jag lyckligtvis reda på alltsammans i natt och jag hann upplösa divisionen. Det är ingen tid över att stå och fundera, doktorn, av med axelklaffarna!

– Men där borta vid museet, vid museet...

Malysjev mulnade.

– Det är inte min sak, svarade han ilsket. Det är inte min sak! Ingenting är längre min sak. Jag var just där och skrek och varnade dem och bad dem gå hem till sitt. Jag kan faktiskt inte göra mer. Alla mina egna har jag räddat livet på, de behöver inte bli slaktade! De behöver inte bli ärelösa! Malysjev började plötsligt skrika hysteriskt, uppenbarligen hade någonting legat och pyrt inom honom, någonting som hade exploderat och gjorde att han inte längre kunde hejda sig. – Generalerna! Han knöt nävarna hotfullt. Hans ansikte skiftade i blodrött.

Någonstans utanför högre upp på gatan knattrade en kulspruta, och det verkade som om den skakade grannhuset.

Malysjev ryckte till och tystnade tvärt.

– Nu är det färdigt, doktorn! Adjö. Spring iväg! Inte ut på gatan bara, utan den här vägen, bakvägen, och så över gårdarna. Där kan man fortfarande ta sig fram. Skynda på.

Malysjev tryckte den omtumlade Turbins hand, vände på klacken och rusade in i det mörka prånget bakom mellanväggen. Plötsligt blev det tyst i butiken. Och ute på gatan tystnade kulsprutan.

Ensamheten grep omkring sig. I kaminen brann pappersskräp. Och trots Malysjevs alla varnande utrop gick Turbin håglöst och långsamt fram mot dörren. Han famlade efter dörrvredet, lät låskolven falla igen och gick tillbaka till kaminen. Trots Malysjevs varningar rörde sig Turbin långsamt på osäkra ben och med vaga, hoptrasslade tankar i hjärnan. Papperen förtärdes i den falnande elden, de muntra flammorna i kaminöppningen förvandlades till rödaktiga, stilla lågor och det blev med en gång mörkt i butiken. Hyllorna tryckte sig längs väggarna i gråaktiga skuggor. Turbin betraktade dem och noterade lojt att det fortfarande doftade parfym hos madame Anjou. En svag och fin doft, men ändå.

Turbins tankar gled samman till en formlös massa, och han stod en stund fullständigt apatisk och stirrade åt det håll där den rakade översten hade försvunnit. Sedan började tankarna så smått nysta upp sig i tystnaden. En av trådarna kunde han följa lättare än de andra: Petljura var här. »Peturrá, Peturrá», upprepade han sakta för sig själv med ett omedvetet leende. Han gick fram till en spegel som hängde på väggen, överdragen med ett fint taftliknande lager av damm.

Papperet hade brunnit upp och en sista försmädlig flamma slocknade längst nere i kaminen. Det blev skymningsmörkt i butiken.

– Petljura, det är ju inte klokt... Hela det här landet är ju fullkomligt hopplöst, muttrade Turbin i halvmörkret inne i butiken, men så kom han på andra tankar: – Vad står jag här och drömmer för? Vad händer om de skulle komma instörtande här?

Han ruskade på sig, som Malysjev hade gjort innan han försvann, och började slita av sig axelklaffarna. Trådarna släppte med ett ryck och i handen höll han två mörkt silverblanka remsor som suttit på skjortan och de bägge gröna axelklaffarna från kappan. Turbin såg på dem, vände dem i handen, ville stoppa undan dem i fickan som ett minne men tänkte efter och förstod att detta kunde vara farligt, varför han beslöt sig för att bränna upp dem. Det saknades inte brännbart material, trots att Malysjev hade eldat upp alla viktiga papper. Turbin rakade åt sig en hel hög tygbitar från golvet, körde in dem i kaminen och tände på. Återigen flimrade egendomliga figurer förbi på väggarna och golvet, och återigen blev det för en stund liv i madame Anjous lokal. Silverremsorna vek sig inne i elden, de löddrade sig, svartnade och drog ihop sig som i kramp...

Nu dök nästa ytterst väsentliga fråga upp i Turbins hjärna: hur skulle han göra med dörren? Skulle han låta den gå i lås eller skulle han lämna den öppen? Plötsligt skulle kanske någon senkommen medlem av frivilligstyrkan komma springande på samma sätt som Turbin nyss och då skulle han inte ha någonstans att gömma sig! Turbin lämnade dörren olåst. Sedan brände ännu en tanke till i hans huvud: identitetskortet? Han grävde först i ena fickan, så i den andra men fann det inte. Tusan också! Han hade glömt kortet, vilken skandal. Tänk om han blev hejdad på gatan. Grå soldatkappa. Vem är ni? Läkare... Jaså, visa det då! Satans tanklöshet!

»Skynda på», viskade en röst inom honom.

Turbin funderade inte längre, han rusade vidare in i butiken samma väg som Malysjev hade tagit. Genom en liten dörr störtade han så in i en mörk korridor och därifrån bakvägen ut på gården.

# 11

Korpral Nikolaj Turbin rättade sig efter telefonröstens order och förde de tjugoåtta kadetterna längs den beordrade marschvägen genom hela Staden. Till slut kom Turbin och kadetterna fram till korsningen som låg helt öde. Där fanns inte ett spår av liv, men överallt hördes larm och oväsen. Kulsprutorna smattrade från himlen, från tak och väggar.

Fienden borde uppenbarligen vara här, eftersom detta var den slutpunkt som telefonrösten hade nämnt. Men ingen fiende visade sig ännu, och Nikolka var villrådig – vad skulle han göra nu? Kadetterna var en smula bleka i ansiktet men ändå vid lika gott mod som befälhavaren, de lade sig på skyttelinje i snön på gatan och kulspruteskytten Ivásjin satte sig på huk vid kulsprutan i trottoarkanten. Kadetterna lyfte på huvudena och såg spänt framför sig i väntan på att något skulle hända.

Men deras chef var uppfylld av så viktiga och avgörande tankar att hans ansikte blev blekt och magert. Han oroades för det första av att ingenting av allt det som rösten utlovat fanns på plats i korsningen. Just här i korsningen skulle Nikolka ha träffat på ett kompani ur tredje bataljonen och »utgöra förstärkning». Men här fanns inget kompani. Inte minsta spår av det.

För det andra slogs Nikolka av det faktum att kulspruteknattret ibland hördes inte bara framför honom utan också till vänster om honom och till och med i ryggen. För det tredje var han rädd att tappa modet och hela tiden kontrollerade han sig själv genom att fråga: »Är det inte hemskt?» – »Nej, det är det inte», svarade en käck röst inom honom, och stolt över att han tydligen var så modig bleknade Nikolka ännu mer. Hans stolthet fick honom att tänka på att han skulle bli begravd med pomp och ståt om han stupade. Det var mycket enkelt: en vit brokadklädd kista skulle sakta röra sig fram längs gatan, i kistan skulle den stupade korpral Turbin ligga med ädla vaxbleka anletsdrag. Synd bara att man inte delade ut medaljer längre – annars skulle han naturligtvis ligga där med S:t Georgskorset, kraschan och band, på bröstet. Gummorna skulle stå i portgångarna. »Vem är det som är död?» – »Korpral Turbin...» – »Å, så vacker han är...» Och så musiken. Det är fint att stupa i strid, sägs det. Bara man slipper plågas. Tankarna på musiken och ordensbanden gav en viss glans åt hans osäkra väntan på en fiende som uppenbarligen struntade i telefonrösten och inte hade en tanke på att dyka upp.

– Vi ska vänta här, sade Nikolka till kadetterna och försökte få sin röst att låta vederhäftig, vilket han emellertid misslyckades med, eftersom ingenting var riktigt som det borde vara runtomkring, hela situationen verkade fånig. Var fanns kompaniet? Var fanns fienden? Så egendomligt, hade de verkligen skottlossning i ryggen?

Och chefen väntade med sina krigare. Tvärgatan mellan korsningen och Brest-Litovskgatan ekade plötsligt av skott och grå figurer strömmade fram i vansinnig fart. De störtade rakt fram mot Nikolkas kadetter med gevären pekande åt alla håll.

»Är vi omringade?» blixtrade det genom Nikolkas huvud, han snodde fram och tillbaka och visste inte vilken order han skulle ge. Men efter ett ögonblick kunde han urskilja de gyllene fläckarna på några av de flyendes axlar och förstod att de var på hans sida.

Utmattade av språngmarschen stannade plötsligt dessa tunga, kraftiga kadetter från Konstantinskolan i sina fårskinnsmössor, de ställde sig ner på knä och sköt ett par svagt blixtrande salvor mot det håll de kommit från. Sedan hoppade de upp, slängde ifrån sig sina gevär och störtade förbi Nikolkas förband tvärs över gatukorsningen. I flykten slet de av sig sina axelklaffar, sina patronväskor och bälten och kastade dem i den uppkörda snön. En kraftig, klumpig, grå kadett kom upp i höjd med Nikolka, vände sig mot förbandet och flämtade med gäll röst:

– Spring, kom med oss och spring härifrån! Rädde sig den som kan!

Kadetterna i Nikolkas skyttelinje började resa sig i häpenheten. Nikolka var fullständigt förvirrad, men så samlade han sig, en tanke blixtrade genom hans huvud: »Det här är rätta ögonblicket att uppträda som en hjälte», och så skrek han med sin genomträngande röst:

– Stanna på era platser! Följ mina order!!

»Vad är det de gör?» tänkte Nikolka ursinnigt.

Konstantinkadetterna, som inte var fler än tjugo man, störtade iväg från korsningen utan några vapen i händerna och försvann in på Fonarnyjgatan, där en del av dem kastade sig in i den första stora portgången. Järndörrarna slamrade och stöveltrampet ekade i portvalvet. En annan grupp rusade in i nästa port. Det var bara fem man kvar och de ökade farten, rusade rätt fram på Fonarnyj och försvann.

Till slut kom den siste av flyktingarna utspringande i korsningen, en man med urblekta guldaxelklaffar. Med sin falkblick kände Nikolka ögonblickligen igen honom som chefen för första bataljonens andra kompani, överste Naj-Turs.

– Överste! ropade Nikolka uppgivet men samtidigt glad att träffa på en officer. Era kadetter flyr härifrån i vild panik!

Då inträffade någonting oerhört. Naj-Turs sprang över den upptrampade snön i korsningen. Skörten på hans kappa var upphäktade på det franska infanteriets vis. Hans tillskrynklade mössa satt långt bak i nacken och hölls fast av hakremmen. I höger hand höll han sin revolver, hölstret hängde och slog mot hans höft. Han hade inte rakat sig på länge och skäggstubben i hans ansikte såg hotfull ut, han vindade med ögonen och på nära håll kunde Nikolka nu tydligt se husarregementets sicksackränder på hans axelklaffar. Naj-Turs sprang alldeles inpå Nikolka, slängde fram sin fria vänsterhand och slet först av Nikolka hans vänstra axelklaff och sedan den högra. Det knakade i de utmärkta, vaxade trådarna när de gick av och högra axelklaffen lossnade tillsammans med en bit av kappan. Nikolka kände ett så kraftigt ryck att han med ens insåg vilka otroligt starka nypor Naj-Turs hade. Den våldsamma behandlingen fick Nikolka att sjunka ner på något mjukt, något som med ett skrik hoppade upp under honom och visade sig vara kulspruteskytten Ivasjin. Kadetternas förvridna ansikten tumlade runt framför honom och så gick allt åt helvete. Det enda som nu hindrade Nikolka från att förlora förståndet var att han helt enkelt inte hann göra det – så snabbt handlade nämligen överste Naj-Turs. Denne vände sig till den upplösta truppen och vrålade ut en order med sin märkvärdiga, skorrande röst. Nikolka greps av den förflugna tanken att rösten måste höras på tio versts håll, ja antagligen över hela Staden.

– Kadettev! Detta äv en ovdev! Av med axelklaffarna, kokarderna, patronväskorna, släng era vapen! Över bakgårdarna på Fonarnyj, mot Raziezjaja och vidare mot Podol! Mot Podol!! Riv sönder alla papper på vägen, sök skydd, sprid er, ta med er alla ni ser.

Naj-Turs viftade med sin revolver och hans röst skallade som en kavalleritrumpet:

– Mot Fonarnyj! Bara den vägen! Rädda er in i husen! Striden är slut! Med spvång – mavsch!

Det tog några sekunder innan truppen förstod vad det var fråga om. Men sedan blev kadetterna fullkomligt likbleka. Inför ögonen på Nikolka slet Ivasjin av sig sina axelklaffar, hans patronväskor singlade ner i snön och hans gevär slamrade mot den isiga trottoarkanten. En halv minut senare låg det fullt av patronväskor, bälten och en tilltufsad uniformsmössa i gatukorsningen. Kadetterna störtade in på Fonarnyj och flög in på gårdarna mot Raziezjajagatan.

Naj-Turs körde ner sin revolver i hölstret, hoppade fram till kulsprutan vid trottoaren, hukade sig ner bakom den, vred kulsprutan mot det håll varifrån han kommit och rättade till patronbandet med vänster hand. Där han satt böjd över kulsprutan, vrålade han ursinnigt mot Nikolka:

– Är ni döv, va? Spring härifrån!

Nikolka kände en egendomlig extatisk berusning stiga upp inom sig och blev med ens alldeles torr i munnen.

– Jag vill inte, överste, sade han grumligt, hukade sig ner och började med båda händerna föra in patronbandet i kulsprutan.

Långt därborta, där resterna av Naj-Turs' förband hade tagit till flykten dök plötsligt några ryttare upp. Man kunde dunkelt se hur deras hästar dansade fram under dem som på lek och man kunde urskilja deras grå, dragna sablar i händerna. Naj-Turs osäkrade kulsprutan och den smattrade till – ar-ra-paa, tystnade, smattrade igen och gav sedan ifrån sig en lång salva. Det ven av kulor på alla hustak, både till höger och till vänster. Ytterligare några ryttare dök upp, men så for en av dem in i ett fönster, en häst stegrade sig och blev ohyggligt lång, den räckte nästan upp till första våningen i husraden, och ett par ryttare försvann helt och hållet. Sedan försvann på ett ögonblick också de övriga som uppslukade av jorden.

Naj-Turs säkrade kulsprutan, hötte med knytnäven mot himlen, hans ögon gnistrade och han skrek:

– Jävla stabssvin... skicka ut barn att slåss!!... Barn...

Han vände sig mot Nikolka och vrålade med en röst som Nikolka tyckte påminde om en sordinerad kavalleritrumpet:

– Försvinn, din idiot! Försvinn, säger jag!

Han kastade en blick bakåt och förstod att alla kadetterna redan hade försvunnit, såg sedan framför sig över korsningen mot den gata som gick parallellt med Brest-Litovskgatan och skrek med en röst som var fylld av smärta och raseri:

– Fan också!

Nikolka följde hans blick och upptäckte långt borta på Kadetskajagatan vid den stackars snötäckta boulevarden hur svarta led av soldater började lägga sig i ställning på marken. Så plötsligt smällde det till i en skylt alldeles ovanför Naj-Turs och Nikolka i hörnhuset vid Fonarnyj. Det var en skylt med påskriften:

Tandläkare
Berta Jakovlevna Printz-Metall

och så krossades några fönsterrutor innanför porten någonstans. Nikolka upptäckte bitar av puts som kom hoppande ner på trottoaren. Han såg frågande på överste Naj-Turs för att få en förklaring till putsen och de där avlägsna leden av gevärsskyttar. Men överste Naj-Turs reagerade mycket besynnerligt. Han hoppade upp på ett ben, slängde ut med andra benet som om han dansade vals, hans ansikte hade stelnat till i en malplacerad gigologrimas. I nästa ögonblick låg överste Naj-Turs vid Nikolkas fötter. Nikolkas hjärna sveptes in i ett svart töcken, han satte sig ner på huk och med torra, tårlösa snyftningar fattade han utan att han själv visste varför översten under armarna i ett försök att lyfta upp honom. Då såg han att det rann blod ur överstens vänstra ärm och att Naj-Turs stirrade upp i himlen.

– Överste, överste...

– Korpral, sade Naj-Turs med blodet strömmande ur munnen nerför hakan och med en röst som droppade fram allt svagare ord. Ge fan i att spela hjälte, jag dör... Malo-Provalnaja...

Mer ville han inte förklara. Hans underkäke började darra. Tre gånger ryckte det krampaktigt i den som om Naj höll på att kvävas. Sedan darrade den inte längre och översten blev tung som en mjölsäck.

»Är det så man dör? tänkte Nikolka, »Det kan inte vara sant. Han levde ju alldeles nyss. Det är tydligen inte så hemskt att stupa i strid. Mig får de visst inte korn på...»

Tand...
...are

smattrade på nytt ovanför honom, och än en gång sprack fönsterrutorna någonstans. »Han kanske bara har svimmat?» var Nikolkas löjliga tanke i häpenheten och han drog i översten. Men det var helt omöjligt att lyfta honom. »Är jag rädd?» tänkte Nikolka och kände att han var fruktansvärt rädd. »Men varför? Varför?» tänkte han och förstod plötsligt att det var hjälplösheten och ensamheten som gjorde honom rädd och att han inte skulle ha varit det minsta rädd om överste Naj-Turs nu hade varit på benen... Men överste Naj-Turs låg alldeles orörlig, gav inte längre några order och brydde sig inte alls om att en stor röd pöl bredde ut sig längsmed hans ena ärm eller att den vanvettiga fasadputsen sprang i bitar och smulades sönder. Nikolka var rädd eftersom han var fullkomligt ensam. Inga ryttare kom längre galopperande men tydligen var alla mot Nikolka, han var den ende som var kvar, han var fullkomligt ensam... Och ensamheten drev Nikolka bort från gatukorsningen. Han kröp på magen, tog först spjärn med händerna, sedan med högra armbågen, eftersom han av någon anledning kramade Naj-Turs' revolver i handen. Den verkliga skräcken kom över honom först när han befann sig ett stenkast från gathörnet. Nu skulle de träffa honom i benet, och då skulle han inte kunna krypa längre, Petljuras folk skulle störta emot honom och hugga honom i bitar med sina sablar. Det är förfärligt att bli huggen i bitar när man ligger på marken... Jag ska skjuta om det finns patroner i revolvern... En liten bit till bara... måste orka, måste orka... en gång till... och så var Nikolka förbi hörnet och inne på Fonarnyj.

»Märkvärdigt, mycket märkvärdigt att de inte träffade mig. Rena undret. Ett Herrens under», tänkte Nikolka och reste sig upp, »ett rent under. Nu har jag själv sett hur det är – ett under. Notre-dame de Paris. Victor Hugo. Undrar hur det är med Jelena! Och med Aleksej! Victor Hugo. Det är klart, ordern att slita av axelklaffarna betyder att det måste ha hänt en katastrof.»

Nikolka hoppade upp, han var nersnöad ända upp till halsen, han stoppade revolvern i kappfickan och rusade iväg upp för gatan. Den första porten på höger hand stod vidöppen, Nikolka sprang in i det ekande valvet och ut på en smutsig, mörk gård med några röda tegelskjul till höger och en vedstapel till vänster. Han trodde att vägen vidare till nästa bakgård låg rakt fram och halkande störtade han dit och stötte ihop med en karl i fårskinnspäls. Visst! Naturligtvis! Ett rött skägg och små plirande ögon som glödde av hat. En vassnäst karl i fårskinnsmössa, kejsar Nero själv. Mannen, som tycktes tro att det var fråga om något slags lustig lek, grabbade tag i Nikolka och med högerhanden fick han fatt i Nikolkas vänstra arm, som han började vrida runt bakom offrets rygg. Nikolka stod ett ögonblick alldeles handfallen. »Herregud. Han har tagit fast mig, han hatar mig!... En av Petljuras män...»

– Åhå, ditt svin! skrek den rödskäggige karlen, hest och flåsade. Vart är du på väg? Stanna här! Och så plötsligt ylade han: – Ta fast dom bara! Ta fast kadetterna! Rivit av sig axelklaffarna, va! Tror väl att man inte känner igen honom, det svinet! Ta fast honom!

Nikolka kände ursinnet välla fram i hela kroppen. Han satte sig tvärt ner på marken, så att slejfen i kappryggen lossnade, vände sig om och med en övermänsklig kraftansträngning slank han ur den rödskäggige karlens grepp. För ett ögonblick kunde han inte se honom, eftersom han hade honom i ryggen, men så vände han sig om och upptäckte honom på nytt. Den rödskäggige var obeväpnad, han var inte ens soldat, han var bara gårdskarl. Nikolkas raseri flimrade förbi ögonen som ett rött skynke och förbyttes i fast beslutsamhet. Vinden och kylan drog in i Nikolkas varma mun, där han stod och grinade som en varg. Han slet upp handen som höll revolvern ur fickan och tänkte: »Jag skulle döda den jäveln om jag bara hade några patroner.» Han kände inte igen sin egen röst när han sedan talade, så främmande och fasansfull var den.

– Jag ska döda dig, din fan! rosslade Nikolka och fingrade på den finurligt konstruerade revolvern men kom plötsligt att tänka på att han glömt bort hur den fungerade. Den rödskäggige gårdskarlen, som upptäckte att Nikolka var beväpnad, föll på knä i förtvivlan och kved, efter att på det besynnerligaste vis ha förvandlats från kejsar Nero till en orm:

– Ers nåd! Ers...

Nikolka skulle nog ändå ha skjutit honom på fläcken, men revolvern vägrade att lyda honom. »Den är inte laddad. Fan också!» blixtrade det genom Nikolkas huvud. Med handen för ansiktet ryggade gårdskarlen tillbaka, reste sig på huk, ramlade baklänges och vrålade så hjärtskärande att Nikolka blev ursinnig. Då han inte visste hur han skulle täppa till gapet i det kopparröda skägget och i sin förtvivlan över att revolvern inte fungerade, kastade sig Nikolka som en stridstupp över gårdskarlen och med risk att vådaskjuta sig drämde han till karlen över munnen med kolven. Nikolkas ilska försvann på ett ögonblick. Men gårdskarlen kom på benen och sprang iväg från Nikolka mot portvalvet. Gårdskarlen skrek inte längre, nära nog galen av skräck rusade han bort, snubblande och halkande i den hårda snön, vände sig om en gång, och Nikolka såg att halva hans skägg färgats blodrött. Sedan försvann han. Och Nikolka störtade ner förbi skjulet och vidare mot porten som ledde ut på Raziezjaja, men där greps han av förtvivlan. »Nu är det färdigt. Jag kom för sent. Nu är jag fast. Herregud, och revolvern fungerar inte.» Han skakade förgäves på den väldiga haspen och låset till porten men kunde ingenting göra. Så fort Naj-Turs' kadetter hade slunkit igenom, hade den rödskäggige gårdskarlen förstås låst porten mot Raziezjaja, och nu stod Nikolka framför ett helt oöverstigligt hinder – en slät och jämn järnvägg. Han vände sig om, kikade upp mot den låga, igenmulna himlen och fick vid brandmuren syn på en svart stege som ledde upp till taket på ett fyravåningshus. »Man kanske kan klättra upp där?» tänkte han och kom löjligt nog ihåg en färgglad teckning: Nat Pinkerton i gul kavaj och med en röd mask för ansiktet i färd med att ta sig upp för en likadan stege. »Kanske Nat Pinkerton i Amerika kan det... men om jag klättrar upp där, vad händer sen? Jag får sitta där på taket som en idiot medan gårdskarlen samlar ihop Petljuras folk. Han kommer att förråda mig, den där Nero... Jag slog ut tänderna på honom... Det förlåter han mig inte!»

Just det. Från porten mot Fonarnyj hörde Nikolka hur gårdskarlen ropade till sig någon: »Här inne! Kom in hit!» och hans desperata skrik följdes av ljudet från klapprande hästhovar. Nu förstod Nikolka: så var det – Petljuras rytteri hade galopperat in i Staden från ena sidan. Nu var de redan inne på Fonarnyjgatan. Det var därför som Naj-Turs hade ropat sina varningar... nu gick det inte längre att retirera längs Fonarnyj.

Allt detta insåg han när han redan, utan att veta hur han kommit dit, befann sig uppe på en vedstapel bredvid ett skjul intill muren mot grannhuset. De ishala vedträna sviktade under Nikolkas fötter, han tappade balansen, föll, rev sönder ena byxbenet, tog sig ändå upp till kanten av muren, tittade ner på andra sidan och fick se en exakt likadan gård. Gården var så påfallande lik den första att han väntade sig att en ny rödskäggig kejsar Nero skulle dyka upp i sin fårskinnspäls. Men ingen dök upp. Med en förfärlig smärta i magen och korsryggen hamnade Nikolka på marken och i samma ögonblick ryckte revolvern till i hans hand och ett skott gick av med en öronbedövande smäll. Nikolka blev förvånad men förstod strax: »Säkringsspärren var på, men nu lossade jag den i fallet. En sån tur.»

Fan också. Porten mot Raziezjaja var stängd här också. Och låst. Upp på muren igen. Men här fanns ju ingen vedhög! Nikolka säkrade revolvern och stoppade den i fickan. Han klättrade upp på en hög krossade tegelpannor och började klättra som en fluga på en vägg med tåspetsarna i springor där man i fredstid inte ens hade kunnat få in ett enkopeksmynt. Han bröt av naglarna, blev blodig om fingrarna och kravlade sig upp för muren. När han låg på magen uppe på murkrönet hörde han bakom sig från den första gården en ihållande vissling och kejsar Neros röst, och framför honom på den tredje gården möttes hans blick av ett kvinnoansikte, vanställt av skräck, som från ett mörkt fönster i första våningen tittade på honom och sedan omedelbart försvann. När han föll ner från denna andra mur hade han turen att hamna ganska mjukt: han föll ner i en snödriva, men ändå var det något som knakade i ryggraden och det brände till av smärta i huvudet. Det susade i hjärnan och flimrade för ögonen när Nikolka störtade fram mot porten...

Härligt! Visserligen var den här porten också låst, men vad gjorde det när den bestod av ett enda mönstrat järngaller? Nikolka klättrade upp på porten som en brandsoldat, tog sig över den, hoppade ner och var ute på Raziezjajagatan. Han upptäckte att gatan låg helt öde, där fanns inte en levande själ. »Här stannar jag och hämtar andan ett ögonblick annars spränger jag hjärtat», tänkte Nikolka och svalde ner glödhet luft i lungorna. »Ja, det var så sant... papperen...» Ur en ficka på skjortan fick Nikolka fram en packe flottiga intyg som han rev i bitar. Och hans papper flög iväg som snöflingor. Bakom sig, någonstans vid gatukorsningen där han hade lämnat Naj-Turs, hörde han en kulspruta spela upp och få svar av kulsprutor och gevärssalvor längre fram inne i Staden. Nu hade det hänt. Staden hade fallit. Gatustrider i Staden. Katastrof. Fortfarande flåsande borstade Nikolka av sig snön med båda händerna. Skulle han slänga ifrån sig revolvern, Naj-Turs' revolver? Nej, aldrig. Han kanske kunde ta sig igenom. Inte kunde de väl vara överallt på en gång?

Nikolka drog djupt efter andan, kände hur benen hade blivit mycket svagare och knappast lydde honom längre, sprang ut på den livlösa Raziezjaja och kom lyckligt fram till den korsning varifrån den ena gatan – Lubotjítskaja – gick till Podol och den andra, Lóvskaja, böjde av ner mot Stadens centrum. Här såg han en blodpöl vid trottoarkanten, en kärra, två övergivna gevär och en blå studentmössa. Nikolka kastade av sig sin fårskinnsmössa och satte på sig studentmössan. Den var för liten för honom och fick honom att se ut som en motbjudande fräck civilist, en trashank som blivit relegerad från gymnasiet. Nikolka kikade försiktigt fram bakom gavelhuset på Lovskaja och långt borta upptäckte han det dansande rytteriet med de blå fläckarna i sina skinnmössor. Där pågick något slags handgemäng och spridda skott ven genom luften. Nikolka vek in på Lubotjitskaja. Här fick han syn på sin första levande människa. På andra sidan gatan skyndade en dam fram längs trottoaren, hennes svarta hatt satt på sned och i handen höll hon en grå väska, ur vilken en stackars tupp stack fram huvudet och skrek så att det hördes över hela gatan: »Peturrá, peturrá.» I vänstra handen bar damen en liten påse, och genom ett hål i den trillade morötter ut på trottoaren. Damen skrek och grät och tryckte sig in mot väggen. En herre stormade förbi, korsade sig åt alla håll och skrek:

– Jesus Kristus! Volodka, Volodka! Petljura kommer!

I slutet av Lubotjitskaja rusade redan åtskilligt med folk av och an och flydde in i portgångarna. En karl i svart överrock var halvt bedövad av skräck, han bultade det värsta han kunde på en port, stack in sin käpp i gallret och bröt av den med en smäll.

Och under tiden flög minuterna iväg, skymningen var redan på väg och när Nikolka vek av från Lubotjitskaja och in på Volskijbacken tändes därför den susande elektriska lyktan i hörnet. I en liten butik dundrade järngardinen ner för fönstret och gömde de färgglada askarna med påskriften »Tvålflingor». En kusk vände tvärt sin släde i en snödriva, svängde om hörnet och hetsade brutalt på sin hästkrake med piskan. Ett fyravåningshus med tre uppgångar ryggade tillbaka för Nikolka, i alla tre uppgångarna slamrade det i dörrarna hela tiden, och en karl i sälskinnskrage skuttade förbi Nikolka och skrek in i en port:

– Pjotr! Pjotr! Är du inte klok? Stäng till dörrarna!

Inne i farstun smällde en dörr och man kunde höra en ekande kvinnoröst skrika i den mörka trappuppgången:

– Petljura kommer. Petljura!

Ju längre Nikolka sprang mot räddningen i Podol så som Naj-Turs hade sagt åt honom, desto mer folk syntes utomhus, människor som sprang hit och dit på gatorna, men här var skräcken inte lika påfallande och alla sprang inte åt samma håll som Nikolka, en del var på väg i motsatt riktning.

Just i början av backen ner mot Podol kom en allvarlig liten kadett ut ur ett gråstenshus. Han var klädd i grå soldatkappa och bar vita axelklaffar med bokstaven »V» påsydd i guld. Näsan satt som en knapp i kadettens ansikte. Han såg sig käckt om åt alla håll och höll i remmen till sitt stora gevär som han bar på ryggen. Folk som snodde förbi såg med fasa i blicken på den beväpnade kadetten och skyndade därifrån. Men kadetten stod lugnt kvar på trottoaren, spetsade öronen och lyssnade till gevärselden som kom från Övre Staden, spanade omkring sig med viktig min, satte näsan i vädret och var på väg att ge sig av någonstans. Nikolka hejdade sig tvärt, stegade tvärsöver trottoaren, pressade sig tätt intill kadetten och viskade:

– Släng geväret och göm er så fort som möjligt!

Kadetten ryckte förskräckt till, tog ett steg tillbaka och grep sedan hotfullt om geväret. Men på gammalt beprövat sätt tvingade Nikolka honom vänligt men bestämt framför sig, klämde in honom i en trappuppgång mellan två dörrar och fortsatte övertalningen:

– Göm er, säger jag. Jag är kadett med officers tjänsteställning. Det har hänt en katastrof. Petljura har intagit Staden.

– Hurdå intagit? undrade kadetten och öppnade munnen, varvid det visade sig att han saknade en tand till vänster i underkäken.

– Jo, just så, svarade Nikolka med en gest bort mot Övre Staden och fortsatte: – Hör ni? Det är Petljuras rytteri på gatorna! Jag kom knappt undan själv. Spring hem nu, göm geväret och varna alla ni ser.

Kadetten stelnade till och stod där som en pinne när Nikolka lämnade honom i trappuppgången. Med människor som ingenting ville förstå hade Nikolka inte tid längre.

I Podol fanns inte samma starka oro i luften, men ändå var där rätt mycket folk som jagade runt. Man gick med allt snabbare steg, ofta stannade man och vred på huvudena för att lyssna, mycket ofta rusade köksorna in i trappuppgångar och portar, i all hast insvepta i grå sjalar. Hela tiden hördes kulspruteknatter från Övre Staden. Men i skymningen den fjortonde december hördes ingenstans något kanondunder, vare sig på nära håll eller långt borta.

Nikolka hade lång väg att gå. Medan han tog sig fram genom Podol, svepte skymningen sitt mörker över de snötäckta gatorna, och den tunga lösa snön som virvlade runt i ljuset från gatlyktorna bäddade in all oron och allt larmet i mjuka kuddar. Här och var skymtade ljuslågor genom de stora maskorna i nätet av snöflingor, i de små butikerna och i affärerna glittrade det muntert, men inte överallt: några låg redan i mörker. Det snöade alltmer ymnigt. När Nikolka kom fram till sin egen gata, den branta Aleksejbacken, och började kliva uppför såg han följande scen utanför porten till nr 7: två smågrabbar i grå stickade jackor och toppluvor hade just åkt kälke nerför backen. En av dem, en liten klotrund krabat, var alldeles översnöad och satt på marken och skrattade. Den andre var mager och allvarlig, han var något äldre och höll på att reda ut en knut på kälkens draglina. Vid porten stod en grabb i fårskinnspäls och petade sig i näsan. Gevärselden hördes allt tydligare. Det knallade av skott från alla möjliga håll däruppe i Övre Staden.

– Vaska, Vaska, jag åkte på rumpan mot hörnstolpen! skrek den lille.

»Tänk att de kan hålla på och åka kälke så där fridsamt», tänkte Nikolka förvånad och frågade grabben i vänlig ton:

– Säg, vad är det för skjutande där uppe?

Grabben tog fingret ur näsan, tänkte efter ett tag och sade med nasal röst:

– Det är vårat folk som klår upp vitofficerarna.

Nikolka såg misstänksamt på honom och fingrade automatiskt på revolverkolven i fickan. Den äldste av pojkarna med kälken fyllde ilsket i:

– Nu gör de upp med officerarna. Rätt åt dem. De tror att de är nåt med sina åttahundra man för hela Staden. Nu kommer Petljura och han har en miljon.

Han vände sig om och drog kälken efter sig.

Den gräddgula rullgardinen i verandadörren for upp i ett huj. Klockan tickade sitt tonk-tank...

– Har Aleksej kommit tillbaka? frågade Nikolka.

– Nej, svarade Jelena och brast i gråt.

Det är mörkt. Mörkt i hela våningen. Bara en lampa tänd i köket... där sitter Anjuta och gråter med armbågarna på bordet. Gråter över Aleksej Vasiljevitj förstås... I Jelenas sängkammare brinner vedträna i kaminen. Fläckar av ljus hoppar ut genom luckan och dansar omkring på golvet. Jelena har gråtit över Aleksej, nu sitter hon på sin lilla pall och stöder kinden mot sin knutna hand, vid hennes fötter sitter Nikolka i en eldröd ljusfläck på golvet med spretande ben.

Vem var nu den här överste Bolbotun? Sjtjeglovs visste idag berätta att han var identisk med storfurst Michail Aleksandrovitj. Hur det nu än var med den saken, rådde det en förtvivlad stämning här i halvmörkret och i eldskenet. Vad tjänade det till att gråta över Aleksej? Det hjälpte naturligtvis inte att gråta. De hade säkert dödat honom. Den saken var klar. Inte tog de några fångar. Eftersom han inte hade kommit tillbaka, måste han och hela divisionen ha råkat illa ut och så hade de dödat honom. Det var hemskt att tänka sig: det hette ju att Petljura hade åttahundratusen man, utmärkta soldater, elittrupper. Vi har blivit lurade, man har sänt oss in i döden...

Men varifrån kom då denna fasansfulla armé? Den hade sprungit fram ur den kyliga dimman, det stickande blå skymningsdiset... Dimma... dimma...

Jelena reste sig upp och sträckte ut armen.

– Förbannelse över tyskarna. Om Gud inte straffar dem, då är han ingen rättvis Gud. Är det möjligt att de inte ska stå till svars för det här? De ska få umgälla det. De kommer att få plågas som vi, ja det kommer de säkert.

Hon upprepade envist detta »kommer», det var som om hon uttalade en besvärjelse. Det purpurröda ljuset spelade över hennes ansikte och hals och hennes tomma ögon lystes upp av svart hat. Nikolka som satt där med spretande ben blev alldeles förtvivlad och sorgsen till mods av hennes utrop.

– Men han kanske lever fortfarande? försökte han. Han är ju ändå läkare, eller hur... Även om de har tagit honom, så kanske de inte dödar honom utan tar honom till fånga.

– De kommer att få äta katter, de kommer att döda varandra precis som vi, sade Jelena med skallande röst och uppfylld av sitt hat hötte hon mot elden med fingrarna.

»Ack, ack... Inte kan Bolbotun vara storfurst Michail. Inte kan Petljura ha åttahundratusen man, än mindre en miljon... Dimridåer alltsammans. Nu börjas det, nu är den förfärliga tiden här. Men Talberg, han var säkert klok han som for härifrån i tid. Elden dansar på golvet. En gång var det fred i världen, härliga tider. Paris till exempel och Ludvig med sin mönstrade mössa och Clopain Trouillefoux kröp omkring och värmde sig i samma eld. Och till och med han, den stackarn, hade det bra. Men aldrig fanns väl en sådan vidrig typ någonstans som den där rödskäggige gårdskarlen Nero. Alla hatar de oss förstås, men han var det värsta odjur jag sett! Ville vrida om armen på mig bakifrån.»

Och så mullrade kanonerna utanför fönstret. Nikolka spratt till och for omkring i rummet.

– Hör du? Hör du? Hör du? Det är kanske tyskarna! Eller det kanske är de allierade som har kommit för att hjälpa oss! Vem kan det vara? Inte kan de väl beskjuta Staden om de redan har tagit den?

Jelena lade armarna i kors över bröstet och sade:

– Nikolka, jag släpper inte iväg dig i alla fall. Det gör jag inte. Jag ber dig att inte gå ut. Var inte dum.

– Jag skulle bara gå ut till terrassen vid Andreaskyrkan, stå där och titta och lyssna. Där ser man ju hela Podol.

– Bra, gå du bara. Om du kan lämna mig i ett ögonblick som det här, så gå du bara.

Nikolka blev förlägen.

– Då går jag väl bara ut på gården och lyssnar.

– I så fall går jag med dig.

– Lena lilla, om Aleksej kommer, så hör vi ju inte när han ringer på stora dörren.

– Nej, det gör vi inte. Och då är det ditt fel.

– Lena lilla, på hedersord så går jag inte ett steg längre än ut på gården.

– Hedersord?

– Hedersord.

– Inte ut genom porten? Inte upp på berget? Lovar du att stanna på gården?

– På hedersord.

– Gå då.

Den fjortonde december 1918 föll tät snö som bäddade in hela Staden i vitt. Och dessa egendomliga, oväntade kanoner dundrade klockan nio på kvällen. De slutade redan efter en kvart.

Snön smälte innanför Nikolkas krage och han kämpade med frestelsen att ge sig upp på det snötäckta berget. Därifrån skulle han ha kunnat se inte bara Podol utan också en del av Övre Staden, prästseminariet, hundratals ljus i de höga husen, kullarna med sina små stugor där fönstren blinkade som ynkliga lampor. Men sitt hedersord får man inte bryta, för då kan man inte leva längre i världen. Så tänkte Nikolka. Varje gång som det mullrade hotfullt långt där borta i fjärran bad han: »Herre, låt...»

Men kanonerna tystnade.

»Det var våra kanoner», tänkte Nikolkai sorgset. På väg tillbaka från dörren i porten tittade han in genom fönstret till familjen Sjtjeglov. I fönstergluggen på gaveln hade den vita rullgardinen åkt upp i taket och han kunde se hur Marja Petrovna tvättade lille Petka. Petka satt naken i tvätthon och grät ljudlöst, eftersom han fått tvål i ögonen. Marja Petrovna kramade ur en svamp över Petka. Det hängde tvätt på ett klädstreck och över tvätten rörde sig Marja Petrovnas stora skugga upp och ner. Nikolka kände hur trevligt och varmt det var hos Sjtjeglovs medan han själv frös i sin uppknäppta kappa.

Det satt en stabskapten i en övergiven och helt översnöad vaktstuga i den djupa snön ungefär åtta verst norr om Stadens utkanter. På ett litet bord framför sig hade han en bit bröd, sin fälttelefon och en liten trelinjers fotogenlampa med bukigt, nedsotat glas. I kaminen falnade elden. Kaptenen var kortväxt, hade lång spetsig näsa och var klädd i en kappa med stor krage. Med vänster hand nöp han bitar ur brödet och smulade sönder dem, med höger hand höll han knappen i telefonen nedtryckt. Men telefonen var som död och svarade ingenting.

På fem versts håll runt kaptenen fanns ingenting utom mörker och snötjocka. Och drivor av snö.

Det gick ännu en timme, och stabskaptenen lämnade telefonen i fred. Vid niotiden på kvällen fnös han och sade av någon anledning högt för sig själv:

– Jag blir galen. Egentligen borde jag skjuta mig. Då ringde det i telefonen, precis som om den ville svara honom.

– Är det sjätte batteriet? frågade en avlägsen röst.

– Ja, ja, svarade kaptenen, vild av glädje.

Den upphetsade, avlägsna rösten verkade munter om än något dov:

– Öppna omedelbart eld mot målområdet... Den beslöjade rösten långt borta i andra änden knastrade: – Stormeld... Det blev avbrott på linjen. – Jag har intrycket... Och med detta bröts förbindelsen på nytt.

– Ja, det är uppfattat, skrek kaptenen in i luren och gnisslade tänder i förtvivlan. En lång paus följde.

– Jag kan inte öppna eld, sade kaptenen i luren och kände mycket väl att han talade ut i tomma intet, men han kunde inte låta bli att säga något. Hela min servis och tre fänrikar har givit sig av härifrån. Jag är ensam kvar i batteriet. Meddela detta till Post.

Stabskaptenen satt kvar ännu en timme och gick sedan ut. Snön yrde mycket kraftigt. Hans fyra dystra och skräckinjagande kanoner var redan översnöade och det började bildas isbark på mynningarna och slutstyckena. Snön virvlade, vinden tjöt och kaptenen famlade som en blind i den iskalla snålblåsten. Länge stapplade han omkring utan att se någonting innan han kunde känna sig för och lossa det första slutstycket i den kolmörka snöstormen. Han ville slänga det i brunnen bakom vaktstugan men ändrade sig och gick tillbaka in i stugan. Han gick ut tre gånger till och lossade alla fyra slutstyckena från pjäserna och gömde dem sedan i en lucka i golvet där det låg potatis. Efter att först ha blåst ut lampan gick han sedan ut i mörkret. I ett par timmar klev han omkring i snön, helt osynlig, och kom till slut fram till stora landsvägen som gick in mot Staden. Längs landsvägen spred några enstaka gatlyktor ett matt sken. Under den första av dessa gatlyktor blev han nersablad av några plymagerade ryttare, som drog av honom hans stövlar och stal hans klocka.

Samma röst hördes i en telefonlur inne i en jordkoja sex verst väster om vaktstugan.

– Öppna... eld mot målområdet omedelbart. Jag har intryck av att fienden tagit sig in mellan oss och er och är på väg in mot Staden.

– Kan ni höra mig? Kan ni höra mig? kom det till svar från kojan. Ta reda på i högkvarteret vid Post... Förbindelsen bröts.

Rösten som ingenting uppfattade knastrade i luren:

– Snabbeld mot målområdet... mot rytteriet...

Och så bröts linjen helt.

Med lyktor i händerna tog sig tre officerare och tre kadetter i fårskinnspälsar ut ur kojan. Den fjärde officeren stod med två kadetter vid pjäserna i skenet av en lykta som stormen hela tiden försökte blåsa ut. Fem minuter senare började kanonerna skaka och ge eld ut i mörkret. Deras förfärliga mullrande fyllde hela terrängen på femton verst och hördes ända bort till huset nr 13 i Aleksejbacken... Herre, låt...

En skvadron svängde runt i snöstormen, dök upp ur mörkret bakom lyktorna och slog ihjäl alla kadetterna och de fyra officerarna. Batterichefen som satt kvar vid telefonen inne i kojan sköt sig genom munnen.

Chefens sista ord var:

– Jävla svin i staben. Bolsjevikerna har min största förståelse.

Den natten tände Nikolka taklampan i sitt hörnrum och ristade in ett stort kors med pennkniv i dörren och under korset med lutande bokstäver:

»Öv. Turs. 14.12 1918, kl. 16.»

Han utelämnade »Naj» för den händelse Petljuras folk skulle göra husrannsakan.

Han ville inte sova och kanske gå miste om att höra signalen på dörren. Han knackade i väggen in till Jelenas rum och sade:

– Sov du bara, jag ska hålla mig vaken.

Och omedelbart därefter somnade han som en död, påklädd på sängen. Men Jelena sov inte på hela natten, hon låg och lyssnade och väntade på att få höra en ringning på dörren. Men ingen ringde på och hennes bror Aleksej var borta.

En uttröttad människa måste få sova, och nu när klockan var elva på morgonen sov han fortfarande... Han sov på ett mycket originellt sätt, skall jag säga er! I trånga stövlar, bältet inkört under revbenen, kragen som en snara om halsen och maran sittande över honom med sina tassar mot bröstet på honom.

Nikolka hade ramlat ner på rygg i sängen, ansiktet var blossande rött och han snarkade... Snarkade!... Snö och spindelväv... Överallt spindelväv, åt helvete med den! Huvudsaken var att ta sig igenom denna spindelväv, annars kunde den växa och växa och krypa upp över ansiktet. Och vad var det för nytta med att han blev så insnärjd att han inte kunde ta sig ut! Han skulle bli kvävd. På andra sidan spindelväven låg hur mycket ren och vit snö som helst, hela slätter med snö. Han måste ut på den snön och det fort, ty det var visst en röst som ropade på honom: »Nikolka!» Och så, kan ni tänka er, var det en fågel som fastnade i spindelväven, en vild fågel som hackade och hackade med näbben... Ti-ki, tiki, tiki, tiki, tiki. Fi-u! Tiki! Tiki. Fan! Man kunde inte se själva fågeln, men den satt och drillade någonstans i närheten, och där var en röst till som klagade över sitt öde, och ännu en röst: »Nik! Nik! Nikolka!!»

– Ääh! ropade Nikolka, slet sönder spindelväven och satte sig med ens upp rufsig, omtumlad och med bältet vridet så att han hade spännet i ena sidan. Hans ljusa hår stod på ända, som om någon länge hade slitit i det.

– Vem, vem, vem är det? undrade Nikolka förfärad och förstod ingenting.

– Vem, vem, vem är det, är det!... Fi-ti! Fiu! svarade spindelväven och en sorgsen röst, fylld av undertryckt gråt, sade:

– Ja, med sin älskare!

Nikolka tryckte sig förfärad mot väggen och stirrade på vålnaden framför sig. Vålnaden var klädd i brun vapenrock, ridbyxor i samma färg och gula kragstövlar. Ett par sorgsna, matta ögon blickade fram ur de djupaste ögonhålor man kan tänka sig i ett otroligt stort, kortklippt huvud. Vålnaden var säkerligen inte särskilt gammal, men hyn var grå som en gubbes, och tänderna var gula och ojämna. I handen höll vålnaden en stor bur övertäckt med en svart duk och ett blått brev med brutet sigill...

»Jag är inte vaken än», tänkte Nikolka och gjorde en handrörelse i ett försök att riva sönder vålnaden på samma sätt som spindelväven nyss men stötte fingrarna mot burväggen så att det gjorde ont. I den svarta buren skrek fågeln plötsligt ursinnigt, den pep och kraxade.

– Nikolka! hördes Jelenas oroliga röst långt, långt borta.

»Herre Jesus», tänkte Nikolka, »nej, jag är vaken, men jag har blivit galen, och jag vet vad det beror på – det är en stridschock. Herregud! Och jag ser redan i syne... men mina fingrar då? Gud! Aleksej har inte kommit tillbaka... nej, just det... han har inte kommit tillbaka... de har dödat honom... å, Gud!»

– Med sin älskare på samma soffa, sade vålnaden med tragisk röst, på samma soffa, där jag läste dikter för henne.

Vålnaden vände sig om mot dörren, tydligen mot någon som lyssnade på honom, men så ägnade han sig i stället helt åt Nikolka:

– Just det, på samma soffa... Nu sitter de där och kysser varandra... sedan jag har skrivit på växlar för sjuttiofemtusen som den gentleman jag är, utan att ens tänka mig för två gånger. För gentleman har jag alltid varit och ska så förbli. Låt dem kyssa varandra bara!

»Å-å-å», tänkte Nikolka. Hans ögon trängde ut ur sina hålor och han kände rysningar efter ryggen.

– Ursäkta mig, sade vålnaden och steg alltmer fram ur det svävande, sömntunga diset och förvandlades till en levande kropp av kött och blod. Ni kanske inte har det hela riktigt klart för er? Så om ni vill vara så snäll och titta på det här brevet – där får ni hela förklaringen. Som gentleman döljer jag inte min skam för någon.

Och med dessa ord räckte den okände personen fram sitt blå brev till Nikolka. Han satt alldeles bedövad men tog brevet och började med skälvande läppar ta sig igenom den svulstiga, utdragna och oroliga handstilen. Det fina himmelsblå brevpapperet saknade datering och där stod:

»Kära, kära lilla Lena! Jag känner ert goda hjärta och jag skickar honom till er, eftersom ni hör till familjen. Jag har faktiskt skickat ett telegram också, men den stackars pojken kommer att berätta allt för er. Lariosik har drabbats av ett förfärligt slag, och jag var länge rädd för att han inte skulle överleva det. Ni vet ju att han för ett år sedan gifte sig med Mílotjka Rubtsóva, som visade sig vara en listig orm! Ta hand om honom, jag ber er, och sköt om honom som bara ni kan. Jag ska skicka ordentligt underhåll för honom. Han har börjat hata Zjitómir och jag förstår honom helt och fullt. Jag skall inte skriva mer, jag är alldeles för upprörd och nu går sjutåget, han får själv berätta allt. Många kyssar till er och till Serjozja!»

Nertill stod en oläslig underskrift.

– Jag tog med mig fågeln, sade den okände med en suck. Fågeln är människans bästa vän. Visst är det många som anser att man inte behöver ha en fågel hemma men jag kan bara säga en sak: en fågel gör i alla fall ingen människa något ont.

Nikolka tyckte mycket om det där sista yttrandet. Utan att ännu anstränga sig att förstå någonting krafsade han sig förläget med det obegripliga brevet i pannan och började sätta ner fötterna på golvet under det att han tänkte: »Det är kanske oartigt... att fråga vad han heter?... Mycket egendomligt det hela...»

– Är det en kanariefågel? undrade han.

– Ja men inte vilken som helst! svarade den okände entusiastiskt. Egentligen är det en kanarietupp. En hane. Jag har femton sådana hemma i Zjitomir. Jag tog hem dem till mamma, så att hon skulle ge dem mat. Den där förfärliga människan skulle nog annars vrida nacken av dem. Han hatar fåglar. Får jag ställa den en stund på ert skrivbord?

– Javisst, varsågod, sade Nikolka. Kommer ni från Zjitomir?

– Ja, det gör jag, svarade den okände, och kan ni tänka er vilket sammanträffande: jag kom hit samtidigt med er bror.

– Vilken bror?

– Vadå vilken? Er bror kom samtidigt med mig, sade den okände förvånat.

– Vilken bror? ropade Nikolka med klagande röst, vilken bror? Från Zjitomir?!

– Er storebror...

Nu hördes Jelenas röst tydligt från salongen: – Nikolka! Nikolka! Illarión Lariónytj! Väck honom då! Väck honom!

– Triki, fit, fit, triki! hördes fågelns släpiga kraxande. Nikolka tappade det ljusblå brevet och for som skjuten ur en kanon ut genom biblioteket och in i matsalen, där han blev stående med armarna utbredda, stel som en pinne.

På soffan under klockan låg Aleksej Turbin, klädd i en annan människas svarta byxor och överrock, en överrock med trasigt foder. Han var blåblek i ansiktet och hans tänder var sammanbitna. Jelena sprang av och an framför honom, hennes morgonrock hade glidit upp så att man såg hennes svarta strumpor och spetsunderkläder. Hon lät händerna fara än över knapparna på Turbins bröst, än över hans armar och ropade: – Nikol! Nikol!

Tre minuter senare flåsade Nikolka iväg uppför Aleksejbacken med studentmössan på nacken och sin grå kappa uppslagen och mumlade: »Tänk om han inte är hemma? Herregud, och så det här med karlen i de gula kragstövlarna! och Kuritskij kan man ju inte be på några villkor, absolut inte, inte sedan Aleksej gjort sig lustig över honom för hans ukrainska...» En fågel inne i hans huvud satt och pickade ett öronbedövande kittekatt, kittekatt, kittekatt!

Efter en timme stod ett kärl på golvet i matsalen, ett kärl fyllt med en tjock röd vätska, där låg tussar av röd, sönderriven gasbinda och bitar av vitt porslin, som den okände mannen i de gula kragstövlarna slagit ner från skänken när han skulle ta fram ett glas. Det krasade mot golvet när de sprang fram och tillbaka över det krossade porslinet. Turbin var blek men den blå tonen i hans ansikte hade försvunnit där han som förut låg på rygg med huvudet mot en kudde. Han vaknade upp ur sin medvetslöshet och ville säga något, men den pipskäggige läkaren i guldpincenez som med uppkavlade ärmar lutade sig över Turbin och torkade av hans blodiga armar med gasbinda hindrade honom med orden:

– Ta det lugnt nu, käre kollega...

Anjuta var storögd och kritvit i ansiktet, den rödblonda Jelena var rufsig i håret, och tillsammans lyfte de upp Aleksej och tog av honom hans våta, nedblodade skjorta, vars ena ärm hängde i trasor.

– Det är bara att riva upp den, den klarar sig inte i alla fall, sade mannen i pipskägget.

De klippte sönder Turbins skjorta och rev av honom den och blottade hans magra, gulbleka kropp och vänsterarmen som nyss blivit omlagd ända upp till axeln. Spjälorna i förbandet stack ut upptill och nedtill. Nikolka stod på knä, knäppte försiktigt upp knapparna i Turbins byxor och tog av honom dem.

– Klä av honom helt och hållet och så ner med honom i sängen, sade den pipskäggige med djup basröst. Ur en handkanna hällde Anjuta vatten över hans händer och tvålbitar föll ner i kärlet. Den obekante mannen stod avsides och deltog inte i de andras bestyr. Han tittade uppgivet på de sönderslagna tallrikarna, han rodnade och såg på Jelena som var alldeles uppskärrad – hennes morgonrock hade glidit helt isär. Den okändes ögon var fuktiga av tårar.

Alla hjälptes åt att bära Turbin ut ur matsalen och in i hans rum, och nu var också den okände med: han fattade tag i Aleksejs knän och bar honom i benen.

I salongen räckte Jelena över en summa pengar till läkaren, som dock gjorde en avvärjande handrörelse.

– Absolut inte, snälla ni, sade han, inte av en kollega. Det finns någonting som är viktigare. Han borde faktiskt till sjukhus...

– Nej, hördes Turbins svaga röst, inte till sjukhus, det går inte.

– Lugn nu, käre kollega, kom det från läkaren, vi klarar det här själva. Men det är klart, jag förstår ju... Fan vet vad det är som händer i Staden nu... Han nickade mot fönstret. – Hm, han har nog rätt förstås: det går inte... Då får han väl stanna hemma... Jag kommer tillbaka i kväll.

– Är det farligt, doktorn? undrade Jelena oroligt.

Läkaren stirrade ner i golvet som om diagnosen skulle stå att finna i den skinande gula parketten, han harklade sig, fingrade på skägget och sade:

– Ingen skada på benet... Hm... blodkärlen är inte skadade heller... och inte nerverna... Men det är risk för varbildning... Det har kommit små bitar av ylle från kappan i såret... Feber... Efter att ha meddelat dessa kryptiska upplysningar höjde läkaren rösten och sade i förtroendeingivande ton:

– Fullständig vila... Morfin om han får smärtor, jag ska själv ge honom en spruta i kväll... Flytande föda... ge honom buljong... och se till att han inte pratar så mycket...

– Doktorn, jag ville bara be er om en sak... snälla ni, han bad om det själv, säg inte ett ord till någon...

Läkaren sneglade mot Jelena, gav henne en lång, dyster blick och muttrade:

– Ja, jag förstår... Hur råkade han ut för det här?...

Jelena bara suckade kort till svar och slog ut med armarna.

– Jag förstår, muttrade läkaren och lunkade på björntassar ut i hallen.

# Del 3
# 12

I Turbins lilla sovrum hade man dragit ner de mörka rullgardinerna för dc båda fönstren mot glasverandan. Rummet låg i skymningsdunkel och lystes plötsligt upp av Jelenas huvud. Mot henne lyste en vit fläck på huvudkudden – Aleksej Turbins ansikte och hals. Från stickkontakten i väggen slingrade sig en sladd upp på stolen, den rosafärgade lampan sken upp under sin skärm och förvandlade dagen till natt. Turbin tecknade åt Jelena att hon skulle stänga till dörren.

– Du måste genast säga till Anjuta att hon håller tyst...

– Jag vet, jag vet... Du ska inte tala så mycket, Aljosja.

– Nej, jag vet... Jag bara viskar... Tänk om jag blir av med armen!

– Aljosja då... ligg nu ner och ta det lugnt... Ska vi behålla den där damens rock så länge?

– Ja, ja. Nikolka får inte släpa iväg med den. För ute på gatan... Hör du? Släpp för Guds skull inte iväg honom någonstans.

– Gud välsigne henne, sade Jelena med uppriktig ömhet i rösten. och så sägs det att det inte finns några goda människor här i världen...

En svag rodnad spred sig över den sårades kinder, han stirrade upp i det låga taket, såg sedan på Jelena, rynkade pannan och frågade:

– Ursäkta mig, men vem är den där konstiga figuren?

Jelena böjde sig ner i det rosa lampskenet och ryckte på axlarna.

– Du förstår att just innan du kom, bara ett par minuter innan, stod han plötsligt där: Sergejs systerson från Zjitomir. Du har väl hört talas om honom; Surzjánskij... Illarion... Ja, det är den berömde Lariosik.

– Ja?...

– Jo, han hade ett brev med sig när han kom. Det har visst hänt något hemma hos dem. Han hade just börjat berätta, när hon kom hem med dig.

– Han har visst nån sorts fågel med sig...

Med ett förskräckt leende i blicken böjde sig Jelena ner över sängen:

– Om det bara var fågeln!... Han vill bo här hos oss. Jag vet inte bara hur det ska gå till.

– Bo här?

– Ja, just det... Men ta det lugnt nu och ligg still, jag ber dig, Aljosja... Hans mamma bönar och ber för honom i brevet, det är ju Lariosik, du vet, hennes ögonsten... Men jag har då aldrig i hela mitt liv sett en sån klumpig människa. Här började han med att slå sönder hela porslinet för oss. Den blå servisen. Det är bara två hela tallrikar kvar.

– Jaha. Ja, inte vet jag vad vi ska göra...

De fortsatte länge att viska i den rosa halvdagern. Bakom dörrarna och draperierna hördes Nikolka prata med den oväntade gästen. Jelena sträckte bevekande fram händerna för att få Aleksej att tala mindre. I matsalen klirrade det när Anjuta i vredesmod sopade upp den blå servisen. Till slut viskade de sig fram till ett beslut. Med tanke på att vad som helst kunde hända i Staden nu – det var mycket möjligt att det skulle bli rekvisition av rum – och med tanke på att de hade ont om pengar men att de skulle få betalt för Lariosik bestämde de sig för att låta honom stanna. Men han fick lov att rätta sig efter reglerna hemma hos Turbins. Vad fågeln beträffade skulle de ta den på prov. Om det visade sig omöjligt att ha den i huset, skulle de kräva att den avlägsnades, men ägaren skulle få stanna kvar. När det gällde servisen var det så att Jelena naturligtvis inte kunde förmå sig till att säga ett enda ont ord och det skulle ju för övrigt ha varit simpelt och småborgerligt av henne. Servisen fick därför falla i barmhärtig glömska. Lariosik skulle få hålla till i biblioteket och där skulle de ställa in en resårmadrass och ett litet bord åt honom...

Jelena gick ut i matsalen. Där stod Lariosik och såg ångerköpt ut, han hängde med huvudet och stirrade mot skänken där tolv tallrikar förut hade stått staplade. Hans matta blå ögon uttryckte den djupaste sorg. Mittemot Lariosik stod Nikolka och lyssnade med öppen mun och med blicken fylld av intensiv nyfikenhet.

– Det finns inget läder i Zjitomir, sade Lariosik förvirrat, inget läder alls, förstår ni. I alla fall inte den sorts läder som jag brukar ha. Jag hörde mig för hos alla skomakare och jag lovade dem hur mycket pengar som helst, men inget läder fanns. Så jag var tvungen att...

När Lariosik fick se Jelena bleknade han, han bytte fot och sade medan han av någon anledning såg ner mot de smaragdgröna fransarna på Jelenas morgonrock:

– Jelena Vasiljevna, jag ska omedelbart ge mig ut och leta i affärerna, jag ska gå skallgång och redan idag ska ni ha en ny servis. Hur ska ni kunna förlåta mig? Ni borde verkligen slå ihjäl mig för den där servisens skull. Jag är en riktig olycksfågel, sade han och vände sig till Nikolka. Och till Jelena sade han: – Jag ska ge mig ut med en gång.

– Jag ber er verkligen att inte rusa runt i några affärer, särskilt som de förstås är stängda allihop. Ursäkta, men vet ni verkligen inte vad som händer ute i Staden?

– Visst vet jag det! utbrast Lariosik. Jag kom ju med ett sjuktåg, som ni såg av telegrammet.

– Vilket telegram? undrade Jelena. Vi har inte fått något telegram.

– Vad säger ni? Lariosik gapade. – Har ni inte fått telegrammet? Aha! Då förstår jag – han vände sig till Nikolka – då förstår jag varför ni verkade så förvånad när ni... Men ursäkta mig... Mamma skickade ju ett telegram till er, ett telegram på sextiotre ord.

– Sextiotre ord! sade Nikolka häpet. Så synd. Men telegrammen kommer inte fram ordentligt nu för tiden. Snarare kommer de inte fram alls.

– Men hur ska det bli nu då? sade Lariosik bekymrat. Får jag lov att stanna här hos er? Han såg sig hjälplöst omkring, och man förstod genast av hans blick att han trivdes mycket bra hos Turbins och att han inte skulle vilja ge sig av.

– Allting är klart, svarade Jelena och nickade nådigt. Vi har ingenting emot det. Stanna ni och gör det så bekvämt ni kan för er. Men som ni ser har vi råkat ut för en förfärlig olycka...

Lariosik såg ännu mer bekymrad ut. Hans ögon sveptes in i en slöja av tårar.

– Jelena Vasiljevna! sade han med patos i rösten. Jag gör vad ni vill. Jag kan vara utan sömn tre, fyra nätter i rad.

– Tack ska ni ha, tack, tack.

– Och nu – Lariosik vände sig till Nikolka – skulle jag kunna få be er om en sax?

Med håret på ända av förvåning och nyfikenhet kilade Nikolka iväg och kom tillbaka med en sax. Lariosik började knäppa upp sin jacka, blinkade och vände sig på nytt till Nikolka:

– För resten, ursäkta mig, får jag låna ert rum ett ögonblick...

Inne i Nikolkas rum tog Lariosik av sig jackan och blottade en enastående smutsig skjorta, han beväpnade sig med saxen, sprättade upp jackans glansiga foder och drog fram en tjock gulgrön packe pengar. I triumf bar han in sedelbunten i matsalen och lade den framför Jelena på bordet med orden:

– Här, Jelena Vasiljevna, får jag lov att med en gång överlämna pengar för mitt uppehälle.

– Varför så bråttom? undrade Jelena och rodnade, det hade ni kunnat vänta med tills...

Lariosik protesterade ivrigt:

– Nej, nej, Jelena Vasiljevna, var snäll och ta emot det nu med detsamma. Snälla ni, i en sån här besvärlig situation har man alltid det största behov av pengar, det förstår jag mycket väl!

När han vecklade upp sitt paket föll det ut ett fotografi av en kvinna. Lariosik plockade hastigt upp det och gömde det med en suck i fickan. – Pengarna är i bättre förvar hos er. Vad behöver väl jag? Papyrosser och fågelfrö åt kanariefågeln är det enda jag måste köpa...

För en stund glömde Jelena av Aleksejs sår och hon fick en vänlig glimt i ögonen, ty så förnuftigt och riktigt tyckte hon att Lariosik uppförde sig.

»Han är nog inte den tölp jag först trodde», tänkte hon. »Han är belevad och han har ett gott hjärta, även om han är lite lustig. Förfärligt synd på den fina servisen.»

»Vilken konstig kropp», tänkte Nikolka. Lariosiks märkliga uppdykande hade motat undan hans sorgliga tankar.

– Här är åttatusen, sade Lariosik och sköt fram sin lökomelett till sedelbunt över bordet. Om det inte räcker, så kan vi räkna efter och då ska jag skriva hem efter mer.

– Nej, nej, det väntar vi med, det är utmärkt, svarade Jelena. Men hör här: jag ska genast be Anjuta att värma vatten åt er så att ni kan ta er ett bad. Och säg mig en sak, hur gick resan, jag förstår inte hur ni kunde ta er hit. Jelena började vika ihop pengarna och gömde dem i sin stora rockficka.

Med fasa i blicken tänkte Lariosik tillbaka.

– Det var en mardröm! utbrast han och slog ihop händerna som en katolik i bön. I nio dagar... nej, förlåt, tio var det väl?... vänta nu... söndag, just det, måndag... elva dagar tog resan från Zjitomir!...

– Elva dagar! utropade Nikolka. Hörde du det! sade han och såg av någon anledning förebrående på Jelena.

– Just det, elva dagar... När resan började hörde tåget till hetmanen, men på vägen övertogs det av Petljuras folk. Och så kommer vi då till den där stationen, vad den nu heter, det har jag glömt... sak samma... och där, kan ni tänka er, där tänkte de skjuta mig. Där kom ett par av Petljuras män med sina plymer...

– Blå plymer? undrade Nikolka nyfiket.

– Nej, röda... just det, röda... och så skriker de: – Av med dig! Du ska arkebuseras! De hade fått för sig att jag var en officer som gömde mig ombord på sjuktåget. Och jag som hade lyckats komma med bara för att mamma känner doktor Kuritskij.

– Kuritskij? utbrast Nikolka underfundigt. Han med sitt katt och kitt. Honom känner vi,

– Kittekatt, kittekatt, kom det dova ekot från fågeln utanför dörren.

– Just det, det var honom jag skulle... det var han som hade skickat tåget till oss i Zjitomir också... Herregud! Och jag då, jag börjar be till Gud. Jag trodde allt var slut! Och, kan ni tänka er! Det var fågeln som räddade mig. Jag är ingen officer, sade jag. Jag är vetenskapsman och föder upp fåglar, sa jag och visade fågeln för dem... Och då, förstår ni, var det en av dem som drämde till mig i nacken och sa helt fräckt: – Ge dig iväg, jävla fågelskådare. Oförskämt, va! Jag borde ha dödat honom som den gentleman jag är, men ni begriper ju själva...

– Jele..., hördes det svagt från Turbins sovrum. Jelena vände sig hastigt om och utan att bry sig om resten av historien störtade hon in till Aleksej.

Enligt almanackan skall solen gå ner klockan halv fyra den femtonde december. Redan klockan tre började det därför skymma i lägenheten. Men klockan tre stod visarna i Jelenas ansikte på halv sex – den tyngsta och sorgligaste tid som den mänskliga urtavlan kan visa upp. De bägge visarna gick i ledsna veck från mungiporna och ner mot hakan. I hennes ögon trängde det fram en beslutsam längtan efter att kämpa mot olyckan.

I Nikolkas ansikte spretade visarna på tjugo i ett och det kom sig av att hans hjärna var ett enda kaotiskt virrvarr vid tanken på det viktiga, gåtfulla ordet »Malo-Provalnaja...», det ord som den dödsmärkte mannen hade uttalat under striden i gatukorsningen dagen innan, det ord, vars betydelse han måste utforska under de allra närmaste dagarna. Oredan i hans huvud och hans bekymmer berodde också på den gåtfulle och spännande Lariosiks märkvärdiga neddimpande i familjen Turbins liv och på att en vidunderlig och grandios händelse just hade inträffat: Petljura hade intagit Staden. Petljura av alla människor och – kan ni tänka er! – just Staden, av alla städer. Och vad som nu skulle hända här, det var någonting obegripligt och oförklarligt också för det mest tränade mänskliga förnuft. Det var alldeles tydligt att en förfärlig katastrof hade skett igår – alla våra styrkor hade blivit slagna sönder och samman, helt överrumplade. Deras blod skulle säkerligen ropa mot himlen – det var det ena. De brottsliga generalerna och skurkarna i högkvarteret förtjänade att dö – det var det andra. Men upp genom all skräck och ångest växer ett brinnande frågetecken – vad kommer egentligen att hända? Hur kommer livet att gestalta sig för de sjuhundratusen människorna här i Staden när en gåtfull person sitter vid makten, en person med det förfärliga, osköna namnet Petljura? Vem är han? Och varför?... Men allt detta träder än så länge i bakgrunden vid jämförelse med själva huvudsaken, det blodiga... Ack... ack... Hemska saker, det skall jag säga er. Visserligen vet vi ingenting, men det är nog säkrast att räkna med både Mysjlajevskij och Karas som förlorade. Nikolka stod och högg upp is med en bredbladig köttyxa på det hala, solkiga köksbordet. En del isbitar krasades sönder, andra halkade iväg under yxan och for omkring i hela köket, och Nikolka blev stel i fingrarna. Bredvid honom låg en isblåsa med silverglänsande lock.

– Malo... Provalnaja..., mumlade Nikolka, och i hans hjärna blixtrade Naj-Turs, den rödskäggige Nero och Mysjlajevskij förbi. Och just som Mysjlajevskij i sönderskuren kappa uppenbarade sig i Nikolkas tankar pekade visarna i Anjutas ansikte, där hon i sorgsna drömmar förvirrad flängde kring den heta spisen, allt tydligare mot fem över halv sex – den tryckande sorgens timme. Levde hans olikfärgade ögon fortfarande? Skulle hon än en gång få höra hans vaggande steg och hans klirrande sporrar – dren... dren...

– Ta hit isen, sade Jelena och öppnade köksdörren.

– Jag kommer, jag kommer, svarade Nikolka hastigt, skruvade till locket och sprang ut ur köket.

– Anjuta lilla, sade Jelena. Du får inte säga ett ord till någon om att Aleksej Vasiljevitj är sårad. Om de får reda på att han slogs mot dem – vilket Gud förbjude – då blir det ett förfärligt elände.

– Det förstår jag, Jelena Vasiljevna. Inte ska jag säga något! Anjuta såg på Jelena med oroliga, uppspärrade ögon. – Heliga Guds moder, vad är det som händer i Staden? Jag var ute och gick och så plötsligt ligger där två stycken utan stövlar... Blod överallt!... Runtomkring står det folk och glor... Nån säger att det var två officerare som hade blivit ihjälslagna... Och där låg de, utan mössor... Benen vek sig under mig, jag sprang därifrån och hade så när tappat korgen...

Anjuta ruskade på axlarna, hon kom att tänka på något och genast gled stekpannorna ur hennes händer ner på golvet...

– Tyst, tyst, för Guds skull, sade Jelena och sträckte fram händerna mot henne.

Klockan tre den eftermiddagen stod visarna i Lariosiks ansikte som högst, stolta och obändiga – de pekade på tolv. De båda visarna hade gått samman i tolvslaget, de hade flutit ihop och stack nu rätt upp som ett spetsigt svärd. Detta hade sin förklaring i att Lariosik efter den katastrof som hade drabbat hans ömtåliga själ i Zjitomir och efter de starka upplevelserna under sin fasansfulla elva dagar långa resa i sjuktåget nu kände sig utomordentligt väl till mods hemma hos Turbins. Exakt vad det var som gjorde honom glad kunde han inte säga, för han var ännu inte själv på det klara med det.

Den vackra Jelena verkade vara en person som i högsta grad förtjänade hans respekt och uppmärksamhet. Även Nikolka tyckte han mycket om. För att visa detta grep Lariosik ett tillfälle att hjälpa till. När Nikolka inte längre snodde in och ut i Aleksejs rum, började Lariosik hjälpa honom med att veckla ut och göra i ordning den smala resårsängen i biblioteket.

– Ni har ett öppet och ärligt ansikte som gör att folk får förtroende för er, sade Lariosik belevat och tittade så grundligt in i det öppna ansiktet, att han inte märkte hur han handskades med den komplicerade, gnisslande sängen och hur han klämde fast Nikolkas hand mellan de bägge sänghalvorna. Smärtan var så intensiv att Nikolka skrek till, visserligen ganska dämpat men tillräckligt högt för att Jelena skulle komma intassande. Nikolka ansträngde sig av alla krafter för att inte gallskrika och ur hans ögon trillade stora tårar. Jelena och Lariosik grep tag i fällsängen, de slet i den åt alla håll och försökte få loss Nikolkas hand som redan hade blivit blå. Lariosik brast nästan själv i tårar när den sönderklämda rödstrimmiga handen till slut lossnade.

– Gode Gud! sade han och förvred sitt redan olyckliga ansikte i en grimas. Vad är det för fel på mig?! Jag råkar alltid illa ut!... Gör det mycket ont? Snälla ni, förlåt mig.

Utan ett ord störtade Nikolka ut i köket, där han bad Anjuta hälla kallt vatten ur kranen över sin sargade hand.

Sedan den finurliga fällsängen till slut hade smällt färdigt och vecklat ut sig och det visade sig att Nikolkas hand hade klarat sig tämligen väl fylldes Lariosiks inre på nytt av en stilla behaglig glädje vid åsynen av böckerna omkring honom. Förutom sin lidelsefulla kärlek till fåglar vurmade han också för böcker. Och här stod verkliga skatter i täta rader i de öppna bokhyllorna. Från alla fyra väggarna stirrade böcker ner mot Lariosik, de var inbundna i grönt och rött med guldsnitt, böcker i gula skyddsomslag eller i svarta mappar. Det var nu en bra stund sedan man hade vecklat ut sängen och bäddat upp den, bredvid den stod en stol med en handduk över ryggstödet och på sitsen, bland de saker som en man alltid behöver – tvål, papyrosser, tändstickor och klocka – lutade sig ett hemlighetsfullt foto av en kvinna. Lariosik stannade kvar i biblioteket, än lät han blicken fara över de boktäckta väggarna, än satte han sig på huk vid de nedersta hyllorna, han såg med giriga ögon på banden, villrådig om vad han först skulle välja – _Pickwickklubben_ eller _Ryske budbäraren,_ årgång 1871. Visarna i hans ansikte stod på tolv.

Men med skymningen trängde också vemodet allt längre in i våningen. Därför slog inte klockan sina tolv slag, visarna stod tysta och påminde om ett blixtrande svärd, insvept i sorgflor.

Skulden till denna sorg, skulden till den falska klockklangen i alla de ansikten som hade så starka band med den gamla dammiga trevnaden i Turbins lägenhet – den stod att finna i en liten smal kvicksilverpelare. Klockan tre visade den 39,6 inne i Aleksejs sovrum. Jelena bleknade och ville slå ner den, men Turbin vände på huvudet, såg på henne och sade svagt men ändå uppfordrande: »Får jag se.» Tyst och motvilligt räckte Jelena honom termometern. Turbin kastade en blick på den och suckade djupt.

Klockan fem låg han med en grå, kall påse på huvudet, och inne i påsen smälte isen och flöt omkring. Hans ansikte hade blivit rosigt och ögonen glänste och var nu mycket vackra.

– Trettionio och sex... det var värst, sade han och slickade emellanåt sina torra, sönderspruckna läppar. Jaha... Det kan ju gå vägen... Men jag måste i alla fall stänga praktiken... för lång tid framåt. Bara jag får behålla min arm... för vad kan jag göra utan den...

– Var tyst nu, snälla Aljosja, sade Jelena och rättade till filten över hans axlar... Turbin tystnade och slöt ögonen. Från såret som satt alldeles i vänstra armhålan spred sig den torra stickande febern över hela kroppen. Ibland fyllde febern upp hela hans bröst och svepte in hans huvud i dimma, medan benen kylde på ett obehagligt sätt. Mot kvällen, när lamporna var tända överallt och det redan var länge sedan de tre människorna – Jelena, Nikolka och Lariosik – under orolig tystnad ätit middag, då svällde kvicksilverpelaren, den växte på något magiskt vis ut ur sin lilla silverkula och kröp ända upp till strecket 40,2. Plötsligt började oron och förstämningen inne i det rosaskimrande rummet att smälta bort och lösas upp. Som ett grått nystan hade förstämningen kommit och spritt sig över hans täcke, men nu förvandlades den till gula strängar, utsträckta som sjögräs i vattnet. Han glömde sin praktik, glömde sin rädsla för framtiden, ty allting skymdes nu av sjögräset. Den ihållande smärtan uppe i vänstra delen av bröstet domnade bort. Efter febern kom frossa. Den brännheta lågan i hans bröst förvandlades ideligen till en iskall kniv som borrade sig in någonstans i ena lungan. Varje gång detta hände slängde Turbin med huvudet, han kastade av sig isblåsan och kröp längre ner under täcket. Smärtan i såret var då inte längre ett lindrande hölje, i stället plågade den honom så att han med sin svaga, torra röst måste skrika ut sin klagan. Men när kniven försvann och åter lämnade plats åt den brännande lågan, då strömmade febern ut i hans kropp, ut över lakanen, in i hela den trånga grottan under filten, och den sjuke bad om vatten. Än var det Nikolkas ansikte, än var det Jelenas eller Lariosiks ansikte som visade sig i dimman över honom, när de böjde sig ner och lyssnade. Alla tre såg på honom med ögon som var otäckt lika varandra, lika dystra och uppbragta. Visarna i Nikolkas ansikte gled ner och pekade på halv sex som Jelenas. Ideligen försvann Nikolka ut i matsalen – den kvällen gav ljuset av någon anledning ifrån sig ett matt, flimrande sken – och tittade på klockan. Tonkr... tonkr... Klockan rosslade ilsket, den varnade för något och visarna stod på nio, kvart över nio, halv tio...

– Ack, ack, suckade Nikolka och släpade sig som en sömnig fluga ut ur matsalen, genom gången utanför Turbins sovrum in i salongen och vidare in i arbetsrummet. Där drog han ifrån de vita gardinerna och tittade ut på gatan genom balkongdörren... »Bara inte doktorn har blivit rädd... och inte kommer», tänkte han. Den branta, krokiga gatan var ännu ödsligare än den hade varit de sista dagarna men den såg ändå inte så förfärlig ut. En och annan drosksläde gnisslade förbi. Men det var inte ofta... Nikolka insåg att han nog måste gå och hämta doktorn... Och han funderade på hur han skulle övertala Jelena att få lämna huset.

– Om han inte har kommit före halv elva, sade Jelena, så går jag dit själv tillsammans med Larion Larionovitj och du stannar här och vakar hos Aljosja... Tyst nu är du snäll... Kom ihåg att du ser ut som en kadett i ansiktet... Och Lariosik får ta Aljosjas civila kläder... Om han är tillsammans med en dam låter de honom säkert vara i fred...

Lariosik fick brått och försäkrade att han var beredd att ta risken och gå dit ensam. Så gick han och tog på sig Aljosjas kostym.

Kniven försvann alldeles, men febern kom i allt tätare vågor och förvärrades genom anfall av tyfus, och i feberhettan framträdde flera gånger en otydlig, gråklädd mansfigur som ingenting hade att skaffa med familjen Turbins vanliga liv.

– Du vet att han antagligen gjorde en kullerbytta? Han är väl gråklädd? sade Turbin plötsligt tydligt med sträng röst och såg uppmärksamt på Jelena. Det är obehagligt... Alla fåglar faktiskt. Man borde ställa undan den i en skrubb, ja där skulle den få sitta inne i värmen och komma på bättre tankar.

– Vad säger du, Aljosja? undrade Jelena förskräckt, hon böjde sig fram och kände hettan från Turbins ansikte slå upp mot hennes eget. Fågeln? Vilken fågel?

Lariosik hade blivit bred över axlarna och kutryggig i den svarta kostymen och hans gula kragstövlar var instoppade i byxorna. Han blev nu rädd och flackade olyckligt med blicken. Han balanserade iväg på tåspetsarna ut ur sovrummet, fortsatte in i matsalen och tog vägen genom biblioteket in i Nikolkas rum, där han med bistert svängande armar störtade fram mot buren på skrivbordet och slängde den svarta duken över den. Men det var helt onödigt, eftersom fågeln sedan länge satt och sov i ett hörn, hoprullad till en liten fjäderboll, tyst och ovetande om alla faror. Lariosik stängde noga dörren efter sig och gick tillbaka genom biblioteket ut i matsalen.

– Så obehagligt... så obehagligt, sade Turbin oroligt och stirrade in i ett hörn av rummet. Jag skulle inte ha skjutit honom... Hör på... Han försökte få fram sin friska arm under filten. – Det bästa vore att bjuda hit honom och be honom förklara varför han sprang omkring där som en idiot... Jag tar naturligtvis på mig skulden... Allt är så löjligt, allt är slut nu...

– Ja, ja, sade Nikolka olyckligt och Jelena hängde med huvudet. Turbin blev alltmer upphetsad och ville resa sig upp i sängen, men den häftiga smärtan kom över honom, han jämrade sig bort och sade sedan ilsket:

– Bort med honom!...

– Ska jag kanske bära ut fågeln i köket? Jag täckte över honom och han är tyst nu, viskade Lariosik nervöst till Jelena.

Jelena viftade undan honom: – Nej, nej, det är inte det... Nikolka gick med bestämda steg ut i matsalen. Han var rufsig i håret och han tittade på urtavlan: klockan stod på ungefär tio. Anjuta kom uppskrämd in i rummet.

– Hur är det med Aleksej Vasiljevitj? frågade hon.

– Han yrar, svarade Nikolka med en djup suck.

– Herregud, viskade Anjuta, varför kommer då inte doktorn?

Nikolka tittade på henne och gick tillbaka in i sovrummet. Han lutade sig tätt intill Jelenas öra och började enträget beveka henne:

– Du gör som du vill, men nu går jag och hämtar honom. Om han inte är hemma, måste vi skaffa en annan. Klockan är tio. Det är alldeles lugnt på gatan.

– Vi väntar till halv elva, viskade Jelena med en skakning på huvudet och snodde in händerna i sin näsduk. Det passar sig inte att hämta en annan doktor. Jag vet att han kommer.

Strax efter tio stod en klumpig och ful mörsare inne i det trånga lilla sovrummet. Satan också! Det var ingen mening att leva längre. Mörsaren fyllde upp hela rummet så att vänstra hjulet skavde mot själva sängen. Här gick det inte att leva, man måste krypa in mellan de tjocka ekrarna, kröka på ryggen och klämma sig ut genom det högra hjulet, ta med sig alla sina tillhörigheter, alla sakerna som redan hängde i klasar ner från vänsterarmen. Armen drogs ner mot marken och en draglina skar in i armhålan. Det var omöjligt att flytta undan mörsaren, hela lägenheten var full av mörsare, enligt order, och varken överste Malysjev, som ingenting begrep, eller Jelena, som också tappat målföret där hon stod och tittade fram mellan hjulen, kunde göra något för att få bort pjäsen eller ens bereda den stackars sjuklingen mer uthärdliga levnadsbetingelser, långt borta från alla mörsare. Det var den tunga, kalla förbannade mörsarens fel att hela våningen blev rena rama värdshuset. Det ringde i dörren gång på gång... brrrin... och folk började komma på visit. Överste Malysjev flimrade förbi, ful som stryk i sin öronlappsmössa och sina guldaxelklaffar, och han släpade med sig en hel hög med papper. Turbin ropade på honom, och Malysjev försvann in i mynningen på mörsaren och i hans ställe kom Nikolka, beskäftig och löjlig i sin fåraktiga envishet. Nikolka kom med vatten, men det var inte en kall, spelande stråle ur en fontän som han bjöd på utan motbjudande, ljummet diskvatten.

– Usch... hemskt... ta bort den, mumlade Turbin.

Förskräckt höjde Nikolka på ögonbrynen men stod på sig och fortsatte att fumla med vattnet. Gång på gång förvandlades Jelena till den mörke, ovidkommande Lariosik, Sergejs systerson, och när hon så återtog sin gamla gestalt och var den rödblonda Jelena igen lät hon fingrarna glida över hans huvud någonstans i närheten av pannan, men detta lindrade knappast hans plågor. Jelenas händer som i vanliga fall var så varma och smidiga var nu löjligt långa räfsor som gjorde alla möjliga onödiga och planlösa rörelser för att göra livet surt för en fridsam människa, kullslagen där på den förbannade gården utanför arsenalen. Men Jelena kunde väl ändå inte rå för den här stolpen på vilken man hade lagt ner den skottskadade Turbins kropp. Men nu satte hon sig ner... vad var det med henne?... längst ut på stolpen och under trycket av hennes tyngd började den sakta vrida sig runt på det mest motbjudande sätt... Försök att leva bara, om ni har en rund stolpe som sågar sig in i er kropp! Nej, nej, nej, man kan inte stå ut! Och så högt han kunde, fast i verkligheten mycket dämpat, ropade Turbin:

– Julia!

Emellertid steg inte Julia ut ur sitt ålderdomligt möblerade rum med porträttet med de gyllene epåletterna från 1840-talet, hon lyssnade inte till den sjukes rop. Och de grå figurerna som började ränna omkring i rummet tillsammans med hans syskon skulle säkert ha plågat livet ur den stackars sjuklingen, om inte en korpulent, envis och fingerfärdig man i guldbågade glasögon till slut hade infunnit sig. Till hans ära tände man ännu ett ljus, ett stearinljus som brann med fladdrande låga i en gammal tung svart stake. Än blinkade ljuset på bordet, än rörde det sig runt Turbin och ovanför lågan for den formlöse Lariosik omkring på väggen som en vingklippt fladdermus. Ljuset böjde sig fram och droppade vit stearin. Det lilla sovrummet dränktes in i en tung doft av jod, sprit och eter. Bordet var strax ett virrvarr av blänkande askar med ljuslågor dansande över de förnicklade spegelytorna och ett kaos av vadderad julsnö i högar. Den tjocke guldbågade mannen arbetade med varma händer och gav Turbin en undergörande injektion i den friska armen, och efter ett par minuter slutade de grå figurerna med sina pajaskonster. Mörsaren kördes ut på verandan, och genom de fördragna fönstren såg den svarta mynningen alls inte så fasansfull ut längre. Det blev lättare att andas, eftersom det stora hjulet rullade undan och man inte mer behövde krypa ut mellan ekrarna. Stearinljuset slocknade och bort från väggen försvann den otymplige, kolsvarte Larion, Lariosik Surzjanskij från Zjitomir, och där stod Nikolka plötsligt med en mer förnuftig uppsyn, han såg inte längre lika irriterande envis ut, kanske därför att visarna i hans ansikte gled isär av förtroende för den guldbågade, tjocke mannens konstskicklighet så att de inte längre hängde ner över den spetsiga hakan i en sådan hopplös förtvivlan. Från halv sex flyttade sig visarna tillbaka till fem över halv fem och även om matsalsklockan inte var med på denna förflyttning, även om den i stället envetet sköt sina visare allt längre och längre fram, så gick den nu utan någon gubbhosta, den rosslade och knotade inte längre utan tickade som förr med sin klara, solida baryton – tonk! Och bland de härliga gallerna i Ludvig XIV:s leksaksborg spelade klocktornet sin melodi – bom!... Midnatt... lyssna... midnatt... lyssna... Klockan lät höra sina varnande slag, och ett par silverklingande hillebarder slog vänligt mot varandra. Vaktposterna marscherade fram och tillbaka och vaktade sitt torn, ty torn, varningssignaler och vapen har människan utan att själv veta det skapat för ett enda syfte, att skydda hem och härd. Det är för detta hon kämpar, och för någonting annat bör man i grund och botten heller aldrig kämpa.

Det var först när lugnet sänkte sig ned som Julia, denna själviska, syndfulla men lockande kvinna, behagade uppenbara sig. Och hon uppenbarade sig verkligen, en svart strumpa och kanten av en svart, pälsbrämad känga skymtade förbi i den trånga tegeltrappan, och hennes snabba frasande steg besvarades av gavottens bjällerklang i den himmelsblå trädgården vid sjöstranden där Ludvig XIV solade sig i glansen av sin härlighet, omgiven av sina färgprunkande, bedårande kvinnor.

Vid midnatt gav sig Nikolka in på ett ytterst viktigt och, naturligtvis, mycket lägligt arbete. Först kom han ut ur köket med en smutsig och fuktig trasa i handen, och från bröstet på Timmermannen i Zaardam försvann orden:

> Leve Ryssland...
>
> Leve monarkin!
>
> Ner med Petljura!

Med livligt bistånd av Lariosik slutfördes sedan ännu viktigare uppgifter. Ur Turbins skrivbord plockade man ljudlöst och smidigt fram Aljosjas browning, två magasin och en ask patroner. Nikolka kontrollerade vapnet och konstaterade att hans äldre bror någonstans hade avlossat sex skott av sju möjliga.

– Inte illa..., viskade Nikolka.

Det fanns naturligtvis inte minsta anledning att tro att Lariosik var en förrädare. En bildad människa kunde över huvud taget inte ställa upp på Petljuras sida, i synnerhet inte en gentleman som skriver under växlar på sjuttiofemtusen rubel och skickar sextitre ord långa telegram... Naj-Turs' revolver och Aljosjas browning smordes in med symaskinsolja och fotogen. Lariosik stod där som Nikolka med uppkavlade ärmar och hjälpte till att smörja in vapnen och packa ner dem i en avlång, rymlig karamellburk. De hade bråttom, ty var och en som någon gång deltagit i en revolution vet mycket väl att husundersökningar – oavsett vem som sitter vid makten – alltid äger rum nattetid mellan 2.30 och 6.15 på vintern och om sommaren från midnatt och fram till fyra på morgonen. Ändå drog arbetet ut på tiden på grund av Lariosik, som i sin iver att lära sig hur den intressanta tiopatroners Colt-revolvern fungerade placerade magasinet bakochfram, och för att få ut det krävdes betydande ansträngningar och en ordentlig dos olja. Dessutom inträffade ytterligare en oväntad svårighet: burken som innehöll vapnen, Nikolkas och Aleksejs axelklaffar, Nikolkas chevron och fotot av tronföljaren Aleksej, allt inslaget i vaxat papper, och som på utsidan var hopklistrad med isoleringsband i långa kladdiga remsor gick inte att få ut genom ventilluckan i fönstret.

Nu var det så att skulle man gömma de här sakerna, så fick man göra det med besked!... Alla var inte likadana idioter som Vasilisa. Redan tidigare på dagen hade Nikolka funderat ut hur han skulle gömma burken. Huset nr 13 var nästan sammanbyggt med grannhuset nr 11 – det fanns bara ett knappt halvmeterbrett utrymme mellan gavlarna. I väggen på huset nr 13 fanns endast tre fönster – ett i Nikolkas hörnrum, två i biblioteket – för övrigt helt onödiga eftersom det ändå var mörkt där – och dessutom en murrig, gallerförsedd glugg nere i Vasilisas källare. Elvans vägg saknade helt fönster. Tänk er denna härliga klyfta, en halv meter bred, mörk och osynlig från gatan och omöjlig att nå ens från gården, om man inte råkade vara en liten pojke. Just som liten pojke hade Nikolka faktiskt också när han lekte rövare en gång krupit in här och snubblat fram bland högarna av sönderslaget tegel, och han mindes mycket väl att det gick en rad av järnkrampor uppför väggen, ända upp till taket på nr 13. Innan man byggde elvan hade det antagligen suttit en brandstege i kramporna, en stege som man sedan hade tagit bort. Men järnkramporna var kvar. När Nikolka den här kvällen stack ut handen genom fönsterventilen behövde han inte treva länge efter dem, han hittade genast en järnkrampa. Mycket enkelt. Men burken som var ombunden med tre varv utmärkt segelgarn och redan försedd med en ögla ville inte krypa ut genom fönsterventilen.

– Vi måste tydligen öppna hela fönstret, sade Nikolka och klättrade ner från fönsterbrädan.

Lariosik uttryckte sin erkänsla för Nikolkas intelligens och påhittighet, varefter han satte igång med att försöka få upp fönstret. Detta slitsamma arbete tog inte mindre än en halvtimme, fönsterbågarna hade slagit sig och ville inte släppa. Till slut lyckades de emellertid öppna först innanfönstret och sedan ytterfönstret varvid en lång slingrig spricka slog upp i rutan på Lariosiks sida.

– Släck lyset! kommenderade Nikolka.

Ljuset slocknade och en förfärlig kall pust blåste in i rummet. Nikolka stack ut halva kroppen i det isiga mörkret och snörde fast öglan i en järnkrampa. Där hängde nu burken alldeles utmärkt i sitt en och en halv meter långa segelgarn. Det fanns ingen möjlighet att se den från gatan, eftersom brandmuren i nr 13 gick snett mot gatan och klyftan dessutom doldes av den högt upphängda skylten till skrädderiet i elvan. Man kunde bara upptäcka burken om man kröp in i skrevan, men det skulle ingen göra förrän det blev vår, eftersom väldiga snömassor hade drivit ner från gården och det vid gatan stod ett förträffligt plank. Det allra finaste var att man kunde kontrollera att burken fanns kvar utan att behöva öppna fönstret: man behövde bara sticka ut handen genom fönsterventilen och då kunde man känna snöret som hängde där som en sträng. Strålande.

Ljuset tändes på nytt, på fönsterbrädan knådade Nikolka till kittet som Anjuta lämnat kvar sedan i höstas, och förseglade åter fönstret. Även om det skulle inträffa ett under och någon hittade burken, så fanns alltid ett svar till hands: »Ursäkta, vilken burk? Pistoler, säger ni... tronföljaren?...

Omöjligt! Inte den blekaste aning. Det vete fan vem som har hängt den där! Någon måste ha krupit ner från taket och hängt upp den. Inte så mycket folk här i grannskapet? Jaså, ja, vi är i alla fall vanliga hyggliga människor, vad ska vi med tronföljare till _...»_

– Prima arbete, det svär jag på, sade Lariosik.

Hur skulle det kunna vara bättre! Lätt åtkomligt och samtidigt utanför själva våningen.

Klockan var tre. Det skulle tydligen inte bli något besök den natten. Med tunga trötta ögonlock kom Jelena på tå ut i matsalen. Nikolka skulle avlösa henne. Nikolka skulle sitta hos Aleksej från tre till sex och Lariosik från sex till nio.

De viskade till varandra.

– Han har alltså tyfus, viskade Jelena, kom ihåg att Vanda redan var häruppe idag och hörde sig för om Aleksej Vasiljevitj. Jag sade att han kanske hade tyfus... Antagligen trodde hon mig inte, för hon flackade väldigt med blicken... Hon frågade om allting, hur det stod till med oss, var vi hade varit, om ingen av oss hade blivit sårad. Inte ett ljud om såret.

– Nej, nej, nej, sade Nikolka och viftade avvärjande. Vasilisa är den fegaste människa som finns! Om det händer något, kan han skvallra för vem som helst om att Aleksej har blivit sårad, bara för att klara sitt eget skinn.

– En sån skurk, sade Lariosik, så gement!

Turbin låg i dvala. Efter sprutan hade hans ansikte blivit alldeles lugnt, nu var hans anletsdrag skarpa och fina. Det lugnande giftet strömmade omkring och höll vakt i hans blod. De grå figurerna slutade upp med att känna sig som hemma i hans rum, de bröt upp och gav sig i väg för att sköta sina egna små sysslor, mörsaren var nu helt undankörd. Även om en och annan obehörig person dök upp nu också, så uppförde han sig ordentligt och försökte anpassa sig till de människor och de föremål som alltid hade rätt att vistas hemma hos Turbins. Vid ett tillfälle visade sig överste Malysjev, han satt en stund i stolen, men han log som om han ville säga att allt nog skulle ordna sig till det bästa, och det fanns inte längre det där hotfulla och olycksbådande morrandet i hans röst, inte heller proppade han rummet fullt med papper. Visserligen brände han det ena dokumentet efter det andra, men han vågade inte röra Turbins diplom eller fotot av hans mor, och när han eldade sina papper var det över en behaglig, heltigenom blåskimrande spritlåga, och den lågan verkade lugnande, ty den brukade följas av en spruta. Gång på gång ringde det hos madame Anjou.

– Brin..., sade Turbin och ville vidarebefordra signalen till den som satt i stolen, och där satt i tur och ordning Nikolka, så en okänd karl med sneda mongolögon (Turbin vågade inte bråka och protestera efter sin spruta), sedan den stackars gråhårige och darrande Maksim.

– Brin..., mumlade den sjuke vänligt och försökte foga ihop de vaggande skuggorna till en rörlig tavla, en plågsam och svår bild som ändå på något märkvärdigt vis slutade i både pina och glädje.

Timmarna gick, i matsalen svängde visarna runt, runt, och när både den stora och den lilla visaren på den vita urtavlan var på väg mot fem föll Turbin in i halvslummer. Då och då rörde han sig, han slog upp sina hårt hopknipna ögon och mumlade otydligt:

– Trappan, trappan... jag klarar mig inte uppför trappan, jag känner att jag blir svagare, nu faller jag... Och hon springer så fort... hennes skor... i snön... Det blir spår... vargarna... Brrin... Brrin...

# 13

Sista gången Turbin hörde detta ringande var när han bakvägen rusade ut ur den försvunna madame Anjous sinnligt parfymdoftande butik. En ringning på dörren. Någon hade just stigit in i butiken. Kanske någon som i likhet med Turbin kommit för sent till divisionen och som nu irrade omkring, men det kunde också vara fiender som var på jakt efter honom. I alla händelser var det nu omöjligt att gå tillbaka in i butiken. Det skulle vara ett fullkomligt onödigt hjältedåd.

Ett par hala trappsteg och Turbin var ute på gården. Här kunde han alldeles tydligt höra skottlossning på mycket nära håll, någonstans ute på gatan som sluttade brett ner mot Kresjtjatik, kanske i närheten av museet. Han fick plötsligt klart för sig att han förlorat för mycket tid på att stå och fundera inne i den halvmörka butiken och att överste Malysjev haft alldeles rätt när han rådde honom att skynda på. Hjärtat bultade oroligt i bröstet.

Turbin såg sig omkring och konstaterade att den långa och oändligt höga gula huslänga som hyste madame Anjous butik sköt ut mot en väldig gård och att denna gård sträckte sig ända fram till en låg mur som utgjorde gräns mot järnvägsstyrelsens fastighet intill. Turbin sneglade bakåt och stegade tvärs över den ödsliga gården i riktning mot muren. Till hans stora förvåning fanns där en liten dörr som till på köpet var öppen. Han gick in genom dörren och hamnade på järnvägsstyrelsens gård på andra sidan. Styrelsens enfaldiga fönstergluggar stirrade olustigt mot honom, och han fick en tydlig känsla av att hela styrelsen hade avsomnat. Genom det ekande portvalvet under huset gick doktor Turbin över asfalten ut på gatan. Det gamla tornuret på huset mittemot visade exakt fyra. Det började mörkna så smått. Gatan låg helt öde. Turbin såg sig dystert om, ansatt av onda aningar, och gick inte uppför gatan utan nedåt, mot den vitskrudade Gyllene porten som tornade upp sig över snöslasket på det lilla torget. Turbin mötte bara en fotgängare i svart överrock som hastigt försvann med skräckslagen min.

En tom gata gör redan i vanliga fall ett förfärligt intryck, som nu förstärktes av att Turbin plågades av sugande onda aningar någonstans i magtrakten. Han rynkade ilsket på pannan för att komma över sin obeslutsamhet – hur som helst måste han gå vidare, för han kunde ju inte flyga hem genom luften – han fällde upp kragen och satte iväg.

Nu förstod han vad det var som åtminstone delvis gjorde honom illa till mods – kanondundret hade plötsligt tystnat. Under de två senaste veckorna hade kanonerna mullrat hela tiden, men nu lade sig tystnaden runt hela himlen. Inne i Staden däremot, just där nere vid Kresjtjatik, kunde man tydligt höra den ena salvan efter den andra. Egentligen borde Turbin nu ta av åt vänster från Gyllene porten in på en tvärgata, snedda tätt förbi Sofiakatedralen och vidare tyst och lugnt ta sig hem genom gränderna till Aleksejbacken. Om Turbin hade gjort så, skulle hans liv ha gestaltat sig helt annorlunda, men det gjorde han inte. Det finns nämligen en kraft, som ibland får oss att blicka ner i avgrunden... den lockande, iskalla avgrunden. Och nu drogs han mot museet. Han måste absolut, om än på håll, få se vad som hände där utanför. Och i stället för att vika av in på tvärgatan tog Turbin tio onödiga steg och kom ut på Vladimirskaja. Med en gång hörde han inom sig en alarmsignal och han kunde tydligt urskilja Malysjevs röst som viskade: »Spring!» Turbin vände blicken åt höger och såg bort mot museet. Han hann se en bit av den vita väggen, de bistra kupolerna och några svarta små figurer som skymtade förbi i fjärran... det var allt.

Rakt mot honom, längs Proréznajagatan som sluttade upp från den frostiga, dimhöljda och avlägsna Kresjtjatik, kom en hord av grå män som i sina soldatkappor fyllde gatan i hela dess bredd. De var helt nära, kanske trettio steg från honom. Man förstod genast att de hade sprungit länge och att de var utmattade av sin språngmarsch. Turbin behövde inte använda ögonen för att förstå att det var Petljuras folk, han kände det redan i hjärtat som tog ett knappt märkbart skutt.

»Fångad i fällan», hördes Malysjevs röst i maggropen.

Sedan försvann ett par sekunder ur Turbins liv och vad som hände under den korta tiden visste han inte. Han vaknade till först när han var runt hörnet på Vladimirskaja och då hade han kört ner huvudet mellan axlarna och hans ben bar honom snabbt bort från finbageriet _La Marquise_ på det ödesdigra hörnet av Proreznaja.

»Fortare, fortare, fortare», dunkade blodet i hans tinningar.

Ännu hörde han ingenting bakom sig. Om han ändå kunde förvandla sig till ett knivblad och försvinna in i en springa i husväggen. Fortare... Men så bröts tystnaden och det oundvikliga inträffade.

– Stopp! ropade en hes röst bakom honom och Turbin kände ilningar utefter ryggraden.

»Nu är det färdigt», kom det från maggropen.

– Stopp! ropade den barska rösten igen.

Turbin såg sig om och stannade till för ett ögonblick, eftersom han plötsligt fick den fullkomligt vettlösa idén att han skulle försöka se ut som en vanlig hygglig medborgare. »Jag skulle bara gå ut i ett ärende... Låt mig vara i fred...» Hans förföljare var femton steg bakom honom och slängde hastigt upp sitt gevär. När doktorn vände sig om, såg förföljaren plötsligt förvånad ut, och doktorn tyckte att han tittade in i ett par sneda mongolögon. Ännu en karl kom rusande runt hörnet och fingrade på slutstycket till sitt gevär. Förvåningen i den förste karlens ögon förbyttes i obegriplig, illavarslande munterhet.

– Hej där! ropade han, titta Petro – en officer. När han sade detta liknade han rätt som det var en jägare som fått korn på en hare alldeles framför sig.

»Vad nu då? Hur kan de veta det?» dunkade det i Turbins huvud.

Den andre mannens gevär blev till ett litet svart hål, inte större än ett tiokopeksmynt. Då märkte Turbin hur han själv vände på klacken och som en pil gav sig iväg upp för Vladimirskaja, förbannande sina filtstövlar som hindrade honom att springa fortare. Ovanför honom och bakom honom visslade det till i luften – t-tjack...

– Stopp! Ta fast honom! Det smällde på nytt. – Ta fast officeren!! ekade hela Vladimirskaja i sin jakt efter bytet. Två gånger till smattrade det genom luften.

Man behöver bara skjuta efter en människa för att hon skall förvandlas till en listig varg; hennes svaga och i verkligt besvärliga situationer helt oanvändbara förstånd ersätts av en växande, klok och djurisk instinkt. När den jagade Turbin i hörnet av Malo-Provalnaja kastade en vargblick bakåt upptäckte han att det svarta lilla hålet bakom honom kransades av en blek eldslåga, han ökade takten, störtade in på Malo-Provalnaja och ändrade så för andra gången under dessa fem minuter tvärt sin levnadsbana.

Hans instinkt sade honom att hans förföljare skulle jaga honom envist och uthålligt, de skulle inte ge upp, de skulle hinna ifatt honom och sedan skulle de oundvikligen döda honom. De skulle döda honom, eftersom han hade vänt om och tagit till flykten, i fickan hade han inga papper men han hade en revolver och var klädd i grå kappa; de skulle döda honom, eftersom man kan klara sig en gång, ja två gånger, när man flyr, men tredje gången är det färdigt. Tredje gången gillt. Det vet man sedan gammalt. Det var alltså slut; en halv minut till och så skulle filtstövlarna ha gjort sitt för att krossa honom. Det gick inte att ändra på, och när han väl insett detta, for skräcken tvärs igenom kroppen på honom, ut genom fötterna och ner i marken. Men upp genom benen steg nu i stället raseriet som iskallt vatten och sjöd sedan ut ur hans mun i flykten. Den flyende Turbin blängde redan som en varg omkring sig. De båda gråklädda karlarna störtade fram bakom hörnet av Vladimirskaja, följda av ytterligare en, och en efter en avfyrade de sina gevär. Turbin saktade farten och med en grimas sköt han tre gånger mot dem utan att sikta. Han ökade takten på nytt, såg dunkelt framför sig en konturlös svart skugga som skymtade förbi vid en stupränna alldeles intill husväggen, kände att någon nöp all honom med en trätång i vänstra armhålan, vilket gjorde att han började springa på snedden och med egendomliga, knyckiga rörelser. Han vände sig om ännu en gång och sköt tre skott utan att göra sig någon brådska. efter det sjätte skottet hejdade han sig tvärt och tänkte:

»Det sjunde sparar jag för mig själv. Jelena, min rödblonda vän och Nikolka. Det är slut. De kommer att tortera mig. Rista axelklaffar i huden på mig. Det sjunde sparar jag.»

Medan han tog sig fram sidledes längs gatan kände han plötsligt någonting besynnerligt: fastän revolvern låg tung i hans högra hand, var det vänsterhanden som tyngde ännu mer. Han måste stanna. Han hade ingen luft kvar och han skulle i alla fall inte komma undan. Ändå lyckades Turbin nå fram till svängen av denna den mest fantastiska gatan i hela världen, han försvann runt kröken och kände sig för en kort stund lättad. Men att komma vidare var hopplöst: där var grinden tillsluten, där var de jättelika portarna låsta, där var det stängt... Han kom att tänka på den fåniga ordleken: »Tappa inte sugen, farbror lilla, ner på botten bara.»

Och just när undret skedde, just då upptäckte han henne i det svarta mossbevuxna planket som skyddade träden i trädgården innanför. Hon stod till hälften insjunken i detta plank och som i en melodram sträckte hon fram sina händer, i hennes stora ögon lyste skräcken och hon ropade:

– Kom hit, kom in här, officern...

Med andedräkten flämtande ur sin plågade mun stapplade Turbin i sina hala filtstövlar fram mot de räddande händerna, följde efter dem och sjönk in i den smala dörrspringan i det svarta träplanket. Och allt var plötsligt förändrat. Den svartklädda kvinnan sköt till dörren som med ett knäpp i låset gled in i planket. Kvinnans ögon mötte på nära håll Turbins blick. I dem kunde han ana beslutsamhet, energi och en sotsvart färgton.

– Den här vägen. Följ efter mig, viskade kvinnan, vände sig om och sprang iväg längs en tegellagd trädgårdsgång. Turbin följde efter henne med långsamma steg. På vänster hand skymtade några skjul förbi. Sedan vek kvinnan av och på höger hand såg han en vit, gåtfull, terrasserad trädgård. Framför honom var ett lågt staket, kvinnan dök in genom ännu en liten dörr och Turbin kom flämtande efter. Hon smällde igen dörren, och Turbin skymtade ett mycket välformat ben i en svart strumpa, klänningsfållen svepte förbi och på lätta fötter sprang kvinnan uppför en liten tegellagd trappa. Turbins skarpa hörsel uppfattade att gatan och förföljarna fanns kvar någonstans bakom dem. Just det... de hade just kommit förbi svängen och letade nu efter honom. »Hon kanske räddar mig... kanske räddar mig...», tänkte Turbin, »men det verkar som om jag inte orkar fram... hjärtat.» Plötsligt föll han med ena knät mot marken och handen mot översta trappsteget. Omkring honom började allting snurra runt. Kvinnan böjde sig ner och tog tag i Turbins högerarm...

– En liten bit till! ropade hon, med sin darrande vänsterhand öppnade hon en tredje liten dörr, drog med sig den vacklande Turbin och fortsatte springande ut i en liten allé. »Rena rama labyrinten... det är som om det var gjort med flit», tänkte Turbin vagt och var redan inne i den vita trädgården, långt borta från och högt ovanför den ödesdigra Malo-Provalnaja. Han kände att kvinnan drog honom med sig, han kände hur han var varm i vänstra sidan och i armen, medan resten av kroppen var kall och hjärtat knappt rörde sig under sin isskorpa. »Hon kanske räddar mig, men nu är det slut... slut... benen bär mig inte längre...» Dunkelt kunde han urskilja något som såg ut som orörda syrenbuskar under snön, en dörr, en översnöad glaslykta utanför en ålderdomlig portal. Han hörde också en nyckel som klirrade. Kvinnan fanns hela tiden där vid hans högra sida och med uppbjudande av sina sista krafter lyckades Turbin följa henne in under lyktan. När nyckeln klirrade till igen kom han in någonstans där det var mörkt och luktade bebott och gammaldags. Ovanför honom tändes ett svagt ljus i mörkret, golvet fortsatte under hans fötter in åt vänster... Giftgröna tussar med eldröda kanter flimrade plötsligt förbi hans ögon, och hans hjärta slog lättare i det fullständiga mörker som kom över honom...

Det dunkla oroliga skenet från en rad polerade mässingsknoppar. Någonting kallt porlade ner innanför hans skjorta och gjorde det lättare att andas, men i vänstra ärmen kände han ett slags förödande fuktvarm, livlöshet. »Just det. Jag är sårad.» Turbin förstod att han låg på golvet med huvudet smärtsamt lutat mot någonting hårt och obekvämt. Mässingsknopparna framför honom hörde till en koffert. Och kylan som nu nästan fick honom att tappa andan – det var hon som stänkte vatten över honom.

– För Guds skull, viskade en altröst ovanför honom. Drick, drick. Kan ni andas? Vad ska jag göra nu?

Ett glas klirrade mot hans tänder och det iskalla vattnet bubblade ner i Turbins strupe. Nu såg han på nära håll hennes ljusa lockar och nattsvarta ögon. Kvinnan satt på huk, hon ställde ner glaset på golvet, fattade varligt om Turbins nacke och försökte resa upp honom.

»Hur är det med hjärtat?» tänkte han. »Det verkar som om jag skulle klara mig... kanske jag inte har förlorat så mycket blod... måste kämpa.» Hjärtat slog, men det bultade snabbt och oroligt med många knutar i den ändlösa väven, och Turbin sade med svag röst:

– Ta vad som helst och slit upp mina kläder, men vad ni gör, lägg ett förband nu med en gång...

Hon ansträngde sig att begripa vad han sade, spärrade upp ögonen, förstod till slut, for upp och störtade fram till ett skåp där hon tog fram ett helt berg av tyg.

Turbin bet sig i läppen och tänkte: »Inga blodfläckar på golvet, jag tycks ha haft tur och bara förlorat lite blod.» Hon hjälpte honom att kränga av sig kappan, han satte sig upp och försökte att inte bry sig om att det gick runt i huvudet. Hon började knäppa upp hans vapenrock.

– En sax, sade Turbin.

Han hade svårt att tala och kippade efter andan. Hon släpade klänningsfållen i golvet när hon försvann och i dörren tog hon av sig mössa och päls. Hon kom tillbaka, satte sig på huk igen och lät den trubbiga saxen plågsamt äta sig in i rockärmen som redan var blöt och dröp av blod. Hon rev den i bitar och befriade Turbins arm från vapenrocken. Skjortan fick hon snabbt bukt med. Hela vänstra skjortärmen var genomvåt, livet hade färgats mörkrött. Det började droppa blod på golvet.

– Fort, slit av den...

Skjortan gled av i trasor. Vit i ansiktet och gul över det nakna bröstet ända ner till midjan, nedsmord med blod men fast besluten att överleva hade Turbin inte en tanke på att svimma en gång till, han bet ihop tänderna, använde högerhanden för att skaka på vänster axel och sade mellan tänderna:

– Gudskelov... benet är inte skadat... en tygremsa eller ett bandage!

– Bandage har jag, ropade hon glädjestrålande men ändå dämpat. Hon försvann men kom strax tillbaka, öppnade ett förbandspaket och sade: – Och ingen, ingen är hemma... Jag är ensam...

Hon satte sig bredvid honom igen. Turbin kunde se sitt sår. Det var ett litet hål på insidan av överarmen, alldeles vid armhålan. Ur hålet sipprade blod i en tunn ström.

– Sår på baksidan också? frågade Turbin kort och stötte fram orden med en instinktiv vilja att skydda sin livslåga.

– Ja, det är det, svarade hon förfärat.

– Bind om ovanför såret... där... nu räddar ni livet på mig.

Han genomfors av en smärta som han aldrig tidigare hade känt, gröna ringar lade sig inuti varandra aller flätade ihop sig och började dansa runt i hallen där han låg. Turbin bet sig överläppen.

Hon drog åt bandaget och han hjälpte till med sina tänder och sin högerhand och de knöt tillsammans en hård knut kring armen ovanför såret. Och så slutade blodet att rinna...

Kvinnan flyttade honom sedan på följande vis: han ställde sig på knä och lade högra armen om hennes axel, varpå hon hjälpte honom att resa sig upp på svaga, skälvande ben. Hon stödde honom sedan med hela kroppen när hon ledde honom vidare. Omkring sig såg han mörka skymningsskuggor i ett gammaldags rum där det var mycket lågt i tak. Hon lät honom sätta sig ner på någonting mjukt och dammigt och vid sidan av honom tände hon en lampa som lyste upp under en körsbärsröd skärm. I en ram på väggen kunde han urskilja den sammetsmönstrade överdelen av en tvåradig syrtut och en gyllengul epålett. Hon sträckte fram armarna mot Turbin, andades häftigt av ansträngningen och sinnesrörelsen och sade:

– Jag har lite konjak... Det kanske vore bra?... Konjak?...

Han svarade:

– Ja, nu genast...

Och så föll han ner på högra armbågen.

Konjaken tycktes åtminstone lindra hans plågor och Turbin trodde nu att han inte skulle dö och att han kanske skulle kunna stå ut med smärtan som gnagde och skar i hans axel. Kvinnan som stod på knä och band om hans skadade arm gled ner mot hans fötter och drog av honom filtstövlarna. Sedan hämtade hon en kudde och en lång japansk rock som fortfarande doftade svagt av någon sorts sötaktig parfym och var broderad med egendomliga blombuketter.

– Lägg er ner, sade hon.

Han lade sig lydigt och hon bredde ut rocken över honom och lade en filt ovanpå, varefter hon ställde sig bredvid den smala ottomanen och såg honom in i ögonen.

Han sade:

– Ni... ni är en underbar kvinna. Han gjorde en paus och fortsatte: – Jag ligger här en stund och hämtar mig. Sedan går jag upp och beger mig hem... Försök att stå ut med mig ett tag till.

Han kände hur skräck och förtvivlan kom krypande in i hjärtat: »Hur är det med Jelena? Herregud... och Nikolka. Varför skulle Nikolka dö? Han är säkert död...»

Utan ett ord pekade hon mot ett litet lågt fönster som var fördraget med en tofsprydd gardin. Han kunde tydligt höra skott långt borta.

– De kommer att döda er på en gång, var så säker, sade hon.

– I så fall... jag vill inte... dra er in i det här... De kan dyka upp oväntat... revolvern... blod... där i kappan. Han slickade sina torra läppar. Han kände sig en smula yr efter blodförlusten och konjaken. Kvinnan såg med ens skräckslagen ut. Hon tänkte efter.

– Nej, sade hon med beslutsamhet i rösten. Nej, om de verkligen hade varit ute för att finna er, då skulle de ha varit här nu. Det här är en sådan labyrint att ingen kan följa en i spåren. Vi tog oss igenom tre trädgårdar. Men jag måste ändå städa upp nu på en gång...

Han hörde hur hon skvalpade med vatten, frasade med tyg och slog i skåpdörrar...

Hon kom tillbaka in till honom och höll med två fingrar hans browning i kolven som om den var glödhet och undrade:

– Är den laddad?

Turbin slängde fram sin friska arm under täcket, kände på säkerhetsspärren och sade:

– Bär den försiktigt, håll den bara i kolven.

Hon kom tillbaka igen och sade förläget:

– Ifall de ändå skulle dyka upp... Ni måste ta av er ridbyxorna också... Ni får ligga här och så säger jag att ni är min man som är sjuk...

Han grinade och grimaserade och började knäppa upp knapparna. Hon gick beslutsamt fram till ottomanen, ställde sig på knä, tog tag i hällorna på byxorna, drog ut dem under filten och bar undan dem. Hon blev inte borta länge. Nu såg han också en valvbåge och förstod att det rum han låg i egentligen var två separata rum. Det var så lågt i tak att en fullvuxen karl kunde snudda vid det med handen om han stod på tå. Därinne på andra sidan valvet var det mörkt, men det glänste om den blankmålade gaveln på ett gammalt piano, där fanns också någonting annat som glittrade långt inne i rummet och det skymtade också något som såg ut som fikusväxter. Och härinne satt epåletten i sin ram.

Gud, så gammaldags!... Han var fascinerad av de där epåletterna. Detta fridsamma sken som kom från talgljuset i den stora ljusstaken. En gång hade det varit fred, men nu hade detta fredliga liv slagits sönder och samman. De gångna åren skulle aldrig komma åter. Och bakom honom dessa låga små fönster, och ännu ett där bredvid honom. Vad var detta för ett besynnerligt litet hus? Hon var ensam här. Vem var hon? Hon hade räddat honom... Ingen fred längre... Och så detta skjutande utanför...

Hon kom in i rummet med famnen full av ved, och lät vedträna dunsa ner vid kaminen i hörnet.

– Vad gör ni? Varför ska ni göra er så mycket besvär? sade han förargat.

– Jag måste i alla fall elda, sade hon med en glimt av ett leende i blicken. Det här klarar jag själv...

– Kom hit ett tag, bad Turbin dämpat. Jo, jag har ju inte en gång tackat er för allt ni... har gjort... Och jag vet inte hur... Han sträckte ut handen och fattade hennes fingrar, hon kom lydigt närmare och han kysste två gånger hennes tunna lilla hand. Hennes ansikte veknade, det var som om en skugga av ängslan plötsligt hade dragit bort, och nu tyckte han att där fanns en enastående skönhet i hennes ögon.

– Om inte ni hade varit, fortsatte Turbin, skulle de nog ha dödat mig.

– Ja, säkert, svarade hon, säkert... Men ni sköt ju en av dem...

Turbin lyfte på huvudet.

– Gjorde jag? frågade han och kände sig på nytt svag och yr.

– Mmm. Hon nickade nådigt och såg ängsligt men samtidigt intresserat på Turbin. – Vad förfärligt det var... det var nära att de hade skjutit mig också. Hon darrade till.

– Hur dödade jag honom?

– Jo, alltså... De kom farande runt hörnet, och så sköt ni, och den förste av dem damp i gatan... Ni kanske bara sårade honom... Det var i alla fall modigt gjort... Jag trodde jag skulle svimma... Ni sprang, stannade och sköt, och fortsatte springa... Är ni kapten, eller?

– Varför trodde ni att jag var officer? Varför sade ni »officern» när ni ropade på mig?

Hon blixtrade med ögonen.

– Jo, eftersom ni hade en kokard i mössan, trodde jag det. Varför tog ni en sådan risk?

– Kokarden? Å, Herregud... jag... jag... Han kom ihåg dörrklockan... den dammiga spegeln... – Jag slet av mig alltihop... glömde kokarden!... Jag är ingen officer, sade han. Jag är militärläkare. Mitt namn är Aleksej Vasiljevitj Turbin... Får jag lov att fråga vem ni är?

– Jag heter Julia Aleksandrovna Reiss.

– Varför är ni ensam?

Hon fick något spänt i rösten när hon svarade och tittade åt sidan:

– Min man är inte här för tillfället. Han är bortrest. Hans mor också. Jag är ensam... Efter en kort paus tillade hon: – Det är kallt härinne... Brr... Jag ska strax göra upp eld i kaminen.

Veden flammade upp i kaminen, och samtidigt började det värka olidligt i Aleksejs huvud. Såret gjorde inte något väsen av sig, all smärtan samlades i hans huvud. Det började värka i hans vänstra tinning och sedan över hjässan och i nacken. En blodåder klämde åt över hans vänstra öga och sände ut trögflytande vågor av förtvivlad smärta åt alla håll. Julia Reiss stod på knä vid kaminen och rörde om i elden med en eldgaffel. Turbin som ömsom blundade, ömsom slog upp sina värkande ögon såg hur hon satt där med tillbakakastat huvud och skuggade ansiktet för elden med sin vita hand. Hennes hår hade den mest obestämbara färg, kanske askblont med strimmor av rött, kanske guldblont, men hennes ögonbryn var lika kolsvarta som ögonen. Han kunde inte bestämma sig för om hennes oregelbundna profil med den lätt böjda näsan var vacker eller ej. Inte heller kunde han avgöra vad som fanns i hennes ögon. Ängslan, kanske oro, och möjligtvis också något syndfullt... ja syndfullt.

När hon sitter där och elden spelar i vågor över henne, då är hon underbar, lockande. Det är hon som har räddat honom.

På natten när elden för länge sedan hade slocknat i kaminen och hettan i stället blossat upp i hans arm och i hans huvud var det någon som i timtal försökte skruva in en glödgad spik i hans hjässa och förstöra hans hjärna. »Jag har feber», sade Turbin gång på gång med torr, ljudlös röst och försökte intala sig att han nästa morgon måste gå upp och ta sig hem. Spiken krasade sönder hans hjärna och raderade till slut också ut alla hans tankar på Jelena, Nikolka, hemmet och Petljura. Ingenting spelade längre någon roll. Peturra... Peturra... Han hade bara en tanke kvar: smärtan måste ta slut.

Mitt i natten kom Julia Reiss i mjuka pälsbrämade skor in till honom och satte sig bredvid på ottomanen. På svaga ben och med armen om hennes hals gick han på nytt genom de små rummen. Dessförinnan hade hon tagit mod till sig och sagt:

– Stig bara upp om ni kan. Ni ska inte alls bry er om mig. Jag ska hjälpa er. Lägg er sedan ner igen... Men om ni inte kan...

Han svarade:

– Nej, jag går... bara ni hjälper mig...

Hon ledde honom fram till en liten dörr i det hemlighetsfulla huset och ledde honom sedan tillbaka. Han lade sig ner med klapprande tänder, kände hur huvudvärken domnade bort och sade:

– Jag ska aldrig glömma vad ni har gjort, det svär jag... Gå nu och lägg er...

– Prata inte så mycket, jag ska stryka er över huvudet, svarade hon.

All den malande onda smärtan rann så ur hans huvud, droppade från tinningarna ner i hennes mjuka händer och vidare ner efter hennes kropp, ner på golvet där den ömkligen omkom på den dammiga luddiga mattan. Smärtan avlöstes av en fadd feberhetta som lugnt spred sig genom hela hans kropp. Hans arm var stum och hade blivit tung som järn, därför rörde han inte på armen, han bara blundade och gav efter för febern. Han kunde inte säga hur länge han låg på det viset: kanske fem minuter, kanske flera timmar. Men han kände ändå att han skulle kunna ligga en hel evighet i detta eldhav. När han försiktigt öppnade ögonen för att inte oroa kvinnan som satt bredvid honom, såg han samma scen som förut: under sin röda skärm lyste lampan med samma lugna svaga och fridsamma sken, bredvid honom vakade kvinnans profil. Hon putade med läpparna som ett barn och såg ut genom fönstret. I den gassande feberhettan rörde Turbin lätt på kroppen och flyttade sig närmare henne...

– Luta er ner över mig, sade han. Hans röst blev sträv, svag och gäll. Hon vände sig mot honom, hon såg spänt på honom med ängslig blick, och hennes ögon låg i djupa skuggor. Turbin lade sin högra arm om hennes hals, drog henne intill sig och kysste henne på läpparna. Han tyckte sig snudda vid något kallt och lent. Kvinnan var alls inte förvånad över vad han gjorde. Hon såg honom bara in i ögonen mer forskande än förut och sade:

– Så het ni är. Vad ska vi göra? Vi måste skaffa hit en doktor, men hur ska det gå till?

– Det behövs inte, svarade Turbin dämpat, vi behöver ingen läkare. I morgon stiger jag upp och går hem.

– Jag är så rädd, att ni blir sämre, viskade hon. Hur ska jag kunna hjälpa er då? Det blöder väl inte längre? Ljudlöst snuddade hon vid hans ombundna arm.

– Var inte rädd, det händer ingenting med mig. Gå nu och sov.

– Nej, sade hon och smekte hans hand. Ni har feber, sade hon.

Han kunde inte lägga band på sig utan kysste henne igen och drog henne intill sig. Hon lät det ske. Han drog henne så tätt intill sig att hon måste luta sig över honom med hela kroppen och lägga sig bredvid honom. Genom feberhettan kände han tydligt den levande värmen från hennes kropp.

– Ligg ner och var stilla, viskade hon, så ska jag stryka er över håret.

Hon sträckte ut sig bredvid honom och han kände hur hennes knän snuddade vid honom. Hon förde handen från hans ena tinning upp över håret. Han kände sig så behaglig till mods att han bara tänkte på hur han skulle kunna låta bli att somna.

Men ändå somnade han. Han sov länge och hans sömn var lugn och ljuv. När han vaknade, såg han att han seglade i en båt längs en het flod, smärtan var helt borta, och utanför fönstret ljusnade det alltmer. Det var alldeles tyst inte bara i det lilla huset utan också i hela världen och i Staden. Ett glasartat, flyktigt blått sken strömmade in genom springorna i gardinerna. Bredvid Turbin sov kvinnan, sorgsen och varm av hettan i hans kropp. Och han somnade på nytt.

Vid niotiden på morgonen tog en droska som av en händelse passerade förbi på den övergivna Malo-Provalnaja upp två passagerare – en mycket blek man i civil, svart kostym och en kvinna. Mannen höll sig hårt fast vid hennes ärm, hon stöttade honom försiktigt och lät köra honom till Aleksejbacken. Det var inte någon trafik där så när som på en droska, som stod utanför ingången till nr 13 och just hade satt av en besynnerlig man med ett bagage bestående av en resväska, ett knyte och en fågelbur.

# 14

Alla hade de kommit till rätta. Ingen hade råkat på avvägar och de samlades redan nästa kväll.

»Det är han», ekade det i Anjutas bröst och hennes hjärta flaxade som Lariosiks kanariefågel. Ute på gården stod någon och bankade försiktigt på det snöiga fönstret till familjen Turbins kök. Anjuta tryckte ansiktet mot rutan och försökte känna igen ansiktet. Det var han, men han hade ingen mustasch längre... Det var han... Anjuta slätade till sitt svarta hår med båda händerna, öppnade farstudörren och dörren ut mot gården, och där var Mysjlajevskij alldeles ovanligt nära inpå henne. Studentkappa med fårskinnskrage och skärmmössa... mustascherna var borta... Men i halvmörkret ute i farstun kunde hon ändå precis känna igen hans ögon. Hans högra öga som gnistrade som en ädelsten från Ural, och så det mörka vänstra ögat... Och kortare hade han blivit till växten...

Med darrande händer lade hon på haspen, gården försvann och försvann gjorde också ljusstrimmorna från köket, eftersom Mysjlajevskijs rock svepte in hela Anjuta. En välbekant röst viskade:

– Tjänare, Anjuta lilla... Ni blir förkyld här ute... Är det någon i köket, Anjuta?

– Nej, det är det inte, svarade Anjuta som egentligen inte visste vad hon sade och dessutom av någon anledning viskade. »Vad härliga hans läppar är när han kysser mig», tänkte hon trånande och viskade: – Viktor Viktorovitj... släpp mig... Jelena...

– Vad har Jelena med det här att göra..., viskade hans röst förebrående med en doft av eaudecologne och tobak, vad är det med er, Anjuta...

– Viktor Viktorovitj, släpp mig annars skriker jag, ja herregud det gör jag, sade Anjuta lidelsefullt och kramade Mysjlajevskij om halsen, det har hänt en olycka – Aleksej Vasiljevitj är sårad...

Boaormens grepp lossnade tvärt.

– Sårad, hur då? Och Nikolka?!

– Nikolka är det ingen fara med, men Aleksej Vasiljevitj är sårad.

En ljusstrimma från köket rann ut genom den ena dörren efter den andra.

I matsalen stod Jelena och när hon fick se Mysjlajevskij brast hon i gråt och sade:

– Vitka, att du lever... Gudskelov... Men här, förstår du... Hon snyftade till och pekade mot Turbins dörr. – Han har fyrtio graders feber... ett förfärligt sår...

– Heliga Guds moder, sade Mysjlajevskij och sköt mössan tillbaka i nacken, hur råkade han ut för det?

Han vände sig mot en figur som satt lutad över bordet med en flaska och några blänkande askar framför sig.

– Ursäkta, men är ni läkare?

– Nej, tyvärr, svarade en sorgsen, beslöjad röst. Får jag presentera mig. Mitt namn är Larion Surzjanskij.

Matsalen. Dörren till hallen är stängd och draperiet fördraget för att inte röster och oväsen skall tränga in till Turbin. En man med pipskägg och guldbågad pincenez har just kommit ut ur Aleksejs sovrum och lämnat våningen, åtföljd av en ung slätrakad man och en gråhårig gammal klok professor i bastant päls och väldig pälsmössa, Turbins gamle lärare. Jelena har tagit adjö av dem och hennes ansikte har blivit hårt som sten. Tyfus hade de sagt igår, och nu hade de framkallat den.

– Förutom såret har han fläcktyfus...

Kvicksilverpelaren står på fyrtio och... »Julia»... Febern står het och röd inne i sovrummet. Tystnad, och i tystnaden mumlar han om en trappa och en dörrklocka som säger br-rin...

– Hjärtligt välkommen, herrn, viskade Mysjlajevskij elakt på ukrainska och ställde sig med benen brett isär. Högröd i ansiktet tittade Sjervinskij bort. Hans svarta kostym satt oklanderligt; skjortan var av bästa kvalitet, han hade rosett i halsen och lackskor på fötterna. »Skådespelare vid Kramskójs operastudio» stod det på ett kort som han hade i fickan. – Varför bär ni inga axelklaffar? fortsatte Mysjlajevskij och använde sin ironiska ukrainska. – »På Vladimirskaja vajar redan de ryska kejserliga banéren... Två divisioner senegaleser i Odessas hamn och serbiska kvartermästare... Officerare, bege er till Ukraina och sätt upp era styrkor»... fan i helvete heller!...

– Vad är det med dig? svarade Sjervinskij. Är det mitt fel kanske?... Vad hade jag med det att göra?... Jag höll själv på att bli skjuten. Jag var den siste som lämnade staben, det var klockan tolv, när fienden redan hade sina skyttelinjer ute i Petjorsk.

– Vilken hjälte, sade Mysjlajevskij, men jag hoppas att hans excellens överbefälhavaren hann undan innan... Precis som hans höghet hetmanen... fan ta honom... Jag får verkligen hoppas att han befinner sig i säkerhet. Fosterlandet behöver folk som de herrarna. Förresten, du kan möjligen inte säga mig var de håller hus?

– Vad ska du veta det för?

– Jo, det ska jag säga dig. Mysjlajevskij knöt högerhanden och slog den mot vänstra handflatan. – Om jag fick tag i de där excellenserna och högheterna, då skulle jag ta den ene i vänsterbenet och den andre i högerbenet och så skulle jag bunta ihop dem och dunka deras skallar i marken så länge jag bara hade lust. Och hela högkvarteret skulle åka med huvudet före ner i närmsta skittunna...

Sjervinskij blev mörkröd i ansiktet.

– Var du så snäll och välj dina ord, började han. Kom ihåg att fursten lämnade sin egen stab i sticket också. Två adjutanter tog han med sig när han försvann, men resten lämnade han åt sitt öde.

– Vet du att det sitter tusen stycken av våra mannar inne i museet, hungriga och med kulsprutor runtomkring sig... Petljuras folk kommer att klämma dem som vägglöss... Vet du hur de tog liver av överste Naj?... Han var den ende som...

– Var vänlig och lämna mig i fred! skrek Sjervinskij, nu alldeles rasande. Vad är det där för ton?... Jag är lika mycket officer som du!

– Sluta nu, sade Karas och ställde sig mittemellan Mysjlajevskij och Sjervinskij. Det där är fullkomligt löjligt. Vad ska du ge dig på honom för... Sluta nu, det där leder ingen vart...

– Tyst, tyst, viskade Nikolka olyckligt, han kan höra er...

Mysjlajevskij kände sig förlägen och lugnade sig.

– Bli inte förbannad nu, skönsångare där. Det var bara som jag... Du vet ju själv hur...

– Konstigt sätt ändå att...

– Ta det lugnt nu... Nikolka lyssnade plötsligt spänt och stampade lätt med foten i golvet. Alla lyssnade. Det hördes röster nerifrån Vasilisas våning. De kunde dunkelt uppfatta hur Vasilisa skrattade glatt, men en aning hysteriskt. Vandas gälla röst tycktes eka muntert till svar. Sedan dog skrattet bort och rösterna fortsatte en stund sitt dova pladdrande.

– Det var värst, sade Nikolka eftertänksamt. Vasilisa verkar ha gäster hemma... Gäster. Och en sån här dag. Nu är världens ände nära.

– Konstig kropp den där Vasilisa, avgjorde Mysjlajevskij.

Det var vid midnatt som Turbin somnade efter en morfininjektion, och Jelena satte sig till rätta i stolen bredvid hans säng. Inne i matsalen höll man krigsråd.

Man beslöt att alla skulle ligga över. För det första var det ingen idé att ge sig ut på gatorna nattetid, även om man hade utmärkta papper på sig. För det andra var det också bäst för Jelena om de stannade kvar och hjälpte till om det skulle behövas. Men framför allt var det bättre att sitta borta än att vara ensam hemma en sådan här natt. Och ännu viktigare var att de just inte hade någonting att göra. Men här kunde de ändå spela vint.

– Spelar ni kort? frågade Mysjlajevskij Lariosik.

Lariosik rodnade och såg förlägen ut men sade med en gång att han spelade vint fast mycket, mycket dåligt... att bara de inte skällde på honom som skattmasarna brukade göra hemma i Zjitomir... att han hade råkat ut för en förfärlig historia minsann, men att här hemma hos Jelena Vasiljevna hade han levt upp, för Jelena Vasiljevna var en helt underbar människa och här hemma hos Turbins var det så varmt och trevligt och särskilt underbara var de gräddgula rullgardinerna som satt för alla fönster och tack vare dem kunde man känna sig i fred för världen runtomkring... Och världen därute... det måste ni väl ändå hålla med om, den var smutsig, blodig och alldeles vettlös.

– Ursäkta, men är det så att ni skriver poesi? undrade Mysjlajevskij och såg forskande på Lariosik.

– Ja, det gör jag, sade Lariosik förläget och rodnade.

– Jaså... Ja, ursäkta att jag avbröt er... Alldeles vettlös säger ni... Fortsätt bara, fortsätt...

– Ja, vettlös är den, världen, och våra stackars sargade själar vill ha lugn och ro bakom sådana här gräddgula rullgardiner.

– Mja, vad lugn och ro beträffar vet jag ju inte precis hur ni har det i Zjitomir, men här i Staden, hittar ni inget av den varan... Ta du och fukta din aska innan vi börjar, annars brinner du nog upp. Finns det några ljus här? Strålande. Någon får allt stå över i så fall... Ingen idé att spela på fem...

– Nikolka spelar som om han satt och sov i alla fall, sade Karas.

– Vad nu då, Fedja? Vem var det som förlorade sist? Du bekände ju inte färg! Vad bråkar du om?

– Såna jävla kortoxar kan Petljura behöva...

– Just bakom sådana här gräddgula rullgardiner borde man leva. Det verkar som om man alltid driver med poeter...

– Nej, för Guds skull... Varför tar ni så illa upp? Jag har ingenting emot poeter. Visserligen läser jag aldrig poesi...

– Och ingenting annat heller med undantag för artillerireglementet och de första femton sidorna i romerska rätten...När han kom till sidan sexton bröt kriget ut, och så slutade han...

– Han ljuger, lyssna inte på honom... Vad var det nu ni hette – Larion Ivanovitj?

Lariosik förklarade att han hette Larion Larionovitj men sade samtidigt att han trivdes så bra i sällskapet, som för all del inte var något vanligt sällskap utan en riktigt harmonisk familj, att han helt enkelt ville bli kallad »Larion» utan något fadersnamn... Om ingen hade något emot det förstås.

– Sympatisk figur, viskade den vanligtvis reserverade Karas till Sjervinskij.

– Ska vi ta och flytta oss närmare varandra då... Varför ska... Han ljuger: om ni vill veta det, så har jag faktiskt läst _Krig och fred..._ Det var en bok det. Den läste jag ända till sista sidan – med behållning. Och varför, tror ni? Jo, det var ingen djävla bläcksuddare som skrev den boken inte utan en artilleriofficer. Fick ni en tia? Då spelar ni med mig... Karas och Sjervinskij... Nikolka åker ut.

– Bara ni inte grälar på mig, sade Lariosik nervöst.

– Vad tror ni om oss egentligen? Är vi nåt slags kannibaler kanske? De där förbannade skattmasarna i Zjitomir verkar ha skrämt vettet ur er... Här brukar det gå snyggt till.

– Ni kan vara alldeles lugn, sade Sjervinskij och satte sig ner.

– Två spader... Jojo... det var allt en författare det, Lev Nikolajevitj Tolstoj, löjtnant i artilleriet... Synd att han tog avsked... pass... hade kunnat bli general han... Förresten hade han ju sitt gods... Då kan man ju skriva en roman om man sitter och har det tråkigt... inte ett jävla dugg att göra på vintrarna... Enkelt om man har ett gods att sitta på. Inga trumf...

– Tre ruter, sade Lariosik försiktigt.

– Pass, kom det från Karas.

– Vad bråkar ni om? Ni spelar ju bra. Er behöver man minsann inte gräla på, tvärtom. Jaha, säger ni tre ruter får jag väl försöka med fyra spader. Jag skulle inte ha något emot att sätta mig på mitt gods, som det nu är...

– Fyra ruter, viskade Nikolka till Lariosik och tittade i hans kort.

– Fyra? Pass.

– Pass.

I det fladdrande skenet från stearinljusen och i papyrossröken köpte den ängslige Lariosik in sig. Mysjlajevskij slängde ut var sitt kort till medspelarna som om korten var patronhylsor.

– Jag sitter lågt i spader, kommenderade han uppmuntrande till Lariosik. Ni spelar ju som en hel karl.

Korten for ljudlöst som lönnlöv ur Mysjlajevskijs händer. Sjervinskij slängde prudentligt fram sina kort, men Karas lyckades inte lika bra – hans kort sladdrade mot bordet. Lariosik suckade och lade ut sina kort som om de var identitetshandlingar.

– Har man sett på fan, kungen på damen, sade Karas.

Mysjlajevskij blev plötsligt högröd i ansiktet, slängde ifrån sig korten på bordet, spände ögonen i Lariosik och vrålade:

– Vad i helvete skulle du trumfa min dam för? Larion?!

– Strålande. Ha-ha-ha, skrattade Karas girigt. Vårt spel, tror jag!

Det blev ett förfärligt oväsen runt det gröna bordet och ljuslågorna fladdrade. Nikolka hyssjade och viftade med armarna och störtade fram för att stänga till dörren och dra för draperiet.

– Jag trodde att Fjodor Nikolajevitj satt med kungen, sade Lariosik likblek i ansiktet.

– Hur kunde du tro det... Mysjlajevskij ansträngde sig för att inte skrika högt och väste därför fram orden, något som gjorde att hans röst lät ännu hemskare. – Du köpte ju själv kungen och gav den till mig! Va? Det är ju fan själv! Mysjlajevskij vände sig mot de andra. – Det är ju... Han vill ha lugn och ro. Va? Men tappa ett stick – är det lugn och ro det? Stick som stick, men man får väl ändå lov att använda huvudet! Det här är inte poesi det!

– Stopp ett tag. Kanske Karas...

– Vadå kanske? Bara dumheter alltihop. Ursäkta mig, gubbe lilla, det kan ju hända att ni spelar på det där viset i Zjitomir, men fan vet i så fall vad ni håller på med!... Ta nu inte illa upp... men Pusjkin och Lomonósov, de skrev poesi de, men nåt sånt här skulle de aldrig ha hittat på... eller Nádson.

– Tyst nu. Vad är det som har flugit i dig? Det kan ju hända vem som helst.

– Det var väl det jag visste, mumlade Lariosik. Alltid samma otur...

– Sluta nu...

Och med en gång blev det alldeles tyst. Långt borta bakom alla dörrarna ringde det i köket. Ingen sade någonting. Så hördes ljudet av klackar som dunsade mot golvet, dörrarna flög upp och in kom Anjuta. I hallen skymtade Jelenas huvud. Mysjlajevskij trummade med fingrarna mot bordsfilten och sade:

– Lite tidigt, va?

– Ja, det är det, sade Nikolka som ansågs vara den mest sakkunnige när det gällde husundersökningar.

– Ska jag gå och öppna? frågade Anjuta oroligt.

– Nej, Anna Timoféjevna, svarade Mysjlajevskij. Vänta ett tag. Han reste sig knarrande ur stolen. – Nu är det faktiskt min tur att gå och öppna, bry er inte om det...

– Vi går båda två på en gång, sade Karas.

– För all del, sade Mysjlajevskij och såg med ens ut som om han stod framför sin tropp. Allt är väl i ordning därinne... Doktor Turbin har fläcktyfus och så vidare. Du, Lena, är hans syster... Karas, du får spela läkare – eller medicinare... In med dig i sovrummet... Ta nu en spruta eller nåt i handen... Vi är rätt många. Det klarar sig...

Det ringde otåligt igen. Anjuta ryckte till och alla blev ännu allvarligare till mods.

– Ingen brådska, sade Mysjlajevskij och tog fram en liten svart leksaksrevolver ur bakfickan.

– Det där ska du inte göra, sade Sjervinskij och mulnade. Jag är förvånad över dig. Du borde allt vara lite försiktigare. Hur kunde du gå så där ute på gatan?

– Oroa dig inte, sade Mysjlajevskij allvarligt men i artig ton. Det här ordnar vi. Håll den här, Nikolka, och släng ut den genom bakdörren eller genom fönsterventilen, om det behövs. Om det är Petljuras mordänglar som står där ute, så hostar jag och då kastar du ut den, men se till att vi kan hitta den igen. Den är värdefull för mig, jag hade den med mig utanför Warszawa... Är du klar?

– Var lugn för det, svarade Nikolka, specialisten, och tog stolt hand om revolvern.

– Jaha alltså, sade Mysjlajevskij och stack ett finger i bröstet på Sjervinskij. Du har kommit hit för att sjunga för oss. Han petade på Karas och fortsatte: – Du är medicinare. Till Nikolka sade han: – Du är bror i huset, och till Lariosik: – Ni är student och är inneboende här. Har ni nån legitimation?

– Jag har tsarregeringens pass och studentlegitimation från Charkov.

– Göm undan tsarpasset och visa studentlegitimationen.

Lariosik drog undan draperiet och försvann.

– Och resten, ja det är ju bara kvinnor..., fortsatte Mysjlajevskij. Har alla sina papper i ordning? Inget misstänkt i fickorna?... Hallå där, Larion!... Fråga honom om han har något vapen på sig.

– Larion! ropade Nikolka i matsalen. Har du något vapen?

– Nej, gode Gud, det har jag absolut inte, ekade Lariosiks röst någonstans inne i lägenheten.

En lång, förtvivlad och otålig signal hördes igen.

– Gud välsigne oss då, sade Mysjlajevskij och satte av mot ytterdörren. Karas försvann in i Turbins sovrum.

– Här ska det se ut som om någon har lagt patiens, sade Sjervinskij och blåste ut ljusen.

Tre dörrar ledde in till Turbins våning. En öppnade sig från hallen ut mot trappan, en annan – en glasdörr – markerade gränsen för familjen Turbins domäner. På andra sidan glasdörren nere i den mörka trappuppgången fanns en sidodörr in till Lisovitjs lägenhet. Och korridoren slutade i en sista dörr ut mot gatan.

Det slamrade i dörrarna och Mysjlajevskij ropade där nere:

– Vem är det?

Bakom sig uppe i trappan anade han ett par silhuetter. Utanför dörren hördes en dov bönfallande röst:

– Hur många gånger ska man behöva ringa... Bor fru Talberg-Turbin här?... Det är telegram till henne... Öpp-na...

»Jojo», tänkte Mysjlajevskij och hostade som om han var verkligt illa däran. En silhuett försvann bakom honom i trappan. Mysjlajevskij lyfte på haspen, vred om nyckeln och öppnade dörren men lät kedjan sitta kvar.

– Får jag telegrammet, sade han och ställde sig på tvären i skydd av dörren. En grå arm stack in och överlämnade ett litet kuvert. Den häpne Mysjlajevskij såg att det faktiskt var ett telegram.

– Skriv på här, sade någon ilsket utanför dörren.

Mysjlajevskij kikade ut och såg att det bara stod en ensam karl ute på gatan.

– Anjuta, Anjuta, ropade Mysjlajevskij ivrigt och var tydligen återställd från sin envisa rethosta. Ge mig en penna.

I stället för Anjuta kom Karas springande med en penna. Mysjlajevskij rev av en bit av kuvertet och rafsade ner: »Tur», varpå han viskade till Karas:

– Ge honom tjugofem kopek...

Dörren smällde igen och gick i lås...

Omtumlad gick Mysjlajevskij tillsammans med Karas tillbaka uppför trappan. Där var alla församlade. Jelena rev upp kuvertet och läste mekaniskt upp vad där stod:

»lariosik drabbad av förfärlig olycka stop operettsångaren lipskij...»

– Gode Gud, ropade Lariosik högröd i ansiktet. Det är från henne!

– Sextiotre ord, flämtade Nikolka. Titta, det står överallt på båda sidorna.

– Herregud! utbrast Jelena Vad är det jag gör? Förlåt mig, Larion, att jag började läsa. Jag hade alldeles glömt av det...

– Vad är det här för något? undrade Mysjlajevskij.

– Hans fru har övergivit honom, viskade Nikolka i hans öra, det är en sån skandal att...

Nu kom ett förfärligt brak från glasdörren och rullade in som en lavin i våningen. Anjuta skrek till. Jelena bleknade och lutade sig mot väggen. Det var ett så ohyggligt hemskt och så befängt brak att till och med Mysjlajevskij ändrade uppsyn. Sjervinskij stöttade upp Jelena, själv var han också blek... Från Turbins sovrum hördes ett stönande.

– Dörrarna..., skrek Jelena.

Utan att bry sig om sin strategiska plan rusade Mysjlajevskij, följd av Karas, Sjervinskij och den dödsförskräckte Lariosik nerför trappan.

– Nu blir det värre, muttrade Mysjlajevskij.

På andra sidan glasdörren flaxade en ensam svart silhuett och oväsendet slutade.

– Vem där? dånade Mysjlajevskij med samma röst som han hade använt borta i arsenalen.

– För Guds skull... för Guds skull... Öppna, det är jag, Lisovitj... det är Lisovitj!! skrek silhuetten. Det är Lisovitj... Vasilisa var förfärlig att skåda. Den skära flinten lyste igenom håret som stod på ända. Slipsen hängde på sned och kavajskörten slängde som dörrarna på ett sönderslaget skåp. Vasilisas ögon var beslöjade och vansinniga som om han hade blivit förgiftad. Han orkade upp på första trappsteget, sedan vacklade han till och dråsade rakt i famnen på Mysjlajevskij. Mysjlajevskij tog emot honom men kunde knappt hålla honom, eftersom han själv miste balansen och satte sig i trappan. I förvirringen skrek han hest:

– Karas! Vatten...

# 15

Det var kväll. Klockan närmade sig elva. Till följd av olika händelser tömdes den inte heller annars särskilt trafikerade gatan väsentligt tidigare än vanligt.

Det snöade lätt, och flingorna dalade stadigt ner utanför fönstret, medan akacieträdets grenar, som på sommaren skuggade familjen Turbins fönster, alltmer tyngdes av sin vita skrud.

Snöfallet hade börjat vid middagstiden och sedan hade kvällen kommit, skum och obehaglig, med otrevliga överraskningar och bultande hjärta. Elektriciteten lyste av någon anledning bara med halv styrka, och till middag bjöd Vanda på kalvhjärna. Kalvhjärna är ju redan i vanliga fall någonting förfärligt, men när Vanda lagade den var det helt enkelt outhärdligt. Före kalvhjärnan hade hon serverat en soppa, kokad på margarin, och Vasilisa hade bekymrad rest sig från bordet med en hemsk känsla av att inte ha ätit någonting alls. På kvällen hade han en massa bestyr, alla otrevliga och tyngande. I matsalen stod bordet uppochner och en bunt Lebid-Jurtjik-sedlar låg på golvet.

– Du är inte klok, sade Vasilisa till sin fru.

Vanda tog på sig en annan min och svarade:

– Jag har länge vetat att du är en ynkrygg. Men ditt uppträdande på sista tiden har varit alldeles monumentalt.

Vasilisa ville helst drämma till henne i ansiktet allt vad han orkade så att hon for iväg och slog huvudet i hörnet av skänken. Och sedan skulle han slå henne och klå henne tills den förbannade, beniga varelsen tystnade och erkände sig besegrad. Han – Vasilisa – var ju alldeles slut, han arbetade som en häst och krävde, ja krävde att få bli åtlydd hemma. Vasilisa gnisslade tänder och hejdade sig, för det var inte alls så ofarligt att ge sig på Vanda som man kanske skulle kunna tro.

– Gör som jag säger, sade Vasilisa mellan tänderna. Du begriper väl att de kan flytta på skänken, och vad händer då? Men det här, det kommer ingen att tänka på. Alla i hela Staden gör på det viset.

Vanda lydde och tillsammans började de sätta fast sedlarna med häftstift på undersidan av bordet.

Snart var hela undersidan dekorerad och liknade en sinnrikt komponerad sidenmatta.

Vasilisa som var blodröd i ansiktet reste sig upp med ett morrande och betraktade sin blomsteräng.

– Så besvärligt, sade Vanda. Så fort man behöver en sedel så måste man vända på bordet.

– Gör det då, det bränner du inte av dig fingrarna för, väste Vasilisa. Bättre att vända på bordet än att bli av med allting. Har du inte hört vad som händer i Staden? Värre än bolsjevikerna är de. Husundersökningar överallt, sägs det, de letar hela tiden efter officerare.

När klockan blev elva hämtade Vanda samovaren i köket och släckte ljuset i hela lägenheten. Ur skänken tog hon fram en korg med knastertorrt bröd och en grön ostkant. De hade en trearmad lampa som hängde över bordet och i en av armarna satt en ensam glödlampa som lät sina svagt glödande koltrådar sprida ett matt rödaktigt sken.

Vasilisa tuggade på en bit franskbröd, och den gröna osten hade samma inverkan på honom som ihållande tandvärk, han fick tårar i ögonen. Varje gång han bet i brödet föll motbjudande smulor från munnen ner på hans kavaj och innanför kragen. Vasilisa begrep inte vad det var som fick honom att våndas så, och han sneglade på Vanda som också satt där och tuggade.

– Märkvärdigt hur lätt de har klarat sig undan, sade Vanda med en blick upp i taket. Jag var säker på att nån av dem skulle bli dödad. Men nu är de där igen allihop, och våningen är full av officerare som förut...

Vid varje annat tillfälle skulle Vandas ord inte ha gjort det ringaste intryck på Vasilisa, men nu när han satt där med sin leda tyckte han att hon var mer än lovligt gemen.

– Du förvånar mig, sade han och tittade undan för att inte villa bort sig. Du vet ju mycket väl att de egentligen har gjort alldeles rätt. Någon måste ju försvara Staden mot de där (Vasilisa sänkte rösten) skurkarna... Och dessutom har du nog fel om du tror att de har klarat sig undan så lätt... Jag tror att han...

Vanda spärrade upp ögonen och nickade.

– Det förstod jag själv med en gång... Det är klart att han är sårad...

– Ja, då är det väl ingenting att vara så glad åt... klarat sig undan och klarat sig undan, jojo...

Vanda slickade sig om läpparna.

– Jag är inte alls glad, jag bara sade »klarat sig undan», och nu skulle jag gärna vilja veta vad du som ordförande i huskommittén kommer att säga om det dyker upp folk här – det Gud förbjude – och frågar vem som bor däruppe. Var de på hetmanens sida? Vad säger du då?

Vasilisa rynkade pannan och vindade:

– Jag kan ju som sanningen är säga att han är läkare... Hur skulle jag för övrigt veta något mer? Var skulle jag ha hört det?

– Just det, var skulle du ha hört det...

Nu ringde det i hallen. Vasilisa bleknade och Vanda vred på sin seniga hals.

Vasilisa snörvlade till, reste sig upp i stolen och sade:

– Vet du vad, det kanske är bäst att springa upp till Turbins med en gång och kalla hit dem?

Vanda hann inte svara, för det ringde igen.

– Gode Gud, sade Vasilisa oroligt, nej, nu måste jag gå och öppna.

Vanda blängde förskräckt omkring sig och följde efter honom. De öppnade dörren ut i trappuppgången. Vasilisa gick ut, det drog kallt från korridoren, Vandas spetsiga ansikte kikade ut med oroligt uppspärrade ögon. Ovanför henne ringde den oförskämda elektriska klockan en tredje gång innanför sin glänsande kåpa.

Ett ögonblick fick Vasilisa idén att knacka på Turbins glasdörr – då skulle någon komma ner och saker och ting skulle inte längre vara så förfärliga. Men han var rädd att knacka på. Plötsligt kunde den som ringde fråga honom varför han hade knackat. »Va? Är du rädd för nåt?» Dessutom skymtade ett, låt vara svagt, hopp om att det inte var husundersökning som hotade utan något annat...

– Vem... är det? viskade Vasilisa vid dörren.

Det kom ett hest svar från nyckelhålet rätt i magen på Vasilisa och ovanför Vanda surrade klockan om och om igen.

– Öppna, raspade nyckelhålet på ukrainska, det är från staben. Våga inte sticka iväg för då skjuter vi sönder dörren...

– Å, Gud..., suckade Vanda.

Med livlösa händer sköt Vasilisa undan haspen och tryckte ner det tunga dörrvredet, och efteråt kom han inte ihåg hur han hade lossat kedjan.

– Rappa på..., sade nyckelhålet barskt.

I mörkret utanför såg Vasilisa en bit av den grå himlen, konturen av akacieträdet och de dalande snöflingorna. Det var bara tre män som trängde sig in, men Vasilisa tyckte att de var många fler.

– Ursäkta, men vad har ni för ärende?

– Husundersökning, svarade den förste av inkräktarna med vargröst och marscherade genast rakt mot Vasilisa. Korridoren gjorde en kullerbytta och i den upplysta dörröppningen verkade Vanda stå med vitpudrat ansikte.

– Ursäkta mig, men i så fall – Vasilisas röst hade förlorat färgen och var alldeles blek – kanske ni har en order? Jag är faktiskt en vanlig hygglig medborgare... jag har ingen aning om varför ni kommer till mig. Här finns ingenting. Vasilisa ville så oändligt gärna tala ukrainska och gjorde också ett försök i den vägen.

– Vi ska ta oss en titt, sade mannen.

Som i en dröm lät sig Vasilisa trängas undan av inkräktarna, som i en dröm såg han dem allihop. Den förste av dem såg helt och hållet ut som en varg, tyckte Vasilisa. Ett smalt ansikte, små djupt sittande ögon, gråaktig hy, ett par vippor till mustascher, orakade kinder insjunkna som torra plogfåror. Han blängde besynnerligt omkring sig och redan i den trånga trappuppgången hann han visa att han inte gick som folk brukar utan i stället lunkade fram med nosen i marken som ett djur, van vid snö och högt gräs. Hans språk var en egendomlig rotvälska – han talade en blandning av ryska och ukrainska, välkänd för de stadsbor som besöker Podol nere vid stranden av Dnepr, där hamnen sommartid ekar av gälla skrik och är full av svängande kranar och där mängder av trashankar, också på sommaren, lämpar av meloner från pråmarna... På huvudet bar vargen en fårskinnsmössa med en blå guldgalonerad trasa dinglande vid sidan.

Den andre karlen var en jätte och nådde nästan upp till taket i Vasilisas hall. Han var rosig i ansiktet som ett muntert fruntimmer, ung och skägglös. På huvudet bar han en huva med malätna öronlappar, över axlarna hängde en grå soldatkappa och på hans onaturligt små fötter satt ett par motbjudande gamla trasiga skor.

Den tredje hade knäckt näsa med ena sidan täckt av var och skabb, och läppen var vanställd av ett ärr. På huvudet hade han en gammal officersmössa med rött bräm och spår efter en kokard. Han bar en tvåradig gammaldags vapenrock med ärggröna kopparknappar, svarta byxor, och på fötterna hade han luddiga grå arméstrumpor innanför ett par bastskor. I lampskenet lyste hans ansikte i två färger – vaxgult och lila – och han hade en ömkansvärd, elak blick i ögonen.

– Vi ska ta oss en titt, upprepade vargen, och här är våra order.

Med dessa ord stack han ner handen i byxfickan och slet fram ett skrynkligt papper som han körde upp i ansiktet på Vasilisa. Hans ena öga fick Vasilisas hjärta att stanna och det andra skelade iväg mot koffertarna som stod i hallen.

Det skrynkliga pappret var dubbelvikt och bar stämpeln:

> Staben 1 kosackregementet.

Någon hade använt anilinpenna och skrivit med stora krulliga bokstäver på ukrainska:

> Tillstånd att genomföra husundersökning hos medborgare Vasilij Lisovitj, Aleksejbacken nr 13. Motstånd bestraffas med omedelbar arkebusering.

_Protsénko,_ stabschef
 _Miklún,_ adj.

I nedre vänstra hörnet fanns ytterligare en oläslig blå stämpel. De gröna blombuketterna på tapeterna gungade för Vasilisas ögon, och han sade medan vargen åter tog hand om papperet: – Varsågoda, men jag har ingenting...

Vargen tog fram en browning insmord med symaskinsolja ur fickan och riktade den mot Vasilisa. Vanda gav till ett kvävt skri: »Aj». Mannen med det vanställda ansiktet hanterade en lång, uppfordrande revolver som också den var insmord med symaskinsolja. Vasilisa kände sig knäsvag, han kröp ihop och blev kortare än vanligt. Det elektriska ljuset flammade plötsligt upp av någon anledning och lyste glatt.

– Finns det nån här? rosslade vargen.

– Nej, ingen, svarade Vasilisa vit om läpparna. Bara jag och min fru.

– Ta er en titt, pojkar, men låt det gå undan, grymtade vargen och vände sig till sina följeslagare. Vi har bråttom.

Jätten skakade om en av koffertarna som om den var en liten korg, och mannen med den krossade näsan smög sig iväg mot kaminen. De stoppade undan sina revolvrar. Mannen med näsan knackade med knytnävarna på kaminen, öppnade den svarta luckan med en smäll så att en ljum pust slog ut.

– Vapen? undrade vargen.

– Nej, på hedersord... Vad skulle jag med vapen till?...

– Vi har inga vapen, flämtade Vandas skugga.

– Bäst att säga som det är, för du såg ju vad det stod – arkebusering, va? sade vargen menande.

– Herregud... Var skulle jag ha fått vapen ifrån?

Man tände den gröna lampan i Vasilisas arbetsrum, och Alexander II blängde på de tre karlarna, sårad ända in i djupet av sin gjutjärnssjäl. Inne i sitt grönskimrande arbetsrum upplevde Vasilisa för första gången i sitt liv hur hotfullt det känns när det börjar gå runt i huvudet och man anar att man kommer att svimma. Alla tre satte i gång att undersöka tapeterna. Jätten slängde ner den ena bokraden efter den andra lika lätt som om de varit leksaker, och sex händer for efter väggarna och knackade på dem... Tap... tap... väggen ekade dovt. Top, kom det plötsligt från plattan framför gömstället. Vargögonen lyste med en road glans.

– Vad var det jag sa? viskade han ljudlöst. Med sina tunga fötter trampade jätten igenom fåtöljsitsen, nådde nästan ända upp i taket, någonting knakade och brast under jättens fingrar och så slet han ner plattan från väggen. Det hopsnörda paketet befann sig rätt som det var i vargens händer. Vasilisa vacklade till och lutade sig mot väggen. Vargen började skaka på huvudet, han skakade på det länge och väl och tittade på den halvdöde Vasilisa.

– Jojo, jaså minsann, sade han bittert. Vad är nu det här för nåt? Nähä, här skulle det alltså inte finnas nåt, din pissrumpa. Ingenting alls, men det verkar ju faktiskt som du har stoppat in dina sekiner i väggen! Du skulle skjutas du!

– Nej! skrek Vanda.

Nu hände det någonting underligt med Vasilisa, ty plötsligt brast han ut i ett krampaktigt gapskratt, och det var ett hemskt skratt, för i Vasilisas himmelsblå ögon fanns ingenting annat än fasa, det var bara läpparna, näsan och kinderna som skrattade.

– Snälla ni, det här är ju inget olagligt. Bara lite bankpapper och småsaker... Inte mycket pengar alls... Bara sånt som jag har tjänat ihop själv... Förresten gäller ju inte tsarens pengar längre i alla fall...

Vasilisa stod där och pratade och stirrade på vargen som om han på något kusligt sätt var fascinerad av honom.

– Såna som du skulle arresteras, sade vargen upplysningsvis, skakade på paketet och körde ner det i den bottenlösa fickan på sin luggslitna kappa. Sätt igång, pojkar, titta i skrivbordet.

Högar av papper, stämplar, sigill, vykort, pennor och cigarrettetuier kom utfarande ur lådorna som Vasilisa själv öppnade. Det gröna överdraget och den röda bordsfilten var snart överhopade av papper som frasade vidare ner på golvet. Näsan vände uppochner på papperskorgen. Inne i salongen knackade de närmast likgiltigt här och var i väggarna. Jätten slet undan mattan, trampade omkring på golvet och lämnade sina spår nästan som ett inbränt mönster i parketten. Elektriciteten som tagit fart fram på kvällen spred nu ett muntert sken och det glänste om grammofontratten. Vasilisa kom snubblande efter de tre karlarna. I hans avtrubbade hjärna rörde sig tankarna nu någorlunda redigt. Sovrummet förvandlades på ett ögonblick till ett enda kaos: ur spegelskåpet rasade filtar och lakan, madrassen ställde sig i ett huj på öronen. Plötsligt hejdade sig jätten, han log ett blygt leende och tittade i golvet. Under den upprivna sängen tittade Vasilisas nya getskinnskängor fram med sina lackerade tåhättor. Jätten flinade och såg förläget på Vasilisa.

– Snygga kängor det där, sade han med tunn röst. Undrar just om det är min storlek.

Vasilisa hann inte tänka efter vad han skulle svara, förrän jätten böjde sig ner och försiktigt började sätta på sig kängorna. Vasilisa ryckte till.

– Det är getskinnskängor, sade han utan att ens begripa vad han sade.

Vargen vände sig mot honom med de sneda ögonen lysande av bittert hat.

– Håll käften, ditt as, sade han bistert. Håll käften! upprepade han och ilsknade plötslig till. Var du tacksam för att vi inte sköt dig på fläcken som en tjuv och bandit, du som stoppar undan dina härligheter. Så håll du käften, fortsatte han och med hotfullt blixtrande ögon stegade han rakt fram mot den nu helt likbleke Vasilisa. Här har du suttit och samlat på dig gods och guld, smort kråset har du gjort och skär som en gris har du blivit, men titta här bara hur vanliga hyggliga människor får gå omkring! Ser du det va? Han där sitter med fötterna stelfrusna och insvepta i bara trasor, han har fått ruttna bort i skyttegravarna för din skull, medan du har suttit här inne och spelat grammofon. Jävla skitfan! Hans ögon lyste av lust att ge Vasilisa en örfil och han svängde med armen. – Nej..., skrek Vanda. Vargen vågade inte drämma till den respektingivande Vasilisa utan körde bara knytnäven in i bröstet på honom. Den likbleke Vasilisa vacklade och kände en häftig smärta suga till i bröstet när den spetsiga knytnäven träffade honom.

»Så går det till när det blir revolution», tänkte han inne i sitt skära, prydliga huvud,» just en snygg revolution. Man borde ha hängt dem allihop, men nu är det för sent...»

– Sätt på dig skorna, Vasilko, sade vargen vänligt till jätten som slog sig ner på resårmadrassen och slängde av sig sina eländiga trasor. Hans tjocka grå sockor fick inte plats i kängorna. – Ge kosacken ett par strumpor, sade vargen strängt till Vanda. Hon hukade sig genast ner framför lådan längst ner i det gula skåpet och tog fram ett par. Jätten kastade ifrån sig sina grå sockor, blottade sina rödfnasiga tår och svarta skavsår och satte på sig de nya strumporna. Han hade svårt att få på sig kängorna, vänstra skosnöret flög av med en smäll. Glad som ett barn knöt jätten ihop ändarna och reste sig upp. Och plötsligt var det som om någonting brast i det spända förhållandet mellan dessa fem besynnerliga människor som klev runt i våningen. Allt blev så enkelt och naturligt. Med en blick på jättens kängor snodde näsan plötsligt åt sig Vasilisas byxor som hängde på en krok bredvid handfatet. Vargen gav bara Vasilisa ännu en misstänksam blick – skulle han säga något? – men varken Vasilisa eller Vanda sade någonting, båda var lika bleka i ansiktet och gjorde stora ögon. Sovrummet påminde med ens om ett hörn i en konfektionsaffär. Näsan stod där i sina randiga, trasiga kalsonger, han höll upp byxorna mot ljuset och granskade dem.

– Inga dåliga grejer det här, det är visst cheviot..., snörvlade han och satte sig ner i en fåtölj för att ta på sig byxorna. Vargen bytte ut sin smutsiga tröja mot Vasilisas grå kavaj och lämnade några papper åt Vasilisa med orden: – Ta ni de här papperen, ni kommer nog att behöva dem. Från bordet tog han en glasklocka i form av en jordglob med svarta, feta romerska siffror. Vargen drog på sig sin kappa och under den kunde man höra hur klockan tickade.

– Klockor är bra att ha. Man känner sig liksom lite naken utan en klocka, eller hur, sade han till näsan och blev alltmer avspänd i sitt förhållande till Vasilisa. Vill man titta efter vad klockan är på natten, ja då måste man helt enkelt ha en.

Därefter begav sig alla tre ut genom salongen och tillbaka in i arbetsrummet. Vasilisa och Vanda gick bakom utan ett ord. Inne i arbetsrummet stod redan vargen och vindade, han funderade på något och sade sedan till Vasilisa:

– Bäst ni ger oss ett kvitto... (Han hade kommit att tänka på något som tydligen oroade honom och han rynkade pannan som ett dragspel.)

– Va? viskade Vasilisa.

– Kvitto på att ni har gett oss de här sakerna, upplyste vargen och tittade i golvet.

Vasilisa ändrade uppsyn och han blev skär om kinderna.

– Men hur i... Jag har ju... (Egentligen ville han skrika: »Vad för slag, ska jag behöva skriva kvitto också?!» men de orden kunde han inte få fram, och det han sade var något helt annat.) Ni .. ni ska alltså ha kvitto på...

– Å, man borde slå ihjäl dig som en hund. Blodsugare... Jag vet nog vad du tänker. Ja, det vet jag. Hade du fått styra och ställa, så hade du nog stampat på oss som myror. Det tjänar tydligen inget till att prata med en sån som dig. Upp med honom mot väggen, pojkar. Jag ska min själ klå upp honom...

Han eldade upp sig till raseri och tryckte i upphetsningen upp Vasilisa mot väggen och klämde åt om hans strupe, så att Vasilisa tvärt blev röd i ansiktet.

– Å, nej! skrek Vanda förskräckt och grep tag i vargens arm. Snälla ni, ha förbarmande med honom... Skriv på, Vasia, gör som han säger...

Vargen släppte taget om ingenjörens hals, och Vasilisas krage sprang upp som om den satt fast i en fjäder. Vasilisa märkte inte ens hur han hamnade i sin fåtölj. Hans händer darrade. Han rev ut ett papper ur ett block och doppade pennan i bläckhornet. Det blev tyst, och i tystnaden hördes tickandet från glasgloben i vargens ficka.

– Hur ska jag skriva? undrade Vasilisa med tunn, hes röst.

Vargen tänkte efter och blinkade.

– Skriv så här... Enligt order av staben första kosackregementet... följande artiklar... överlämnade till sergeant...

– Artiklar..., knarrade Vasilisa och tystnade tvärt.

–... i samband med husundersökning. Har inga ersättningskrav. Och underskrift...

Här samlade Vasilisa ihop all den luft han hade kvar i lungorna, tittade bort och frågade:

– Överlämnade till vem?

Vargen såg misstänksamt på Vasilisa men behärskade sin avsmak för honom och suckade bara helt kort:

– Skriv så här: överlämnade till sergeanterna Nemoljaka (han hejdade sig och kastade en blick på näsan)... och Kirpatyj samt hetman Uragan.

Omtöcknad tittade Vasilisa ner på papperet och skrev efter vargens diktamen. När han hade skrivit ner allt som krävdes av honom, satte han dit ett darrande »Vasilis» i stället för signatur och lämnade över pappret till vargen som tog hand om det och började granska det.

Uppe i trappan smällde det samtidigt i glasdörrarna, man kunde höra steg och Mysjlajevskijs dånande stämma.

Vargens ansikte undergick en hastig förändring och han mulnade. Hans kumpaner hajade till. Vargen blev mörkröd i ansiktet och ropade ett dämpat: »Tyst». Han fick fram browningen ur fickan och siktade på Vasilisa som log ett martyrleende. Det hördes steg och röster utanför dörren i korridoren. Därefter kunde man höra hur det slamrade om haspen, dörrvredet och kedjan – det var någon som stängde och låste dörren. Ännu några hastiga steg och en man som skrattade. Sedan smällde det i glasdörren, stegen försvann uppåt och dog bort och allt blev tyst. Näsan gick ut i hallen, lutade sig mot dörren och lyssnade. När han kom tillbaka utväxlade han ett par menande blickar med vargen, alla tre tryckte ihop sig och gick ut i hallen. Där ställde sig jätten och spelade piano med tårna i sina ganska trånga kängor och sade:

– Blir nog till att frysa om tårna.

Han tog på sig Vasilisas galoscher.

Vargen vände sig mot Vasilisa, flackade med blicken och viskade insmickrande:

– Hör nu på, herrn... Inte ett ord om att vi har varit här. För skvallrar ni, så kommer våra grabbar hit och klår upp er. Stanna hemma i natt, annars råkar ni riktigt illa ut...

– Ursäkta så mycket, sade näsan med osunt drypande röst.

Den rödkindade jätten sade ingenting, han såg bara ängsligt på Vasilisa och sneglade glatt på sina blänkande galoscher. De gick ut i trappuppgången och fortsatte mot ytterdörren, de knuffades och skyndade av någon anledning iväg på tå. Det smällde i låset, den mörka himlen tittade in, och med iskalla händer lade Vasilisa på haspen igen. Det gick runt för honom, och ett kort tag trodde han att han drömde. Hjärtat stannade i kroppen på honom och började sedan bulta allt häftigare. I hallen satt Vanda och tjöt. Hon hade hasat ner på en koffert och slagit huvudet i väggen, stora tårar trillade ner för hennes ansikte.

– Herregud! Vad var det här för något?... Gode Gud. Gode Gud. Vasia... Mitt på ljusa dagen. Vad är det som pågår egentligen?...

Vasilisa stod framför henne och darrade som ett asplöv, hans ansikte var förvridet av fasa.

– Vasia, skrek Vanda, du förstår väl,... Inte var det nån stab eller nåt regemente inte. Vasia! Rena rama banditerna var de!

– Jag vet, jag vet. Jag förstod det själv, muttrade Vasilisa och slog ut med armarna i förtvivlan.

– Herre min skapare! ropade Vanda. Du måste ge dig ut med detsamma, nu på en gång, och anmäla dem, så att de blir fast. Vi måste få fast dem! Heliga Guds moder! Allt vad vi äger och har! Om det bara fanns någon som... någon enda människa... Va? Hon skakade i hela kroppen och gled ner på golvet med händerna för ansiktet. Hennes hår stod på ända och hennes kofta hade gått upp i ryggen.

– Men var ska jag anmäla dem, var...? undrade Vasilisa.

– I staben, för Guds skull, hos polisen! Skriv en anmälan. Skynda på. Vad är det frågan om?!

Vasilisa stod och trampade, men plötsligt störtade han ut. Han for rakt mot glasdörren och ställde till med det förfärligaste oväsen.

Alla utom Sjervinskij och Jelena skockades inne hos Vasilisa. Lariosik stod blek i dörren. Mysjlajevskij stod med benen brett isär och tittade på de trasiga skorna och all annan lump som de okända besökarna hade kastat omkring sig och vände sig sedan till Vasilisa.

– Era saker har ni nog sett för sista gången. Det var banditer ni råkade ut för. Tacka ni Gud för att ni fortfarande lever. Ska jag säga som sanningen är, ja då är jag förvånad att ni kom så lindrigt undan.

– Herregud... se vad de har ställt till med hos oss! sade Vanda.

– De hotade att skjuta mig.

– Var tacksam för att det inte blev något av med den saken. Det är första gången jag har sett sånt här.

– Snyggt gjort, tillade Karas.

– Vad ska vi göra nu? frågade Vasilisa olyckligt. Springa och klaga?... I så fall var?... För Guds skull, Viktor Viktorovitj, ge mig ett råd.

Mysjlajevskij harklade sig och tänkte efter.

– Jag skulle råda er att inte gå och klaga någonstans, sade han. För det första får de inte tag i dem. Och för det andra – han böjde på långfingret – för det andra...

– Vasia, du kommer väl ihåg vad de sade? De skulle döda dig om du skvallrade.

– Ä, det är bara dumheter. Mysjlajevskij rynkade pannan. – Ingen kommer att döda er, men de får inte tag i dem helt enkelt, ingen kommer att ha lust att jaga dem heller, och för det andra – han böjde på pekfingret – blir ni tvungen att anmäla att de tog tsarpengar från er, eller hur... Och anmäler ni det för deras stab eller för någon annan då ställer de till med en ny husundersökning, var så säker.

– Mycket möjligt, högst troligt till och med, tillade Nikolka, den erfarne specialisten.

Uppriven och genomblöt av vattnet som han fick över sig efter sin svimning stod Vasilisa och hängde med huvudet, Vanda brast ut i tyst gråt och lutade sig mot dörrposten, alla tyckte synd om dem. Lariosik suckade tungt där han stod i dörren och rullade med sina glanslösa ögon.

– Vi har alla våra plågor att bära, viskade han.

– Vad hade de för vapen? frågade Nikolka.

– Herregud. Två av dem hade revolvrar, och den tredje... Vasia, den tredje hade väl inget vapen alls?

– Nej, det var bara två som hade revolvrar, bekräftade Vasilisa.

– Ni såg möjligen inte vad det var för sort? Det var Nikolka som hörde sig för i affärsmässig ton.

– Jag vet faktiskt inte, sade Vasilisa med en suck. Jag vet inte vad det finns för olika sorter. En var stor och svart, den andra var en liten svart sak med en snodd i.

– Just det, suckade Vanda.

Nikolka rynkade pannan och sneglade som en fågel mot Vasilisa. Han stod och trampade ett tag, rörde sig oroligt och smög sig sedan mot dörren. Lariosik släpade sig iväg efter honom och hade knappt hunnit in i matsalen, förrän det klirrade av glas inifrån Nikolkas rum och Nikolka själv skrek till. Lariosik hastade dit. Ljuset brann för fullt i Nikolkas rum, det drog kallt från den öppna fönsterventilen och i fönsterrutan gapade ett stort hål som Nikolka slagit upp med knäna när han i förtvivlan hade hoppat ner från fönsterbrädan. Nikolka irrade med blicken.

– Det är inte möjligt! ropade Lariosik och slog ihop händerna. Det är ju rena trolleriet!

Nikolka störtade ut ur rummet, for igenom biblioteket, ut genom köket, förbi den förskräckta Anjuta som skrek: »Nikolka, Nikolka, ska du springa ut utan mössa? Herregud, vad har nu hänt?...» Och han störtade vidare genom farstun och ut på gården. Anjuta korsade sig och stängde farstudörren, sprang tillbaka in i köket och satte näsan till fönstret, men Nikolka var redan utom synhåll.

Han svängde tvärt till vänster, sprang ner och stannade upp framför snödrivan som spärrade vägen in i klyftan mellan husen. Snön var helt orörd. »Jag begriper ingenting», mumlade Nikolka uppgivet och kastade sig oförväget in i drivan. Han trodde att han skulle kvävas. Det tog lång tid för honom att arbeta sig igenom snön, han spottade, pustade och kom till slut igenom snövallen, vit från topp till tå kröp han in i klyftan och tittade uppåt. Det lyste ur det ödesdigra fönstret i hans rum, han såg hur de svarta järnkramporna stack ut och kastade spetsiga, breda skuggor, men burken fanns inte kvar.

Med ett sista hopp att snöret kanske hade brustit famlade Nikolka bland de krossade tegelpannorna och ramlade ideligen ner på knä. Burken var borta.

Plötsligt gick det upp ett ljus för Nikolka: »Aha», ropade han och kröp längre ner mot planket som täppte till hålet mellan husen från gatan. Han kröp ända fram och bankade på planket, bräderna gled isär och ett stort hål gapade ut mot den mörka gatan. Så var det alltså... De hade lossat bräderna mot skrevan, de hade varit här och, nu förstår jag, de hade tänkt ta sig in till Vasilisa genom hans källarkontor, men där satt det ju galler för fönstret.

Alldeles vit av snö kom Nikolka utan ett ord in i köket.

– Herregud, får jag bara borsta av dig, ropade Anjuta.

– För Guds skull, låt mig vara, svarade Nikolka och gick vidare in i våningen under det att han slog sina stelfrusna händer mot byxorna. Larion, klipp till mig är du snäll, sade han till Lariosik som blinkade, rullade med ögonen och sade:

– Vad menar du, Nikolka? Vad ska du tappa modet så där för? Han började krafsa med händerna längs Nikolkas rygg och borstade bort snön med ärmen.

– Inte bara det att Aljosja kommer att vrida halsen av mig, om han nu med Guds hjälp blir frisk igen, fortsatte Nikolka, nej, det värsta av allt... det var Naj-Turs' revolver!... Jag hade hellre blivit dödad själv... Det är Guds straff för att jag har drivit med Vasilisa. Det är förstås synd om Vasilisa, men du förstår, det var ju just den här revolvern som de använde för att tvinga till sig alltihop av honom. Fast honom kan man ju förresten råna utan någon revolver i handen... Sån är han. Ack... En sån historia. Hämta ett papper, Larion, så klistrar vi för fönstret.

På natten kom Nikolka, Mysjlajevskij och Lariosik, beväpnade med yxa, hammare och spik, utkrypande ur skrevan. Med ett par korta bräder hade de effektivt stängt till ingången. Nikolka var så rasande när han drev in de långa, tjocka spikarna i planket att de kom att sticka ut på utsidan. Sedan gick de med ljus i händerna ut på verandan och därifrån upp genom den kalla svalen på vinden. Uppe på vinden trampade de omkring olycksbådande överallt, hukade sig mellan de varma rökgångarna och tvättkläderna och spikade igen vindsgluggen.

När Vasilisa fick reda på expeditionen upp på vinden visade han ett mycket livligt intresse, han anslöt sig till sällskapet och kröp själv omkring mellan bjälkarna, full av lovord för Mysjlajevskijs alla åtgärder.

– Så synd att ni inte lät oss veta något. Ni borde ha skickat upp Vanda Michajlovna bakvägen till oss, sade Nikolka och droppade stearin.

– Inte så lyckat kanske, bror lille, sade Mysjlajevskij. När de där banditerna väl kommit in i lägenheten var det nog klippt. Tror du kanske att de inte skulle ha försvarat sig? Jojo. Du skulle ha fått en kula i magen innan du hann in i våningen. Och där hade du legat. Just det. En annan sak är att de aldrig borde ha fått komma in.

– De hotade med att skjuta genom dörren, Viktor Viktorovitj, sade Vasilisa patetiskt.

– Det hade de aldrig vågat, sade Mysjlajevskij och slamrade med hammaren. Aldrig! Då hade de fått hela gatan på sig.

Ännu senare den natten gonade sig Karas som Ludvig XIV i familjen Lisovitjs lägenhet. Anledningen var följande samtal:

– Inte kommer de tillbaka i natt heller! sade Mysjlajevskij.

– Jo, jo, snälla ni, sade Vanda och Vasilisa i munnen på varandra ute i trappan. Vi ber er, er eller Fjodor Nikolajevitj, snälla ni!... Det blir inget besvär. Vanda Michajlovna bjuder på te. Ni får ligga bekvämt. Snälla ni, och i morgon också. Vi måste ha en karl i huset!

– Jag kommer inte att få blund i ögonen, sade Vanda och kröp in i sin luddiga sjal.

– Jag har lite konjak, så vi kan värma oss, sade Vasilisa plötsligt i lätt nonchalant ton.

– Gå du, Karas, sade Mysjlajevskij.

Och det var därför som Karas kunde smörja kråset. Som väntat var kalvhjärnan och den tunna, oljiga soppan bara symtom på den rent vämjeliga snålhet som Vasilisa smittat ner sin hustru med. I själva verket ruvade lägenhetens innandömen på de läckraste rariteter som emellertid bara Vanda själv kände till. På matsalsbordet dök det upp en burk marinerad svamp, en kalvstek, körsbärssylt och en förnämlig konjak av märket Sjustov med den bekanta klockan på etiketten. Karas såg till att Vanda Michajlovna också fick ett glas och hällde upp åt henne.

– Inte så mycket, bara ett halvt glas, ropade Vanda.

Vasilisa gestikulerade olyckligt men gjorde som Karas sade och drack ur sitt glas.

– Tänk på att det inte är bra för dig, Vasia, sade Vanda försiktigt.

Efter Karas' myndiga förklaring att ingen kunde ta skada av lite konjak, ja att man till och med blandade ut konjak i mjölk och gav åt folk som hade blodbrist, drack Vasilisa ett glas till, varpå han blev rosig om kinderna och svettig i pannan. Karas drack fem glas och kände sig utomordentligt väl till mods. »Om hon åt lite mera, skulle hon inte se så tokig ut», tänkte han och såg på Vanda.

Därefter gratulerade Karas familjen Lisovitj till deras säkra smak för möbler och diskuterade hur man skulle ordna ett system för att signalera upp till Turbins: en ringklocka i köket och en i hallen. Så fort det såg ut att hända något skulle man signalera upp till nästa våning. Då skulle Mysjlajevskij gå och öppna, och så skulle det bli annat av.

Karas var full av beundran för lägenheten: den var bekväm och den var bra möblerad, det var bara en sak som var fel – den var nämligen kall.

På natten gick Vasilisa själv efter ved och tände egenhändigt en brasa i kaminen inne i salongen. Karas hade klätt av sig och låg mellan två förträffliga lakan på en ottoman, han kände sig mycket väl till mods. Vasilisa hade tagit av sig i skjortärmarna och kom och satte sig i en fåtölj bredvid Karas.

– Jag kan inte somna, förstår ni, så jag undrar om jag kan sitta och prata en stund?

Elden slocknade i kaminen. Rund i ansiktet och nu åter helt lugn satt Vasilisa där i fåtöljen och sade med en suck:

– Så är det, Fjodor Nikolajevitj. Allt jag hade tjänat ihop på träget arbete hamnade på en enda kväll i fickorna på ett par skurkar... mad våld tog de det ifrån mig... Tro inte att jag är emot revolutionen, nej då, jag förstår mycket väl de historiska orsakerna till alltsammans.

Det mörkröda skenet från den falnande elden spelade över Vasilisas ansikte och hängselspännen. Karas som kände sig härligt avdomnad efter konjaken började slumra till men försökte behålla en artigt uppmärksam min...

– Men ni får väl ändå hålla med om en sak. Här i Ryssland, som säkert är det mest efterblivna av alla länder, här har revolutionen redan blivit rena rama bondeupproret... Se bara vad som händer... På bara två år har vi blivit av med allt skydd som lagen kan ge, varje uns av försvar för våra mänskliga och medborgerliga rättigheter. Engelsmännen säger...

– Mmm, engelsmännen... så klart, mumlade Karas som kände att en mjuk vägg höll på att skjuta upp mellan honom och Vasilisa.

–... Men här, hur kan man säga att »mitt hem är min borg», när man inte ens i sitt eget hus bakom sjudubbla lås går säker för såna där banditer som var här hos mig idag, folk som inte bara tar allt vad man äger och har, utan också, vem vet, inte drar sig för att ta livet av en?!

– Men tänk på signalsystemet och så litar vi på fönsterluckorna, svarade Karas sömnigt och knappast särskilt övertygande.

– Men, Fjodor Nikolajevitj! Käre vän, det är ju inte bara signalsystemet det kommer an på! Inget signalsystem i världen rår på det sönderfall, det fördärv, som har slagit rot i människornas sinnen. Snälla ni, signalsystemet – det är ju bara en sak, och tänk om det inte fungerar?

– Då lagar vi det, sade Karas lyckligt.

– Men inte kan man bygga upp ett helt liv på ett signalsystem och några revolvrar. Det är ju inte det saken gäller. Jag talar mera allmänt, generellt om jag så säger. Vad det är fråga om, det är ju att det viktigaste av allt, nämligen respekten för annans egendom har gått förlorad. Och då är det slut. Då är det adjö med oss. Jag är en övertygad demokrat av naturen och jag kommer ur enkla förhållanden. Min far var en vanlig uppsyningsman vid järnvägen. Allt det ni ser här omkring er, och allt de där rövarna tog ifrån mig här idag, det har jag tjänat ihop med mina bara händer. Och, tro mig, jag hade aldrig någonting till övers för den gamla regimen, tvärtom ska jag säga er i förtroende att jag hörde till de konstitutionella demokraterna, men nu när jag har sett med egna ögon vart det hela barkar hän, då svär jag på en sak – jag är grymt övertygad om att det enda som kan rädda oss, det är... Det kom en viskning ur den mjuka dimridån som Karas låg insvept i –... det är monarkin. Just det... Den värsta diktatur man kan tänka sig... Monarkin...

»Å, vad han pratar», tänkte Karas rusig av lycka. »Mmm, monarki – inte så dumt kanske.» – A-hmm, sade han genom vaddtäcket.

– Just det, mummel-mummel... habeas corpus, just det, mummel-mummel, klämtade rösten genom vadden, nej, mummel-mummel, de tar fel, om de tror att den här ordningen kan fortsätta länge, nej, mummel-mummel, som de ropar »länge leve» och står i. Nej! Länge lever de inte, och det vore ju löjligt att tänka sig att...

– Fort Ivangorod! Plötsligt avbröts Vasilisa av en stupad kommendant i fårskinnsmössa.

– Länge leve Fort Ivangorod!

– Och Ardagan och Kars, sade Karas i dimman.

– Länge leve!

Långt borta hördes Vasilisas vördnadsfulla lilla skratt.

– Länge leve!! sjöng muntra röster inne i Karas' huvud.

# 16

Länge leve. Länge leve. Lä-ä-ä-ä-nge le-e-e-e-ve, sjöng de nio basarna i den berömda Tolmasjévskijkören.

Lä-ä-ä-ä-ä-ä-nge l-e-e-e-e-e-e-e-e-ve...

stämde korgossarna in med sina sköra diskantröster.

Länge... Länge... Länge...

ekade det i sopranerna och sången svingade sig upp i kupoltaket.

– Titta! Titta! Det är Petljura...

– Titta, Ivan...

– Ä, vad dum du är... Petljura är redan ute på torget...

På körläktaren trängdes hundratals huvuden om varandra och lutade sig ut över balustraden mellan de gamla pelarna med deras svarta fresker. Upphetsade människor trängde på, knuffades och armbågade sig fram mot balustraden och försökte blicka ner i djupet av katedralen, men de hundratals huvudena hängde redan där som gula äpplen i tre täta led. Nere i djupet böljade en kvalmig, tusenhövdad våg och ovanför den seglade glödhet svett och ånga, rökelse, os från hundratals vaxljus och sot från de tunga kedjehängda lamporna framför ikonerna. Det kraftiga gråblå förhänget gnisslade i sina ringar när det gled fram och täckte den kungliga portens utsirade, sekelgamla metall, lika svart och dyster som hela Sofiakatedralen. Eldtungorna från ljusen i kandelabrarna sprakade, fladdrade och skickade upp rökslingor. De fick inte tillräckligt med luft. Kring altaret rådde en otrolig villervalla. Ut ur sidodörrarna kom gyllene skrudar och flaxande stolor som ströddes ut över de slitna granitplattorna. Lilafärgade kalotter krängde sig ut ur runda kartonger, från väggarna tog man ner vajande standar. Ärkediakonen Serebrjakóvs fruktansvärda bas skallade någonstans i trängseln. En mässhake utan huvud eller armar svävade över mängden och drunknade i vimlet, en vadderad prästkappa slängde upp ena ärmen i vädret, och så den andra. Där fladdrade rutiga dukar, hopsnodda till långa flätor.

– Bind för kinderna ordentligt, fader Arkádij, kölden biter därute, jag ska hjälpa er.

Kyrkostandaren bugade sig i dörrarna som erövrade fälttecken, bruna ansikten och hemlighetsfulla guldstickade ord seglade förbi, fransarna sopade i golvet.

– Flytta på er...

– Snälla nån, vart ska de?

– Manka! Du blir nertrampad...

– Vad är det som firas? (viskande basröst). Ukrainska folkrepubliken?

– Fan vet (viskning).

– Det är ingen vanlig präst, det där är en biskop...

– Försiktigt...

Länge leve!!!

dånade kören så att det ekade i hela katedralen... Den tjocke, rödbrusige Tolmasjevskij släckte sitt rinnande vaxljus och stoppade stämgaffeln i fickan. I sina bruna, fotsida dräkter med guldgaloner strömmade kören ut från den mörka, dystra läktaren. Där vaggade korgossarnas vitfjuniga, nästan skalliga små huvuden, där åkte adamsäpplen upp och ner och där svajade basarnas hästhuvuden. Som en lavin vällde folkmassan fram ur alla öppningar, knuffades och väsnades i en enda sjudande vattenvirvel.

Ut ur sakristian seglade mässkjortor, huvuden ombundna som om de hade tandvärk, huvuden med ögon stirrande i full förvirring och med lilafärgade leksaksmössor av kartong. Domprosten fader Arkadij, en liten utmärglad man som bar en ädelstensgnistrande mitra över sin grårutiga huvudduk, stävade fram på klampande fötter genom mängden. Hans ögon utstrålade förtvivlan och hans lilla skägg darrade.

– Det ska bli korsprocession. Undan med dig, Mitka.

– Ta det lugnt där! Vart ska ni? Ni ställer ju er i vägen för prästerna...

– De har gott om plats.

– Snälla ni, i Kristi namn!! Barnet kvävs ju...

– Jag begriper ingenting...

– Ja, gör ni inte det, kan ni lika gärna gå hem, för här har ni ingenting att göra...

– Nån har skurit upp min handväska!!!

– Ursäkta, men Petljura är väl socialist. Eller hur? Vad har då prästerna här att göra?

– Se er för.

– Ge prästerna tjufem rubel, så sjunger de mässa för djävulen.

– Vi borde sticka till torget och slå in rutorna för judejävlarna. Jag var själv med en gång...

– Tala inte ryska, för tusan.

– Kvinnan här kvävs, hon kvävs säger jag...

– H-a-a-a... H-a-a-a...

Från sidoskeppen bakom de stora pelarna, ner från körläktaren trappsteg för trappsteg, skuldra möt skuldra, sögs folk ut mot dörrarna utan att kunna vrida på huvudet, utan att de själva ens behövde röra sig. Bruna, bredrumpade gycklare från något medeltida århundrade dansade och spelade säckpipa på de gamla freskerna. Under larm och gny drog folkmassan fram genom katedralens alla utgångar, halvkvävda människor, berusade av koloxid, damm och rökelse. Ideligen tjöt kvinnor av smärta inne i folkhopen. Ficktjuvarna i sina svarta yllehalsdukar arbetade hårt och målmedvetet, där de stack in sina konstförfarna händer i de hopkittade bitarna av bultat människokött. Det knakade av tusentals fötter, man viskade och väste.

– Herregud min skapare...

– Jesus Kristus... Himmelska moder...

– Jag önskar att jag inte hade gått hit. Vad är det som står på?

– Hoppas du blir nertrampad, ditt svin...

– Min klocka, min silverklocka, snälla ni, jag köpte den igår...

– Nu har de mässat färdigt, om man säger...

– Vad höll de mässan på för språk, det fattade jag aldrig?

– På Guds eget språk, tant lilla.

– Strängt förbjudet att använda Moskvasnack längre.

– Ursäkta, men vad ska det betyda? Får vi ortodoxa människor inte tala vårt eget språk längre?

– Slet av henne örhängena så att en bit av örat följde med...

– Ta fast den där bolsjeviken, kosacker! En spion! En bolsjevikspion!

– Det här är inte Ryssland längre, gubbe lilla.

– Herregud, se på deras tofsar... Titta, galonerna, Marusia.

– Jag... svimmar...

– Damen här mår illa.

– Det gör alla, tant lilla. Hela folket mår förskräckligt illa. Stick inte ut ögat på mig, knuffas inte. Har ni blivit galna, era jävlar?!

– Ner med Ryssland! Leve Ukraina!

– Här borde det stå en poliskedja egentligen. Ivan Ivanovitj, kommer ni ihåg hur det var 1912... Det var tider det...

– Vill ni ha tsar Nikolaus och hans blodiga anhang tillbaka, va? Vi förstår nog, vi förstår allt som rör sig i er skalle.

– Släpp mig för Jesu Kristi skull. Jag har inte rört er.

– Herregud, bara vi kommer ut snart... Måste ha frisk luft.

– Jag orkar inte längre. Jag dör.

Folkmassan trängde på mot huvudingången och pressade sig ut, ringlade sig ut, kastade sig ut, tappade sina mössor, skrek och korsade sig. Ut genom sidoporten där två fönsterrutor sprack sönder i ett huj forsade kors processionen och kören, blänkande av silver och guld, mörbultad och omtumlad. Fläckar av guld seglade omkring i den svarta gröten, där stack lilafärgade skorstensmössor och mitror upp, standaren hukade sig ner och kröp ut genom fönstren för att sedan räta på ryggen och segla vidare.

Det var isande kallt. Röken låg i skyar över Staden. Under trampet av tusentals fötter gav platsen framför katedralen ifrån sig ett oupphörligt knirrande ljud. Människornas andedräkt blev till ett frostigt moln som svävade i den stillastående luften och steg upp mot klocktornet. Sofiakatedralens bastanta klocka klämtade högst däruppe och försökte överrösta hela detta fasansfulla, larmande virrvarr. De mindre klockorna gläfste och drillade om varandra utan rim och reson, det var som om satan själv hade klättrat upp i tornet, som om djävulen hade satt på sig en mässhake och roat sig med att ställa till oväsen. I de svarta gluggarna i detta klocktorn som var byggt i flera våningar och som en gång hade låtit sin klingande malm varna för de snedögda tatarerna kunde man se hur småklockorna gungade av och an och tjöt som rasande bandhundar. Frosten knastrade och ångade. Förhärdade hjärtan veknade, själarna kallades till bot och bättring och ut på platsen framför katedralen myllrade den svarta människomassan.

Trots den bistra kölden satt munkarna där med sina blottade huvuden, en del skalliga som mogna pumpor, andra med en ogenomtränglig orangefärgad ragg över hjässan. Där satt de på rad med benen i kors längs den stenlagda gången som ledde fram till den stora portalen i Sankta Sofias klocktorn och sjöng med sina nasala röster.

De blinda musikanterna gnagde på sin förtvivlade sång om yttersta domen, deras slitna skärmmössor låg uppochned på marken och flottiga rubelsedlar dalade som löv ner i mössorna bland kantstötta småmynt.

> Ack, när tidens ände randas,
> då skall domens dag ock nalkas...

Hemska, hjärtskärande ljud steg upp från den knarrande marken, när de gultandade gamla stränginstrumenten med sina krokiga lemmar gnällde fram sin nasala sång.

– Bröder och systrar, se min fattigdom. En allmosa för Jesu Kristi skull och för er frälsning.

– Spring ut på torget, Fedoséj Petróvitj, och håll en plats. Annars kommer vi för sent.

– Det ska bli gudstjänst utomhus.

– Korsprocession.

– Bönegudstjänst för den revolutionära ukrainska folkarméns seger.

– Ursäkta, vilken seger? De har väl vunnit redan.

– De ska vinna igen.

– Ett nytt fälttåg.

– Vart då?

– Mot Moskva.

– Vilket Moskva?

– Det gamla vanliga.

– Det klarar de inte.

– Vad sa ni? Säg det en gång till! Hörde ni vad han sa, grabbar!

– Jag sa ingenting!

– Ta fast tjuven, ta fast tjuven!!

– Spring genom den där porten, Marusia, här kommer vi inte fram. Petljura är på torget, säger de. Vi måste se Petljura.

– Dumbom, Petljura är inne i katedralen.

– Dumbom kan du vara själv. Folk säger att han rider på en vit häst.

– Leve Petljura! Leve den ukrainska folkrepubliken!!!

– Don... don... don... Don-don-don... Tirli-bom-bom. Don-bom-bom, rasade klockorna.

– Goda kristna människor, ha förbarmande med en som har mist både far och mor... En blind... En fattig...

En svartklädd karl som hade bakdelen insydd i ett hölje av läder och därför såg ut som en skadad ollonborre kravlade sig fram benlös och med vantarna släpande i den upptrampade snön mellan fötterna i folkmassan. De tiggande krymplingarna visade fram såren på sina blåfrusna ben, skakade på huvudena som om de hade spasmer, rullade med ögonvitorna och låtsades vara blinda. De vädjade till människornas hjärtan och plågade dem med sin fattigdom, påminde dem om all orättvisa, all hopplöshet och stäppernas ödsliga vidder där de kvidande som vagnshjul stönade och vrålade ut de förbannades eviga refräng i vimlet.

– På andra sidan får du frid, stackare...

Lurviga, darrande gummor på kryckor stack fram sina förtorkade pergamenthänder och snyftade:

– Vackre unge man! Gud välsigne dig!

– Ha förbarmande med en stackars gammal gumma, frun.

– Snälla, goda människor, Herren Gud ska inte glömma er...

Plattfotade käringar, karlar i långrockar med öronlappsmössor, bondgubbar i fårskinnsluvor, rödkindade flickor, pensionerade tjänstemän med dammiga märken i mössan efter kokarden, gummor med putande magar, stojande barn, kosacker i grå soldatkappor och mössor med plymer, mössor med kullar i alla möjliga färger, blå, röda, gröna, karmosinröda med snörmakerier i guld och silver och med gyllene katafalktofsar – alla strömmade de ut på platsen framför katedralen, medan portarna spydde ut våg efter våg av folk. Processionen hämtade andan när den kom ut i friska luften, den repade mod, rättade sina led, töjde sig, och i god ordning seglade de blottade huvudena fram i sina rutiga dukar, där gungade mitror och skorstenshattar, diakonernas yviga hårsvall, munkarnas sammetskalotter, spetsiga kors på förgyllda stänger, standar med Kristus och Madonnan med barnet, där vajade tofsprydda genombrutna fanor, guldsmidda, karmosinröda, prydda med kyrkslaviska bokstäver.

Och där, där krälade ett grått moln genom Staden, där rann smutsbruna, virvlande floder längs de gamla gatorna – det var Petljuras oräkneliga styrkor på väg till paraden på Sofiatorget.

Först kom på täta led den blå divisionen, deras trumpetande fick kylan att rämna, det skrällde om deras blänkande cymbaler och de marscherade rätt igenom den svarta folkströmmen.

Där var galizierna i sina blå långrockar och fräckt stukade blå lammskinnsmössor. Efter den manstarka blåsorkestern seglade två blågula fanor slokande fram mellan de dragna sablarna, och bakom fanorna marscherade led efter led av käckt larmande soldater, taktfast trampande i den gnistrande snön, alla klädda i präktigt, om än tyskt, kläde. Bakom den första bataljonen stultade karlar i långa svarta kappor, ombundna med bälten i midjan, och med kaskar på huvudena. En brun snårskog av bajonetter stack upp en sky av taggar på sin väg mot paraden.

Där marscherade en oräknelig styrka grå luggslitna kosackskyttar. Där gick bataljon efter bataljon av hajdamaker och i luckorna mellan bataljonerna dansade ståtliga regementschefer, bataljonschefer och kompanichefer fram i sina sadlar. Tonerna av käcka, segervissa, tutande marscher skallade som guldklimpar i den färggranna myllrande massan.

Bakom infanteristerna rullade kavalleriregementena fram i kort trav, sakta vaggande i sina sadlar. De gapande människomassorna bländades av alla skrynkliga, stukade fårskinnsmössor med blå, gröna och röda plymer och guldblänkande tofsar.

Fastbundna vid ryttarnas högerarmar vajade deras lansar som synålar. De muntert klirrande hetmanstandaren for av och an bland kavalleristerna, och befälets och trumpetarnas hästar sprängde fram till tonerna av den dånande hornmusiken. Glad och tjock som en gummiboll red Bolbotun framför sitt regemente med sin isterglänsande låga panna och sina muntra påsiga kinder käckt putande. Hans rödbruna sto rullade med sina blodsprängda ögon, tuggade på bettet och droppade fradga, stegrade sig gång på gång och skakade om Bolbotun trots hans hundra kilo. Överstens kroksabel slamrade i sin balja, och han satte sporrarna lätt i sidorna på den oroliga hästen.

> För befälet är med oss,
> de är med oss som bröder!

sjöng de käcka hajdamakerna i kör där de travade fram i sina klatschande färgglada tofsar.

Med kulhål i sin fladdrande blågula fana och med dragspelet gnisslande marscherade överste Kozyr-Lesjkos regemente förbi. Den mörkhyade, mustaschprydde översten satt dyster och blängde i sadeln på en jättelik hingst och lät sin ridpiska dansa över djurets länd. Översten hade all anledning att vara ilsken: salvorna från Naj-Turs' förband hade decimerat hans bästa trupper i den disiga gryningen vid Brest-Litovskgatan, och när regementet drog in på torget slöt man leden för att fylla de gapande luckorna.

Efter Kozyr kom de sturska, hittills obesegrade svartahavsryttarna, vilkas regemente bar hetman Mazepas namn. Namnet på den ryktbare hetmanen som så när hade krossat tsar Peter vid Poltava gnistrade i guldbokstäver på regementets himmelsblå sidenfana.

Folk sköljde i vågor mot de grå och gula husväggarna, människor trängde sig fram och klättrade upp på stengardisterna i portarna, småpojkar kravlade sig upp i lyktstolparna och satt där på tvärslåarna, de dök upp på taken, visslade och skrek: »Hurra... hurra...»

– Hurra! Hurra! skrek man på trottoarerna.

Folk skockades på balkongerna och innanför fönstren.

Kuskarna balanserade fram på slädmedarna och svängde med sina piskor.

– Banditslödder sa man att de var... Just fina banditer det här. Hurra!

– Hurra! Leve Petljura! Hurra för vår Ledare!

– Hur-ra...

– Titta där, Manja, titta... Det där är Petljura, han på den grå hästen, titta. Så tjusig han är...

– Inte är det där Petljura, frun, det där är en överste.

– Är det? Men var är Petljura då?

– Petljura är i slottet och tar emot fransmännens gesanter från Odessa.

– Är ni galen, gubbe lilla? Vilka gesanter?

– Pjotr Vasiljevitj, det sägs att Petljura (viskning) är i Paris, har ni hört det?

– Här har ni era banditer... Det är en miljon man.

– Var är Petljura? Snälla ni, var håller han hus? Kan man inte bara få se en glimt av honom?

– Petljura är på torget, frun lilla, och tar emot paraden.

– Det är han inte alls. Petljura är i Berlin och överlägger med presidenten om en allians.

– Vilken president?! Vad är det för rykten ni sprider, gubbe lilla?

– Berlinpresidenten... Det har ju blivit republik i Tyskland...

– Har ni sett honom? Har ni sett honom? Han såg så högtidlig ut där han åkte i öppen vagn på Rylskijgatan. Sex hästar...

– Ursäkta, men kommer de att låta biskoparna hållas?

– Jag vet inte. Kanske... kanske inte... Jag vet bara att han åkte förbi, ingenting annat. Ni får själv tolka det faktum att...

– Faktum är att prästerna ber för honom nu...

– Desto bättre om han håller sig väl med prästerna...

– Petljura. Petljura. Petljura. Petljura. Petljura...

Det kom ett dån från tunga, fruktansvärda hjul och det slamrade om lavetterna när det ändlösa artilleriet rullade fram efter de tio kavalleriregementena. Där drog man sina bredmynta, tjocka mörsare och där rullade smäckra haubitser; servisen satt på lavetterna, upprymd, välgödd, segerrusig; trosskuskarna red lugnt och satt stadigt i sadeln. Sextummarna drogs mödosamt fram av starka, välnärda hästar med hängande länd och av arbetsvana bondhästar som liknade gravida loppor. Där klapprade det lätta bergsartilleriet, deras små kanoner skuttade fram, omgivna av käcka ryttare.

– Ack... ack... där har du för dina femtontusen... Vad är det för smörja du har hört. Femtontusen bara! Banditer, va! Upplösning! Herregud, man kan ju inte räkna dem en gång. Där är ett batteri till, och ännu ett...

Folkmassan trängde på och knuffades kring Nikolka, och med sin fågelnäsa nerkörd i kragen på studentkappan lyckades han till slut klämma sig in i en nisch i husväggen där han kunde stå säkert. Där stod redan en gladlynt gumma i filtstövlar, och hon sade muntert till Nikolka:

– Håll i mig, herrn lilla, och så håller jag i väggen, annars ramlar vi ikull.

– Tack, flåsade Nikolka dystert inne i sin rimfrostvita krage, men jag håller mig i den här kroken.

– Fast var är Petljura nånstans? pladdrade den talträngda gumman. Jag vill så gärna se honom. Det sägs att han är en sån tjusig karl.

– Ja, muttrade Nikolka tankspritt i pälskragen, just det, mycket tjusig. »Ett batteri till... Fan också... Ja, ja, nu begriper jag...»

– Han lär ha åkt förbi i bil där borta... Såg ni det?

– Han är i Vinnitsa, svarade Nikolka med gravlikt sträv röst och vickade på sina blåfrusna tår inne i stövlarna. »Vad fan skulle jag glömma att sätta på mig filtstövlarna för? Helvetes kallt.»

– Titta, titta. Petljura.

– Inte är det Petljura, det är polischefen.

– Petljura sitter i Belaja Tserkov. Nu blir Belaja Tserkov huvudstad.

– Kommer han inte hit till Staden då, om jag får fråga?

– I sinom tid, i sinom tid.

– Jaha, jaha...

Taff, taff, taff. Det dova ekot från pukorna rullade iväg från Sofiatorget, och nerför gatan kröp redan fyra hemska pansarbilar med tunga vaggande torn och med kulsprutorna hotfullt spretande ur skottgluggarna. Men den rödkindade entusiasten Strasjkevitj fanns inte längre därinne. Ingen hade hämtat upp honom där han fortfarande låg orörlig alldeles vid grindarna till Mariaparken ute i Petjorsk. Strasjkevitj var för övrigt inte rödkindad längre, han var smutsgul i ansiktet och hade ett litet hål i pannan och ännu ett bakom örat, fyllt av levrat blod. Entusiastens nakna fötter stack upp ur snön, och med glasartad blick såg han rätt upp i himlen genom lönnarnas nakna grenverk. Det var alldeles tyst omkring honom, i parken fanns inte en levande själ, och det var sällan någon visade sig ute på gatan heller, hit nådde inte musiken från den gamla Sofiakatedralen och därför var entusiastens ansikte helt lugnt.

Folkmassan vek undan när pansarbilarna kom tutande och rullade fram mot Bogdan Chmelnitskij där han satt och pekade med sin stav mot nordost, svart mot den bleka himlen. Kyrkklockan sände fortfarande ut sina tjocka, oljiga ljudvågor över Stadens snötäckta kullar och tak, trumman mullrade och mullrade i folkhopen och galna av upphetsning kravlade sig de glada småpojkarna fram mot den svarte Bogdans hovar. Och på gatorna dånade nu redan lastbilar med klirrande snökedjor, och på flaken satt flickor och pojkar med fårskinnspälsar över sina brokiga, hemvävda långskjortor, flickorna med kransar av halm i håret och pojkarna i blå vida byxor, och de sjöng vackert och rent men deras ungdomliga röster nådde inte långt...

Samtidigt smattrade en gevärssalva på Rylskijgatan. Alldeles innan hade en virvelstorm av kvinnoskrik blåst upp i folkmassan. Någon sprang iväg med ett rop:

– Å, den där känner jag igen!

Sedan skrek någon med hes röst och stammade hastigt fram:

– Jag vet vad det är för några. Ta fast dem! Det är officerare. Officerare... Jag har sett dem med axelklaffarna på!

Radans tionde regemente stod i tur att marschera ut på torget, och ur en av tropparna skyndade ett par man fram, störtade in i folkmassan och grep tag i någon. Kvinnorna skrek. Den gripne mannen var kapten Plesjko som nu gav till ett hysteriskt rop:

– Jag är ingen officer. Inte alls. Inte alls. Vad menar ni? Jag är banktjänsteman.

Bredvid honom tog man fast ännu en karl som stod där blek och sammanbiten och försökte åla sig ur det handfasta greppet.

Så strömmade folkmassan nerför gatan, dråsade ut som ur ett hål i en mjölsäck, knuffades och trängdes och sprang som bedövad av skräck. Det blev alldeles tomt och vitt på gatan så när som på en enda fläck – en mössa som någon kastat ifrån sig. En blixt och en knall, och kapten Plesjko som tre gånger hade förnekat sig själv fick nu sona sitt livliga intresse för parader. Han hamnade på rygg framför trädgården till Sofiakatedralens församlingshus och låg där med utsträckta armar, och den andre, tystlåtne mannen ramlade över hans fötter med ansiktet mot trottoaren. I ena hörnet av torget skrällde cymbalerna igen, på nytt trängde den larmande folkmassan fram och orkestern spelade upp. En segerviss röst dundrade: »Framåt marsch!» Och led efter led av Radans kavalleriregemente satte sig i rörelse med blänkande plymer och galoner.

Rätt som det var sprack den grå himlen upp mellan kupolerna och plötsligt tittade solen fram i det mulna diset. Ingen hade någonsin sett maken till sol över Ukraina, ty så stor var den och den var röd som renaste blod. Långt bort från eldklotet som med möda sände sina strålar genom molnslöjorna sträckte sig strimmor av levrat blod och var. Solen färgade Sofiakatedralens stora kupol blodröd, och ut över torget kastade kupolen en skugga så egendomlig att Bogdan lyste violett i den, och den sjudande människomassan blev allt svartare, allt tätare och föreföll alltmer förvirrad. Och man kunde se hur de grå karlarna med sina bälten käckt runt midjan och med sina svängande bajonetter tog sig upp för stenpostamentet, ända upp till trappstegen, och försökte radera ut inskriften som blickade ner från den svarta graniten. Men bajonetterna slant och rasade ner från graniten utan att göra den någon skada. Och den galopperande Bogdan slet rasande loss sin springare från klippan i ett försök att fly undan dem som tyngde ner hovarna. Hans ansikte blickade i raseri rakt mot det röda eldklotet och med sin stav pekade han fortfarande mot fjärran.

Och över den larmande hopen, som flöt i olika riktningar runt Bogdan lyfte man nu upp en man på den frusna, hala fontänen. Han var klädd i svart överrock med pälskrage och trots kylan hade han tagit av sig mössan och höll den i handen. Torget var fortfarande en surrande, myllrande myrstack, men Sofiakatedralens klocktorn hade tystnat och musiken var på väg bort åt olika håll längs de iskalla gatorna. Folk skockades nedanför fontänen.

– Petka, Petka. Vem är det som står däruppe?

– Verkar vara Petljura.

– Petljura ska hålla tal...

– Vad är det för snack... Det där är en vanlig pratmakare...

– Marusia, han ska hålla tal. Titta... Titta...

– Han ska läsa upp en proklamation...

– Nej, vi ska få höra universalen.

– Leve det fria Ukraina!

Mannen uppe på fontänen kastade en besjälad blick ut över den tusenhövdade massan bort mot den fläck på himlen där solskivan framträdde allt tydligare och spred sin tjocka röda guldfärg över korsen, han viftade med armen och ropade med svag röst:

– Leve folket!

– Petljura... Petljura...

– Det där är inte Petljura. Vad pratar ni om?

– Varför skulle Petljura behöva klättra upp på fontänen?

– Petljura är i Charkov.

– Petljura har just farit till en bankett på slottet...

– Vad är det för snack, det blir inga banketter.

– Leve folket! upprepade mannen och en ljus hårlock föll ner i pannan på honom.

– Håll tyst!

Den ljushårige mannens röst blev stadigare och hördes tydligt genom sorlet och trampet, genom larmet och bränningarna, genom trumvirvlarna långt borta.

– Har ni sett Petljura?

– Javisst, alldeles nyss.

– Sån tur ni hade. Hur ser han ut?

– Han har svarta mustascher som pekar rätt upp, precis som kejsar Wilhelm och så har han en hjälm på huvudet. Där är han ju, där är han, titta, titta, Marja Fjodorovna, titta, där rider han...

– Vad är det där för provokation! Det är ju brandchefen.

– Petljura är i Belgien, frun lilla.

– Varför har han åkt till Belgien?

– För att sluta ett avtal med de allierade...

– Inte. Han har ridit med eskort till duman.

– Varför det?

– För att svära eden...

– Ska han svära?

– Varför ska han det? Det är ju de andra som ska svära honom.

– Hellre dör jag (viskning) än jag svär...

– Det behöver ni inte heller... Kvinnorna ger de sig inte på.

– Judarna ger de sig på, det kan ni vara säker på...

– Och officerarna. De kommer att slita ut tarmarna på dem allihop.

– Och godsägarna. Ner med godsägarna!!

– Håll tyst!

Den ljushårige mannen såg förfärligt plågad men samtidigt beslutsam ut och pekade mot solen.

– Vänner, medborgare, bröder och kamrater, började han. Ni hörde vad kosackerna sjöng: »För befälet är med oss, de är med oss som bröder.» De är med oss. Ja, det är de! Mannen slog sig för bröstet med mössan som var prydd med en stor röd bindel. – De är med oss. Ty befälet, våra ledare, kommer ur folket, där är de födda och där ska de också dö. De stod där bredvid oss i kylan när vi belägrade Staden och nu har dessa modiga män intagit Staden. Och den röda fanan vajar redan över städer och byar...

– Hurra!

– Den röda fanan? Vad är det han säger? Blågul är den.

– Det är bolsjevikernas fana som är röd.

– Tyst! Hurra!

– Sån usel ukrainska han talar...

– Kamrater! Ni står nu inför en ny uppgift – att hävda den oberoende Republikens intressen, stärka den till fromma för alla arbetande element, för arbetarna och bönderna, ty det är bara de som har gjutit sitt friska blod och sitt anletes svett över vår jord – det är bara de som har rätten till den!

– Det är rätt! Hurra!

– Hör du att han kallar oss för kamrater? Märkvärdigt...

– Håll tyst!

– Och därför, kära medborgare, därför svär vi nu i denna glädjerika stund när folket har segrat – det började skimra om talarens ögon, alltmer entusiastiskt sträckte han armarna mot den mulna himlen och allt färre ukrainska ord använde han när han talade – vi svär att vi inte ska lägga ner våra vapen förrän den röda fanan, frihetens symbol, vajar över arbetarmassorna i hela världen.

– Hurra! Hurra! Hurra!... Inter...

– Håll käften, Vaska. Har du blivit galen?

– Tyst med er, Sjtjur, vad menar ni?

– Jag kan inte låta bli, Michail Semjonovitj. Upp trälar uti alla stater...

De svarta Oneginpolisongerna doldes av en tjock bäverkrage och man såg bara ett par ögon som sköt oroliga gnistor mot den upphetsade motorcyklisten i trängseln, ögon som var förvillande lika framlidne fänrik Sjpoljanskijs ögon, den Sjpoljanskij som stupat natten till den fjortonde december. En gul handske sköt fram och drog ner Sjtjurs arm...

– Ja, ja, jag ska inte, muttrade Sjtjur och sög in den ljushårige mannen med blicken.

Och talaren som nu hade både sig själv och massan strax framför sig helt i sin hand ropade:

– Leve arbetare-, bonde- och kosackdelegaternas sovjeter. Leve...

Plötsligt slocknade solen och en skugga föll över Sofiakatedralen med dess kupoler; Bogdans ansikte framträdde skarpare, talarens likaså. Man såg hur den ljusa hårlocken dansade i hans panna...

– A-a-a..., mumlade folkmassan.

–... arbetare-, bonde- och röda armédelegaternas sovjeter. Proletärer i alla länder, förena er...

– Vad då? Vad då? Vad är det fråga om?! Hurra!!

Ett par mansröster följda av en tunn, gäll stämma längre bak i folkmassan stämde upp Röda fanan.

– Hur-ra! kom det segervisst från ett annat håll. Och plötsligt, på ytterligare ett annat håll, blåste en virvelstorm upp.

– Skjut honom! Skjut honom! skrek en gnällig, sprucken och ilsken mansröst. Skjut honom! Det är en provokation. En bolsjevik! Från Moskva! Skjut honom! Hörde ni vad han sa...

Någon applåderade med händerna över huvudet. Talaren kastade sig åt sidan, sedan försvann hans fötter, hans mage och till slut också hans huvud med mössan redan på.

– Skjut honom! ekade en ljus tenor till svar. Han är en förrädare. Ta fast honom, grabbar, ta fast honom, medborgare.

– Ha, ha, ha. Stopp där! Vem är det där? Vem tog ni? Vem? Det är inte han!!!

Den ljusa röstens ägare störtade fram mot fontänen och fäktade med armarna som om han försökte fånga en stor hal fisk. Men den galne Sjtjur i sin korta läderrock och gamla pälsmössa snodde runt honom och skrek: »Skjut honom!» Plötsligt vrålade han:

– Hejda honom! Han stal min klocka!

En kvinna fick en spark över benet och gav till ett hiskligt skrik.

– Vems klocka? Var då? Du ljuger, du kommer inte undan!

Någon gled upp bakom den ljusa röstens ägare och tog tag i hans bälte, höll fast honom och samtidigt drämde en kall handflata som säkert vägde sina modiga två kilo till honom över näsan och munnen i ett enda slag.

– Hup! skrek den ljusa rösten och blev likblek i ansiktet och kände att han plötsligt var barhuvad. Samtidigt fick han en ny helvetisk örfil och någon hojtade:

– Där är han, tjuven, det jävla aset. Dräm till honom!!

– Vad är meningen?! skrek den ljusa rösten. Vad slår ni mig för?! Det var inte jag! Det är bolsjeviken vi måste få fast! Å-å!... gnällde han.

– Gode Gud, Marusia, kom så springer vi, vad är det som pågår?

Folkmassan vred och skruvade sig som en vansinnig kring fontänen, där klådde man upp någon, där vrålade man och skingrades åt alla håll och till råga på allt var talaren försvunnen. Han hade försvunnit på det egendomligaste vis, som genom ett trollslag, uppslukad av jorden. Man drog fram en karl ur mängden, men det visade sig vara fel person. Förrädaren hade haft en svart mössa, men den här bar en grå av fårskinn. Tre minuter senare hade oron lagt sig av sig själv, det var som om ingenting hade hänt, ty nu lyfte man redan upp en ny talare på fontänkanten, och från alla håll kom folkmassan kravlande, bildade lager på lager kring själva kärnan och uppgick snart till bortåt tvåtusen människor.

Väl inne på den snötäckta sidogatan vid planteringen där alla nyfikna redan hade försvunnit efter de bortdragande trupperna kunde den skämtsamme Sjtjur inte hålla sig längre utan satte sig med en duns mitt på trottoaren.

– Å, jag står inte ut, hojtade han och tog sig för magen. Han exploderade i en kaskad av skratt och hans vita tänder blänkte i munnen. Jag skrattar så jag dör. Herre Jesus vad de klådde upp honom!

– Sitt inte för länge där bara, Sjtjur, sade hans följeslagare, den okände mannen i bäverkragen som var på pricken lik framlidne fänriken och ordföranden i _Den magnetiska trioletten,_ Sjpoljanskij.

– Jag kommer, jag kommer, grymtade Sjtjur och reste på sig.

– Får jag en cigarrett, Michail Semjonovitj, sade den tredje i sällskapet, en lång man i svart överrock. Han sköt fårskinnsmössan tillbaka i nacken och en ljus hårlock föll ner över hans ögonbryn. Han andades tungt och flämtade som om han svettades i kylan.

– Nå? Har du fått nog? undrade den okände älskvärt, vek upp rockslaget, tog fram ett litet cigarrettetui av guld och erbjöd den ljushårige en tysk cigarrett; med händerna kupade över den brinnande tändstickan drog den ljushårige ett bloss, blåste ut röken och sade:

– M-mm!

Därefter skyndade alla tre iväg, svängde runt hörnet och försvann.

In på sidogatan från torget kom två studenter. Den ene var kort till växten, atletiskt byggd och prydligt klädd med glänsande gummigaloscher. Den andre var lång och bredaxlad, hade ben som en passare och gick med nästan meterlånga kliv.

Båda hade kragarna uppfällda över sina skärmmössor, och den långe hade dessutom sin slätrakade mun insvept i en yllehalsduk, klokt nog med tanke på kylan. Som på kommando vred de båda figurerna på huvudet och stirrade på liket av kapten Plesjko och den andre mannen som låg på magen med benen brett isär. De passerade förbi utan ett ljud.

När studenterna sedan vek av från Rylskijgatan mot Zjitomirskaja vände sig den långe till sin kortväxte kamrat och sade med hes tenor:

– Såg du? Såg du, frågar jag?

Den kortväxte svarade ingenting men ryste till och jämrade sig som om han plötsligt fått tandvärk.

– Det där glömmer jag inte så länge jag lever, fortsatte den långe studenten och tog väldiga kliv. Jag ska komma ihåg det.

Den lille studenten gick tyst bakom.

– Vi har fått oss en lektion, tack för det. Och om jag någon gång råkar på den där skurken... hetmanen... Det hördes en hes rossling innanför yllehalsduken. – Då ska jag... Den långe brast ut i en förskräcklig kötted och avslutade inte meningen. De kom ut på Zjitomirskaja och hejdades av en procession som var på väg till polishögkvarteret i Gamla Staden. Från Sofiatorget var det faktiskt raka vägen till stationen, men Vladimirskaja var avspärrad av kavalleriet som ännu inte hade hunnit iväg från paraden, och processionen fick göra halt som alla andra.

I spetsen sprang en hord småpojkar. De rusade runt och skuttade baklänges och visslade gällt. Efter dem på den upptrampade körbanan kom en man med blicken flackande av fasa och förtvivlan. Hans överrock var uppknäppt och sönderriven och han var barhuvad. Han var blodig i ansiktet och tårarna rann ur hans ögon. Mannen öppnade sin breda mun och skrek med tunn men alldeles hes röst på en blandning av ryska och ukrainska:

– Ni har ingen rätt att göra så här! Jag är en välkänd ukrainsk poet. Jag heter Gorboláz. Jag har skrivit en antologi ukrainsk poesi. Jag ska klaga hos Radans ordförande och för ministern. Det är oerhört!

– Klå upp honom, det aset – en ficktjuv, skrek man från trottoarerna.

– Jag försökte ta fast den där bolsjevikprovokatören, skrek den nedblodade mannen och vände sig åt alla håll i hysterisk förtvivlan.

– Vad är det, vad är det, ekade det på trottoarerna.

– Vem är det där?!

– Attentat mot Petljura.

– Va?!

– Det aset sköt på våran Ledare.

– Men han är ju ukrainare.

– Han är ett svin, det är vad han är, och ingen ukrainare, dånade en basröst. Han stal folks plånböcker.

– Fi-i-u, visslade småpojkarna föraktfullt.

– Vad ska det här betyda? Med vilken rätt?

– De har tagit en bolsjevikprovokatör. Man borde skjuta den jäveln på fläcken.

Bakom den nedblodade mannen kom en upphetsad folkmassa, där skymtade en guldgalonerad plym uppe på en fårskinnsmössa och två gevärspipor. En karl med ett brokigt bälte hårt åtdraget i midjan vaggade fram bredvid honom och drämde mekaniskt till honom med knytnäven över nacken varje gång som han skrek särskilt högt; då tystnade den stackars fången som inte förmådde mera och brast ut i häftig men ljudlös gråt.

De bägge studenterna lät processionen passera. När den hade dragit förbi tog den långe sin kortväxte kamrat i armen och viskade skadeglatt:

– Just rätt åt honom. Tröst för ett tigerhjärta. Jag ska bara säga dig en sak, Karas, det är tåga i bolsjevikerna. Verkligt fina grabbar på min ära. Gör snygga grejer! Såg du hur snabbt de fick undan sin pratkvarn? Modiga är de. Det är det jag gillar hos dem – att de är så helvetes modiga av sig.

Den kortväxte sade dämpat:

– Om jag inte får nåt att dricka nu, kan jag lika gärna gå och hänga mig.

– Det var ju en idé förstås. Bra idé, instämde den långe livligt. Hur mycket har du på dig?

– Tvåhundra.

– Jag har hundrafemti. Vi tittar in till Tamara och får oss ett par glas...

– Det är stängt.

– De öppnar säkert.

De båda männen svängde in på Vladimirskaja och kom fram till ett tvåvåningshus med skylten:

»Finbageri», och bredvid den en annan skylt: »Tamaras slott Vinkällare.» De slank nerför trappan och började försiktigt knacka på den dubbla glasdörren.

# 17

Den hemliga föresats som Nikolka haft i tankarna under dessa tre händelserika och omskakande dagar i familjen Turbins liv, den föresats som hade sitt ursprung i de sista, gåtfulla ord som kommit över läpparna på den man som legat utsträckt i snön – den föresatsen lyckades Nikolka till slut uppfylla. Men för att nå sitt mål var han tvungen att innan paraden hela dagen springa omkring i Staden och leta upp minst nio adresser. Åtskilliga gånger under sitt rännande var Nikolka på väg att ge upp, han började misströsta men ryckte upp sig igen och lyckades till slut.

Långt ute i utkanten av Staden, i ett litet hus vid Litovskajagatan, hittade han en av dem som tillhört andra kompaniet och av denne fick han reda på Najs förnamn, fadersnamn och adress.

I ett par timmar kämpade Nikolka mot folkhavets upprörda vågor i sina försök att korsa Sofiatorget. Men det var omöjligt, ja fullständigt otänkbart att ta sig över! Den stelfrusne Nikolka förlorade säkert en halvtimme på att ta sig ur denna kniptång och återvända till utgångspunkten – Mikaelsklostret. Därifrån försökte han att via Kostelnaja i en vid båge ta sig ned till Kresjtjatik och vidare längs ett par bakgator upp till Malo-Provelnaja. Men också detta visade sig vara omöjligt! Liksom på alla andra håll ringlade sig trupper på väg till paraden. Efter en ännu vidare sväng hamnade så Nikolka uppe på Vladimirkullen där han var helt ensam. Han rusade över terrasserna, genom alléerna och in mellan de vita snöväggarna. Ibland kom han ut på avsatser där snön inte låg lika djup. Från terrasserna kunde han se ut över snöhavet där Kejsarträdgården gömde sig på kullarna mittemot, och längre bort på vänster hand, bortom Dneprs majestätiskt vintervita stränder, skymtade de ändlösa, blickstilla snövidderna i riktning mot Tjernígov.

Där var frid och lugn, men Nikolka hade ingen rast eller ro. Han kämpade sig fram över den ena snötäckta terrassen efter den andra, förvånad över att snön här och var låg upptrampad av spår som vittnade om att någon gick omkring häruppe på Kullen också på vintern.

Till slut kom Nikolka ner genom allén, han drog en suck av lättnad och såg att det inte fanns några trupper på Kresjtjatik, varpå han hastigt fortsatte mot den hemliga plats han sökte efter. Malo-Provalnaja 21. Det var den adress som Nikolka fått reda på, en adress som han aldrig skrivit upp men som satt djupt inristad i hans hjärna.

Nikolka kände sig på en gång upphetsad och förlägen. »Vem ska jag fråga efter och hur ska jag säga? Jag vet ju ingenting...» Han ringde på dörren i en flygelbyggnad som låg högst upp i en terrasserad trädgård. Det dröjde, men till slut hördes klapprande steg och dörren öppnades på glänt med kedjan fortfarande på. Ut tittade ett kvinnoansikte i pincenez och frågade barskt inifrån hallens dunkel:

– Vad vill ni?

– Ursäkta, jag skulle vilja veta om familjen Naj-Turs bor här.

Kvinnoansiktet såg plötsligt ännu mer avvisande och dolskt ut, det blänkte till i glasögonen.

– Här finns ingen Turs, sade kvinnan med låg röst.

Nikolka rodnade förläget och blev bekymrad...

– Är det inte lägenhet nummer fem...

– Jo, det är det, svarade kvinnan motvilligt och misstänksamt. Tala om vad det är ni vill.

– Jag har hört att familjen Turs ska bo här...

Ansiktet stack ut en bit till och spejade nyfiket ut i trädgården för att se om Nikolka hade någon i släptåg. Nikolka urskilde framför sig damens tjocka dubbelhaka.

– Vad är det då ni vill?... Säg det.

Nikolka suckade, kastade en blick bakåt och sade:

– Det gäller Feliks Felíksovitj... jag har upplysningar om honom.

Kvinnans ansiktsuttryck förändrades tvärt. Hon blinkade och sade:

– Vem är ni?

– Jag är student.

– Vänta här. Dörren smällde igen och stegen dog bort.

En halv minut senare hördes ljudet av klackar bakom dörren, som med ens gick upp och släppte in Nikolka. Ljuset från salongen trängde ut i hallen och Nikolka kunde se ett hörn av en plyschklädd, mjuk fåtölj, och sedan föll hans blick på damen i pincenezen. Nikolka tog av sig mössan, och plötsligt uppenbarade sig ytterligare en dam, kortväxt och tunn och med spår av förgången skönhet i ansiktet. Av vissa obetydliga och obestämda drag, kanske kring hennes tinningar, kanske i hennes hårfärg, förstod Nikolka att detta var Najs mor. Han blev förskräckt – hur skulle han kunna berätta... Ur hennes glänsande ögon kom en forskande blick och Nikolka blev ännu mer förlägen. Bredvid henne skymtade en tredje person, en ung kvinna som också var mycket lik Naj.

– Säg nu vad det är, sade modern skarpt.

Nikolka kramade mössan i händerna, såg upp mot damen och sade:

– Jag... jag...

Den tunna damen som var Najs mor kastade en mörk och, som Nikolka tyckte, hatisk blick mot honom och skrek plötsligt så gällt att det ekade i glasdörren:

– Feliks är död!

Hon knöt händerna och hötte med dem framför Nikolkas ansikte och skrek:

– De har dödat honom... Hörde du, Irina? Feliks är död!

Nikolkas ögon blev matta av skräck och i sin förtvivlan tänkte han: »Jag har ju inte sagt något... Gode Gud!» Den tjocka damen i pincenez smällde genast igen dörren bakom Nikolka. Sedan ilade hon fram till den tunna damen, tog henne om axlarna och viskade hastigt:

– Márja Frántsevna, kära lilla barn, lugna er... Hon böjde sig fram mot Nikolka och frågade: – Det kanske inte är så illa i alla fall? Herregud... Berätta då... Är det verkligen sant?...

Nikolka kunde inte förmå sig till att svara. Han stirrade bara olyckligt framför sig och såg på nytt mot samma hörn av fåtöljen.

– Tyst nu, Marja Frantsevna, tyst nu lilla barn... För Guds skull... De kan höra oss... Det är Guds vilja..., stammade den tjocka damen.

Naj-Turs' mor föll baklänges och skrek:

– Fyra år! I fyra år har jag väntat! Väntat hela tiden! Den unga kvinnan bakom Nikolka rusade nu fram till sin mor och stöttade upp henne. Nikolka borde ha hjälpt till, men plötsligt brast han ut i hejdlös gråt.

Jalusierna var fördragna, det var halvmörkt och dödstyst i salongen och det luktade vämjeligt av medicin...

Tystnaden bröts till slut av den unga kvinnan – Najs syster. Hon vände sig bort från fönstret och gick fram till Nikolka. Han reste sig ur fåtöljen och höll fortfarande i mössan som han inte kunde skiljas från i denna förfärliga situation. Systern rättade mekaniskt till en lock i sitt svarta hår och frågade med en ryckning i mungipan:

– Hur dog han?

– Han dog, svarade Nikolka med den finaste klang hans röst ägde, han dog, förstår ni, som en hjälte... En verklig hjälte... Han såg till att alla kadetterna hann undan, det var i sista ögonblicket, och själv – Nikolka grät medan han berättade – och själv gav han dem betäckning med eld. Det var nära att jag själv hade blivit skjuten tillsammans med honom. Vi råkade ut för kulspruteeld – Nikolka talade och grät på samma gång – vi, det var bara vi två kvar, och han försökte få mig att springa iväg, han svor åt mig och sköt med kulsprutan... Från alla håll kom kavalleriet mot oss, vi var fångade i en fålla. Ja, faktiskt, från alla håll.

– Och så blev han sårad?

– Nej, svarade Nikolka med plötsligt fast röst och började torka sig i ansiktet med sin smutsiga näsduk. Nej, de dödade honom. Jag kände själv på honom. Han blev träffad i huvudet och i bröstet.

Det mörknade alltmer, från rummet bredvid hördes inte ett ljud, ty Marja Frantsevna hade tystnat, men i salongen satt tre människor tätt intill varandra och viskade: Najs syster Irina, den tjocka damen i pincenez, Lídija Pávlovna, som efter vad Nikolka förstod var värdinnan i huset, och Nikolka själv.

– Jag har inga pengar med mig, viskade Nikolka, men om det behövs ska jag springa efter med detsamma, och sedan åker vi.

– Jag ska strax ge er pengar, sade Lidija Pavlovna. Pengar spelar ingen roll, bara ni för Guds skull får reda på något där. Irina, säg inte ett ord till henne om var och hur... Jag vet rakt inte vad jag ska göra...

– Jag åker med honom, viskade Irina, och vi ska nog klara av det. Säg att han ligger i kasernen och att vi måste ha tillstånd för att se honom.

– Ja, ja... Det är bra... det är bra...

Den tjocka damen smög sig ut i rummet intill och därifrån hördes så hennes bevekande viskningar:

– Marja Frantsevna, ligg nu stilla för Kristi skull... De åker och tar reda på allting nu. Kadetten här har berättat att han ligger i kasernen.

– På en brits? frågade den gälla och, som Nikolka återigen tyckte, hatiska rösten.

– Inte, Marja Frantsevna, han ligger i kapellet, i kapellet...

– Han kanske ligger kvar i gatukorsningen, hundarna kalasar på honom.

– Marja Frantsevna, så ni pratar... Ligg stilla nu, jag ber er...

– Mamma har kommit alldeles ur gängorna de här sista tre dagarna..., viskade Najs syster. Hon viftade på nytt undan sin envisa hårlock och stirrade bort förbi Nikolka. – För övrigt är ingenting normalt numera.

– Jag åker med dem, hördes det från rummet intill.

Systern ryckte till och sprang ut ur rummet.

– Mamma, mamma, du åker inte med oss. Förstår du det. Kadetten tänker inte hjälpa oss om du kommer med. Han kan bli arresterad. Ligg nu stilla, jag ber dig...

– Irina, Irina, Irina, Irina, ekade det från rummet intill. De har dödat honom, dödat honom, men vad gör du? Vad gör du?... Du, Irina... Vad ska jag ta mig till nu när Feliks är död? De har dödat honom... Och han ligger där ute i snön... Tror du att... Hon brast i gråt igen, sängen knarrade och värdinnan hördes säga:

– Marja Frantsevna, stackars barn, tålamod, tålamod...

– Herregud, herregud, sade den unga kvinnan och sprang hastigt genom salongen. Skräckslagen och förtvivlad tänkte Nikolka i sin förvirring: »Men vad händer om vi inte hittar honom?»

Utanför de hemska dörrarna där man redan trots kylan kunde känna en förfärlig, kvävande stank stannade Nikolka och sade:

– Ni kanske ska sitta ner här... För... För där luktar det så vidrigt att ni kanske mår illa.

Irina såg först på den gröna dörren, sedan på Nikolka och svarade:

– Nej, jag går med er.

Nikolka tryckte ner handtaget till den tunga dörren och de gick in. Först var det mörkt. Sedan skymtade ändlösa rader av tomma rockhängare. I taket hängde en matt lampa.

Nikolka vände sig oroligt mot sin följeslagerska, men hon gick obesvärad bredvid honom. Det var bara hennes ansikte som var blekt och hon rynkade ögonbrynen. Hon rynkade dem på ett sätt som kom Nikolka att tänka på Naj-Turs, men likheten var nog skenbar, för Naj hade haft ett ansikte av järn, ett modigt och rättframt ansikte, men detta var en skönhet, en smula orysk, kanske utländsk. En märkvärdigt underbar flicka.

Stanken som Nikolka var så rädd för fanns överallt. Det stank om golven, väggarna och rockhängarna av trä. Denna stank var så förfärlig att man till och med kunde se den. Det verkade som om väggarna var oljiga och smetiga, rockhängarna glänste av fett, golven var oljiga och luften var tjock och mättad, det luktade kadaver. Man vänjer sig för övrigt kvickt vid själva stanken, men det är bäst att inte titta så noga och att inte tänka. Huvudsaken är att man inte tänker, för då inser man på en gång vad kväljningar vill säga. En student skymtade förbi med överrocken på och försvann. Bakom rockhängarna till vänster öppnades en dörr på gnisslande gångjärn och en man i stövlar kom ut. Nikolka såg på honom och vände snabbt bort blicken för att slippa se hans kavaj. Kavajen glänste som rockhängarna och det glänste också om mannens händer.

– Vad vill ni? frågade mannen strängt.

– Vi har ett ärende till föreståndaren, började Nikolka. Vi måste hitta en man som har stupat. Är han möjligen här?

– Vem? frågade mannen och tittade misstänksamt.

– Han blev dödad här ute på gatan för tre dagar sedan.

– Aha, då måste det vara en kadett eller en officer... En som råkade ut för hajdamakerna. Vem är han?

Nikolka var rädd att tala om att Naj-Turs var officer, så han sade:

– Ja, just det, de dödade honom också...

– Han var officer i hetmanens tjänst, sade Irina. Naj-Turs. Hon gick fram mot mannen som uppenbarligen struntade i vem Naj-Turs var. Han sneglade mot Irina, hostade, spottade mot golvet och sade:

– Jag vet inte vad jag ska göra. Det är efter arbetstid, och det finns ingen här. De andra vaktmästarna har gått sin väg. Det är svårt att leta rätt på honom. Mycket svårt. För de har burit ner liken i källaren. Besvärligt, mycket besvärligt...

Irina Naj öppnade sin handväska och tog fram en sedel som hon räckte till vaktmästaren. Nikolka vände sig bort, rädd att vaktmästaren var en hederlig människa som skulle protestera. Men det gjorde inte vaktmästaren...

– Tack, fröken, sade han och fick plötsligt liv igen. Det går nog att hitta honom. Det är bara tillstånd som behövs. Om professorn går med på det, kan vi ta fram liket.

– Och var är professorn? frågade Nikolka.

– Han är här, men han är upptagen. Jag vet inte... ska jag säga till honom?

– Ja, var snäll och gör det genast, bad Nikolka. Jag känner igen honom med detsamma, den döde...

– Jag ska säga till, sade vaktmästaren och visade dem vägen. De gick några trappsteg upp i en korridor där stanken var ännu vidrigare. De fortsatte längs korridoren, tog sedan av till vänster och där luktade det inte längre lika starkt, det blev ljusare, eftersom korridoren täcktes av ett glastak. Här var dörrarna vita både till höger och till vänster. Utanför en av dem stannade vaktmästaren och knackade på, tog av sig mössan och steg in. Det var tyst i korridoren och ljuset silade in genom taket. I ett hörn långt borta mörknade det igen. Vaktmästaren kom ut och sade:

– Stig in här.

Nikolka gick in, följd av Irina Naj. Han tog av sig sin skärmmössa och det första han såg var de glänsande fördragna jalusierna som lyste som mörka fläckar i det väldiga rummet och ett kusligt starkt ljus som föll i en stråle ner över ett bord. I ljusstrålen syntes ett svart skägg, ett utmärglat, rynkigt ansikte och en böjd näsa. Beklämd såg han sig sedan om runt väggarna. I halvdunklet glimmade ändlösa skåp och inne i dem skymtade alla möjliga missfoster, mörkgula som hemska kinesiska porslinsfigurer. Längre bort upptäckte han en lång man, klädd i en offerprästs läderförkläde och svarta handskar. Mannen lutade sig över ett långt bord där ett antal mikroskop stod uppställda som kanoner med speglarna och mässingen blänkande i ljuset från en nedhissad lampa med grön kupa.

– Vad vill ni? frågade professorn.

Av det utmärglade ansiktet och skägget slöt sig Nikolka till att detta var professorn, medan offerprästen nog hade lägre rang och var något slags assistent.

Nikolka hostade till och betraktade den skarpa ljuskäglan som kom från en besynnerligt vriden, blänkande lampa och de andra föremålen – de tobaksgula fingrarna, den fruktansvärt motbjudande tingesten som låg framför professorn – det var en människas hals och haka med blottade ådror och senor som var utdragna och upphäktade med dussintals blänkande krokar och saxar...

– Är ni släktingar? undrade professorn. Hans dova röst överensstämde helt med det utmärglade ansiktet och skägget. Han lyfte på huvudet och plirade mot Irina Naj, hennes päls och kängor.

– Jag är hans syster, sade Irina och försökte undvika att se på det som låg framför professorn.

– Ni ser hur besvärligt det är, Sergéj Nikolájevitj. Och det här är inte första gången... Han kanske inte ens är kvar här längre. Liken har väl körts iväg till allmänna?

– Det är möjligt, sade den långe mannen och slängde ifrån sig ett instrument.

– Fjodor! ropade professorn.

– Nej, ditin ska ni inte... Det får ni inte... Jag går själv..., sade Nikolka förläget.

– Ni storknar, fröken, intygade vaktmästaren. Ni kan vänta här, tillade han.

Nikolka tog honom avsides, gav honom ytterligare två sedlar och bad honom se till att damen fick en ren pall att sitta på. Vaktmästaren som stank av dålig tobak fick fram en pall ur ett prång där det stod en grön lampa och ett par skelett.

– Herrn är väl inte medicinare? Medicinarna brukar vänja sig fort. Han öppnade en stor dörr och vred om strömbrytaren. En ljusglob tändes uppe under glastaket. En kvävande stank strömmade ut ur rummet. Vita zinkbord stod i rader. De var tomma och någonstans plaskade vatten ner i en ho. Stengolvet ekade under fötterna. Nikolka led av stanken som måste ha funnits här i evigheter, och han fortsatte fram och försökte låta bli att tänka. Tillsammans med vaktmästaren gick han ut genom dörrarna på motsatta sidan och in i en helt mörk korridor där vaktmästaren tände en liten lampa, varpå de fortsatte ytterligare ett stycke. Vaktmästaren drog ifrån en tung regel, öppnade en järndörr och vred på nytt om en strömbrytare. Nikolka ryste. I alla hörn av den mörka lokalen stod väldiga runda kärl fyllda till brädden av människokött i slamsor, bitar av hud, fingrar, krossade ben. Nikolka vände sig bort, svalde saliv, och vaktmästaren sade till honom:

– Lukta här, herrn.

Nikolka blundade och drog girigt in någonting outhärdligt starkt i näsan – det var en flaska salmiaksprit.

Som i dvala kisade Nikolka med ena ögat och såg hur en liten låga blossade upp i Fjodors pipa och han kände den sötaktiga doften av dålig tobak. Fjodor kämpade länge med låset till hissdörren men fick till slut upp det. Han och Nikolka ställde sig på plattformen. Fjodor ryckte i ett handtag och plattformen gnisslade iväg nedåt. Det drog iskallt nerifrån. Plattformen stannade. De steg in i en väldig källarlokal. Nu såg Nikolka dunkelt något som han aldrig förr hade sett. Staplade som vedträn ovanpå varandra låg här nakna människokroppar som gav ifrån sig en outhärdligt vidrig stank, kvävande också för den som hade salmiaksprit till hands. Benen stack ut, en del styva, andra slappa. Där låg kvinnohuvuden med tovigt eller utslaget hår, brösten var illa tilltygade, blåslagna.

– Vi ska ta och vända på dem, så kan ni se efter, sade vaktmästaren och lutade sig fram. Han tog tag i foten på ett kvinnolik som med en duns halkade ner på golvet. Nikolka tyckte att hon var kladdig men ändå kusligt vacker, som en häxa. Hennes ögon var uppspärrade och såg rakt mot Fjodor. Med möda vände Nikolka bort blicken från det ärr hon hade runt midjan som ett rött band. Det svartnade för hans ögon och han blev yr i huvudet vid tanken på att man måste vända uppochner på hela denna hög av hopklibbade kroppar.

– Det räcker. Sluta, sade han dämpat till Fjodor och stoppade flaskan i fickan. Där är han. Jag har hittat honom. Där uppe. Där, där.

Fjodor gick genast fram, balanserande så att han inte skulle halka på golvet, grep tag i Najs huvud och ryckte häftigt i det. Tvärs över Najs mage låg med ansiktet nedåt en plattbröstad kvinna med breda höfter, och i hennes hår blänkte som en glasbit bak i nacken en mattglänsande, kvarglömd, billig kam. Fjodor drog ut den i förbifarten, slängde ner den i förklädesfickan och tog tag i Naj under armarna. När huvudet gled ut ur likhögen dinglade det till och hängde bakåt, den spetsiga, orakade hakan pekade upp i vädret och ena armen halkade ur vaktmästarens grepp.

Fjodor slängde inte med Naj som han hade gjort med kvinnan, han höll honom försiktigt under armarna, vred på den redan slappa kroppen och vände den så att Najs fötter släpade i golvet och så att ansiktet kom rätt mot Nikolka. Han sade:

– Titta nu noga efter om det är han! Så att det inte blir fel...

Nikolka såg Naj rätt i ansiktet och de vidöppna, glasartade ögonen svarade med en meningslös blick. Hans vänstra kind var knappt märkbart angripen av förruttnelsens gröna färg, och över bröstet och buken hade breda fläckar av någonting som förmodligen var blod runnit ut och stelnat.

– Det är han, sade Nikolka.

Fjodor fortsatte att dra Naj under armarna bort mot hissen och lade ner honom framför Nikolkas fötter. Den döde slog ut med armarna och sköt på nytt upp hakan i vädret. Fjodor klev sedan själv in i hissen, drog i handtaget, och plattformen steg uppåt.

Samma natt arrangerades allting i kapellet så som Nikolka ville ha det, och hans samvete var helt lugnt, om än sorgset och stramt. Det ljusnade i det kala och dystra kapellet som låg intill anatomiska teatern. Man lade locket på en okänd mans kista som stod i ett hörn, och den obehaglige döde främlingen störde inte längre Najs fridfulla vila. Naj själv såg nu också mycket gladare ut i sin kista.

Ett par pratsamma och ordentligt mutade vaktmästare hade tvättat Naj som låg där ren och iförd sin vapenrock utan axelklaffar, en Naj med krans över pannan och övervakad av tre vaxljus, en Naj med S:t Georgskorsets meterlånga färggranna band under skjortan där Nikolka egenhändigt hade lagt det på hans kalla, fuktiga bröst. Najs gamla mor vände sig bort från de tre ljusen och med skälvande ansikte såg hon på Nikolka och sade:

– Tack ska du ha, pojken min.

När Nikolka hörde detta brast han på nytt i gråt, lämnade kapellet och gick ut i snön. Därute lyste natthimlen och snön över anatomiska teaterns gård, där var stjärnornas korsmönster, där var Vintergatan.

# 18

Den tjugoandra december började Aleksej Turbins dödskamp. Det var en mulen dag, vit och mättad av annalkande jul. Julen speglade sig alldeles särskilt i salongens glänsande parkettgolv som Anjuta, Nikolka och Lariosik med förenade krafter tyst och stilla hade skurat dagen innan. Julen återspeglades också i ikonlampornas höljen som Anjuta gjort rena. Där fanns till slut barrdoften och den skinande grönskan i hörnet bredvid den färggranne Valentin som verkade vara för evigt bortglömd där han stod ovanför det blottade tangentbordet...

> Jag ber dig för min systers...

Vid tolvtiden kom Jelena på osäkra steg ut ur Aleksejs rum och gick tigande genom matsalen där Karas, Mysjlajevskij och Lariosik satt dödstysta. Ingen av dem rörde en min när hon gick förbi, de var rädda att se henne i ansiktet. Jelena stängde dörren om sig i sitt rum och det tunga draperiet slutade strax att gunga.

Mysjlajevskij rörde på sig.

– Ja, viskade han hest, divisionschefen gjorde sitt bästa, men Aljosja ställde han till det för...

Karas och Lariosik hade ingenting att tillägga. Lariosik blinkade och lilafärgade skuggor lade sig över hans kinder.

– Det är fan, fortsatte Mysjlajevskij, reste sig och vaggade mot dörren. Sedan hejdade han sig, villrådig om vad han skulle göra, vände om och blinkade mot Jelenas dörr. – Ni får lov att titta till henne, grabbar... Annars...

Han stod och trampade ett tag och gick sedan ut i biblioteket där hans steg dog bort. En kort stund senare hördes hans röst och några besynnerligt klagande ljud från Nikolkas rum.

– Nikolka gråter, viskade Lariosik olyckligt, suckade och gick på tå fram till Jelenas dörr där han lutade sig ner mot nyckelhålet utan att kunna se någonting. Hjälplöst sneglade han mot Karas och började ljudlöst frågande teckna till honom. Karas gick fram till dörren, kände sig förlägen men knackade sedan ändå lätt med fingret på dörren och sade med dämpad röst:

– Jelena Vasiljevna, Jelena Vasiljevna...

– Å, bry er inte om mig, hördes Jelenas dova röst bakom dörren. Stanna där ni är.

Karas lugnade sig, Lariosik likaså. De gick båda tillbaka till sina platser, stolarna framför Zaardam, och satte sig tyst ner.

Varken Jelena, Nikolka eller familjen Turbins nära och kära vänner kunde göra något i Aleksejs rum. Där trängdes redan ändå tre män. Där var den guldbågade björnen, vidare en ung välrakad och atletiskt byggd man som mer liknade en gardist än en läkare, och så en tredje man, den gråhårige professorn. Med sin erfarenhet hade han redan vid sitt första besök den sextonde december genast själv insett hur det stod till och vilka sorgliga nyheter han måste berätta för familjen. Han förstod allt och sade med en gång att Turbin hade tyfus. Och såret i vänstra armhålan förlorade plötsligt i betydelse. För bara en timme sedan hade professorn och Jelena kommit ut i salongen och Jelenas enträgna fråga, en fråga som inte bara kom från hennes tunga utan också ur hennes torra ögon, skälvande läppar och oordnade hår, den frågan hade han besvarat med att säga att det fanns litet hopp, han hade sett Jelena rakt in i ögonen med en mycket erfaren och därför också medlidsam blick och tillfogat: »Mycket litet.» Alla, även Jelena, visste mycket väl vad detta betydde, det betydde att det inte fanns något hopp alls och att Aleksej var döende. Sedan hade Jelena gått in i sin brors sovrum, där hade hon länge stått och betraktat honom och själv insett vad det innebar att det inte fanns något hopp. Även utan den hygglige gråhårige gamle mannens erfarenhet kunde man förstå att doktor Aleksej Turbin låg för döden.

Han låg där fortfarande feberhet, men febern var ojämn och gick upp och ner, sjönk kanske något. Hans ansikte skiftade redan i en egendomlig vaxgul nyans, hans näsa var förändrad, den hade blivit tunnare och ett drag av hopplöshet avtecknade sig vid den tydligt framträdande näsroten. Jelena kände hur det isade i benen, och hon upplevde en dunkel stämning av uppgivenhet i den stinkande, kamfermättade luften inne i sovrummet, en stämning som emellertid snabbt försvann.

Någonting hade fastnat som en sten i Turbins bröst, det visslade om hans andetag när han genom sina blottade tänder drog in en klibbig stråle luft som knappt orkade ner i hans bröst. Han hade inte varit vid medvetande på länge, han såg ingenting och förstod ingenting av det som försiggick omkring honom. Jelena stod en stund och betraktade honom. Professorn fattade hennes hand och viskade:

– Gå ut ni, Jelena Vasiljevna, vi klarar oss själva.

Jelena lydde och lämnade genast rummet. Men professorn företog sig ingenting.

Han tog av sig sin vita rock, torkade av händerna med fuktiga vaddtussar och såg ännu en gång på Turbins ansikte. En blåaktig skugga höll på att lägga sig över mungiporna och kring näsan.

– Det är hopplöst, viskade professorn mycket lågt till den slätrakade mannen. Var snäll och stanna kvar hos honom, doktor Brodovitj.

– Kamfer? viskade Brodovitj.

– Ja, ja.

– En spruta?

– Nej, sade professorn och kastade en tankfull blick genom fönstret. Tre gram i taget. Och ofta. Han tänkte efter och tillade: – Ring mig på kliniken, om han skulle avlida. Det sista viskade professorn mycket försiktigt, så att Turbin inte ens genom yrseldimman skulle uppfatta vad han sade. – I annat fall kommer jag hit omedelbart efter min föreläsning.

Så långt tillbaka familjen Turbin kunde minnas hade man år efter år tänt ikonlamporna i skymningen den tjugofjärde december, och på kvällen hade man tänt de skälvande varma ljusen i granen inne i salongen. Men nu hade den lömska skottskadan och den väsande tyfusen ställt allting på ända, skyndat på livets gång och gjort att lamporna tändes tidigare än vanligt. Jelena stängde till matsalsdörren bakom sig, gick fram till sitt nattygsbord, tog tändstickorna som låg där, klättrade upp på en stol och tände den tunga lampan som hängde i sin kedja framför en gammal ikon infattad i tung metall. När den lilla lågan blossade upp och började sprida sin värme förvandlades glorian över Jungfru Marias mörka ansikte till guld och hennes ögon lyste inbjudande. Hennes böjda huvud såg på Jelena. Genom de bägge fönsterkvadraterna skymtade den vita, ljudlösa decemberdagen, i ett hörn varslade en flämtande ljuslåga om den kommande helgen. Jelena steg ner från stolen, kastade av sig sin sjal och föll på knä. Hon vek undan mattkanten, gjorde plats åt sig på den skinande parketten och bugade sig ända ner till golvet.

Mysjlajevskij gick tvärs igenom matsalen, följd av Nikolka, vilkens ögonlock hade mist all färg. De hade varit inne hos Turbin. När Nikolka kom tillbaka in i matsalen, drog han ett djupt andetag och sade till de andra:

– Han dör...

– Borde vi inte skicka efter en präst, sade Mysjlajevskij. Nikolka? Inte ska han dö utan att ha bekänt sina synder...

– Vi måste tala med Jelena, svarade Nikolka förfärad. Hur ska vi kunna göra det utan henne. Det verkar som om hon också är illa däran nu...

– Vad säger doktorn? undrade Karas.

– Ja, vad ska han säga. Det finns inget mer att tillägga, rosslade Mysjlajevskij.

De stod länge och viskade oroligt med varandra, och man kunde höra hur den bleke, omtöcknade Lariosik suckade gång på gång. På nytt gick de in till doktor Brodovitj. Han kom ut i hallen, tände en papyross och viskade att dödskampen hade börjat och att de naturligtvis kunde skicka efter en präst, det var likgiltigt, eftersom patienten ändå var medvetslös men det kunde i alla fall inte skada.

– En tyst bekännelse...

De fortsatte att viska med varandra, men de beslöt att vänta med att skicka efter någon, i stället knackade de på Jelenas dörr, men hon svarade dovt inifrån sitt rum: – Låt mig vara i fred ett tag... jag kommer...

Och de gick därifrån.

Där Jelena stod på knä sneglade hon upp mot madonnans taggiga gloria som ramade in det svartnade ansiktet med de klara ögonen, hon sträckte fram armarna och viskade:

– Heliga beskyddarinna, du sänder oss alltför stor sorg. På bara ett år förintar du hela vår familj. Varför...? Du har tagit mor ifrån oss, min man är borta och han kommer inte åter, det förstår jag. Det inser jag alldeles tydligt. Och nu kallar du också på min bror. Varför?... Hur ska jag och Nikolka klara oss ensamma?... Se vad som händer runtomkring oss, se... Heliga beskyddarinna, kan du inte förbarma dig?... Kanske är vi också dåliga människor, men varför detta straff?

Hon bugade sig ner igen, lät pannan innerligt snudda vid golvet, korsade sig, sträckte åter fram sina händer och bad:

– Du är vårt enda hopp, heliga jungfru. Vårt enda. Be din son, be Herren Gud att göra ett under...

Jelenas viskningar blev alltmer lidelsefulla, hon snubblade på orden, men hennes böner strömmade fram oavbrutet. Allt oftare föll hon ner till golvet, hon kastade med huvudet för att få undan en hårlock som glidit ur kammen och fallit ner över hennes ögon. Dagen dog bort utanför fönstren, den vita falken försvann, ljudlöst förklingade gavotten när klockan slog tre och lika fullkomligt ljudlöst infann sig den som Jelena åkallat genom den mörka jungfruns förmedling. Han stod där bredvid den öppnade graven, återuppstånden, barfota och full av barmhärtighet. Jelenas bröst vidgades, röda fläckar framträdde på hennes kinder, ögonen fylldes av ljus och flödade av torr, tårlös gråt. Hon tryckte sin panna och kind mot golvet och med hela sin själ sträckte hon sig sedan mot ljuslågan utan att längre känna det hårda golvet under sina knän. Lågan flammade upp, det mörka ansiktet inne i glorian fick liv och ögonen lockade fram en ny ström av ord från Jelena. Den djupa tystnaden ruvade utanför dörrar och fönster, dagen mörknade ohyggligt snabbt och än en gång framträdde för hennes blick en vision – där var himlakupolens glasklara ljus, sällsamma gulröda sanddyner, olivträd och i hennes hjärta en sval fläkt av månghundraårig, mörk tempeltystnad.

– Heliga beskyddarinna, mumlade Jelena i ljuslågans sken, bed Honom för vår skull. Där står Han. Vad skulle du väl förlora? Förbarma dig över oss. Var oss nådig. Julen, din högtid, är inne. Kanske kommer Han att ställa allt till rätta, och dig ber jag om förlåtelse för våra synder. Sergej behöver inte komma tillbaka... Ta honom ifrån mig, ta honom, men låt inte döden bli Aleksejs straff... Vi är alla skyldiga till denna blodsutgjutelse omkring oss, men straffa oss inte. Straffa oss inte. Där står Han, din son...

Ljuslågan började skälva, en stråle sände sitt pärlband långt, långt fram mot Jelenas ögon. Och i detta nu, inför Jelenas vanmäktiga blickar, lät ansiktet i den gyllene huvudduken sina läppar glida isär, ögonen började stråla med en sådan sällsam glans att Jelenas hjärta rämnade av fasa och berusande glädje, hon föll ner till golvet och reste sig inte mer.

Orons torra vind drog genom hela lägenheten, någon ilade på tå genom matsalen. Någon annan klappade försiktigt på dörren och viskade: »Jelena... Jelena... Jelena...» Jelena torkade sin fuktiga, kalla panna med ovansidan av handen, hon kastade tillbaka sin envisa hårlock, reste sig upp, stirrade blint framför sig som en vilde, såg inte längre bort mot det lysande hörnet och gick med stålblankt hjärta fram mot dörren. Utan att vänta på tillåtelse for dörren upp av sig själv och Nikolka stod där inramad av draperiet. Nikolkas uppspärrade ögon såg med fasa på Jelena, han kippade efter andan.

– Var inte rädd, Jelena... bli inte rädd nu... gå in dit... det verkar som om...

Vaxblek som ett ljus sönderkramat i svettiga händer och med sina beniga händer med oklippta naglar slängda upp över täcket låg doktor Aleksej Turbin där med den spetsiga hakan pekande uppåt. Hans kropp badade i klibbig svett och hans avtärda, fuktiga bröst stack fram genom öppningarna i skjortan. Han sänkte huvudet och stöttade hakan mot bröstkorgen, särade sina gulnade tänder och öppnade försiktigt sina ögon. Där svävade ännu feberyrselns söndertrasade dimslöjor, men ljuset trängde redan ut genom de svarta klimparna i hans blick. Med tunn, mycket svag och hes röst sade han:

– Det är krisen, Brodovitj. Nå... kommer jag att överleva?... A-aa.

Karas höll lampan i sina darrande händer, den lyste över den oordnade bädden och över de grå vecken i de tilltrasslade lakanen.

Med något ostadig hand klämde den slätrakade läkaren åt det som var kvar av kött på Turbins arm när han stack in en liten sprutnål. Små tunna droppar trängde fram i hans panna. Han var omtumlad och skakad.

# 19

Peturra. Efter fyrtiosju dagar var hans saga all i Staden. I sina isiga bojor, finpudrad av snö, flög januari 1919 fram över familjen Turbins huvuden, och februari närmade sig med sina tjutande virvelstormar.

Den andra februari började en svart figur med rakat huvud och svart silkesmössa att gå genom familjens lägenhet. Det var Aleksej Turbin själv, uppstånden från de döda. Han var mycket förändrad. Vid mungiporna hade två rynkor förmodligen för evigt etsat sig in, hyn var vaxgul, ögonen låg insjunkna i skuggor, de hade blivit dystra och skulle aldrig mer le.

På samma sätt som för fyrtiosju dagar sedan tryckte sig Turbin tätt intill salongsfönstret och lyssnade, och när de varma små ljuslågorna, snön och hela operan syntes därutanför kunde han, på samma sätt som den gången, höra kanondunder långt i fjärran. Turbin rynkade bistert pannan, lutade hela sin kroppstyngd mot käppen och såg ut på gatan. Han såg att dagarna som genom ett trollslag hade blivit längre, det var ljusare, trots att stormen rasade med miljoner snöflingor utanför rutan.

Under silkesmössan rörde sig dystra, glädjelösa och fullt tydliga tankar. Hans huvud kändes lätt och tomt, det satt som en främmande korg på axlarna, och tankarna föreföll komma utifrån och i den ordning de själva ville. Turbin var glad åt att stå ensam och blicka ut genom fönstret.

»Peturra... Senast i natt kommer han att kastas ut ur Staden, Peturra kommer inte att finnas till längre... Men har han då funnits? Eller har jag bara drömt alltsammans? Jag vet inte, det går inte att kontrollera. Lariosik är mycket sympatisk. Han stör oss inte, snarare behövs han i familjen. Måste tacka honom för alla hans bestyr... Och Sjervinskij? Fan vet... Stackars kvinnor. Jelena kommer säkert att gifta sig med honom, det är ofrånkomligt... Vad har han egentligen att komma med? Rösten? Utmärkt röst, men man behöver väl inte direkt gifta sig när allt kommer omkring för att lyssna till den rösten, eller hur?... Men det där är ju inte så viktigt. Vad är det då som är viktigt? Jo, Sjervinskij sade ju att folk med röda stjärnor i sina fårskinnsmössor är på marsch... Då börjas det väl igen i Staden? Säkert... I natt alltså... Ja, deras vagnar kör ju redan på gatorna... I alla fall måste jag dit, jag går dit när det är dagsljus... Och tar med mig... Brin. Skjut! Jag är en mördare. Nej, jag sköt i självförsvar. Eller sårade honom... Vem bor hon med? Var är hennes man? Malysjev. Var finns han nu? Uppslukad av jorden. Och Maksim... Alexander I?»

Tankarna rann, men dörrklockan hejdade dem i deras lopp. Det fanns ingen annan utom Anjuta i våningen, alla hade gått ut och skyndade sig att bli färdiga med sina ärenden medan det var dag.

– Om det är en patient, så visa in honom, Anjuta.

– Det ska jag göra, Aleksej Vasiljevitj.

En man följde efter Anjuta uppför trappan, tog av sig sin lammullsrock i hallen och fortsatte in i salongen.

– Varsågod, sade Turbin.

En mager, gulhyad, ung man i grå jacka reste sig ur sin fåtölj. Hans ögon var matta, blicken stirrade. Turbin som bar sin vita rock gick åt sidan och släppte in honom i arbetsrummet.

– Varsågod och sitt. Vad kan jag göra för er?

– Jag har syfilis, sade besökaren hest och såg dystert Turbin rakt i ögonen.

– Har ni fått behandling tidigare?

– Ja, men det var dålig behandling, inte särskilt effektiv. Det hjälpte inte långt.

– Vem har skickat er hit?

– Kyrkoherden i Nikolaus, fader Aleksandr.

– Hursa?

– Fader Aleksandr.

– Menar ni att ni känner honom?...

– Jag har biktat mig för honom, och samtalet med den helige gamle mannen har lättat mitt sinne, förklarade besökaren och såg ut mot himlen. Jag borde inte söka vård... Det var vad jag trodde. I stället borde jag tålmodigt bära den prövning som Herran lagt på mina axlar för mina hemska synders skull, men kyrkoherden övertygade mig om det oriktiga i sådana tankar. Och jag lydde honom.

Turbin granskade ytterst noga patientens pupiller och studerade först hans reflexer. Men lammullsrockens ägare visade sig ha normala pupiller, bortsett från att de var fyllda av den svartaste sorg.

– Jaha, sade Turbin och lade ifrån sig sin lilla klubba. Ni är tydligen religiös.

– Ja, dag som natt tänker jag på Herran och ber till Honom. Min enda tillflykt och hugsvalelse.

– Det är naturligtvis mycket bra, sade Turbin utan att ta blicken från patientens ögon. Jag har själv stor respekt för dessa ting, men jag skulle vilja råda er till en sak: under behandlingens gång får ni undvara era ständiga tankar på Gud. Det börjar tydligen bli en fix idé hos er. Och det är inte bra i ert tillstånd. Ni måste ha frisk luft, ni måste röra på er och sova ordentligt.

– Jag ber på nätterna.

– Det får ni ändra på. Ni måste inskränka på tiden för era böner. Ni blir trött av det, och ni måste ha lugn och ro.

Patienten slog ödmjukt ner blicken.

Han stod naken framför Turbin och lät sig undersökas.

– Har ni använt kokain?

– Bland de motbjudande laster som jag hängav mig åt fanns också kokain. Men inte nu längre.

»Fan vet vad det är för en karl... plötsligt visar det sig väl att han är en skojare... gör sig till förstås; måste se till att pälsarna i hallen inte försvinner.»

Med klubbskaftet ritade Turbin ett frågetecken på patientens bröst. De vita linjerna övergick i rött.

– Ni borde sluta med era religiösa anfäktelser. Ni skulle nog inte hänge er så mycket åt alla slags betungande funderingar. Ni kan klä på er. I morgon ska jag börja ge er kvicksilverinjektioner, och om en vecka gör vi den första transfusionen.

– Bra.

– Inget kokain och ingen alkohol. Inga kvinnor heller...

– Jag har tagit avstånd från kvinnor och gifter. Även från onda människor har jag tagit avstånd, sade patienten och knäppte sin skjorta. Mitt livs onda genius, Antikrists förlöpare, har farit till djävulens stad.

– Snälla ni, sluta upp med det där, suckade Turbin. Ni kommer att hamna på sinnessjukhus. Vilken Antikrist är det ni talar om?

– Jag talar om hans förelöpare, Michail Semjonovitj Sjpoljanskij, en man med ormögon och svarta polisonger. Han har farit till Antikrists rike i Moskva för att ge signalen till mordänglarnas härskaror att nedstiga över denna Stad som straff för dess invånares synder. Som en gång Sodom och Gomorra...

– Mordänglarna är bolsjevikerna, menar ni? Det håller jag med om. Men ändå, ni får helt enkelt inte... Ni ska ta brom. En matsked tre gånger om dagen...

– Han är ung. Men han är ond som en tusenårig djävul. Han lockar kvinnor i fördärvet, han snärjer ynglingar i lastens garn, och redan stöter ondskans härskaror i sina stridstrumpeter och över fälten bakom dem syns Satans anlete.

– Trotskij?

– Ja, det är det namn han har antagit. Men hans verkliga namn lyder på hebreiska Abaddon, på grekiska Apollyon, vilket betyder fördärvaren.

– Allvarligt talat, om ni inte slutar med det här, så, förstår ni... det blir en mani hos er...

– Nej, doktorn, jag är normal. Hur mycket tar ni för ert heliga värv?

– Ursäkta, men varför hela tiden ordet »helig»? Jag ser ingenting särskilt heligt i mitt arbete. Jag tar betalt efter taxan som alla andra. Om ni vill underkasta er min behandling, bör ni lämna en summa i förskott.

– Utmärkt.

Han knäppte upp jackan.

– Ni kanske har ont om pengar, muttrade Turbin och såg på mannens slitna knän. »Nej, han är ingen tjuv... nej... men han är lite rubbad.»

– Nej, doktorn, pengar kan jag skaffa. Ni lindrar på ert sätt mänsklighetens lott.

– Och ibland med lyckat resultat. Var nu snäll och ta ert brom ordentligt.

– Full lindring, käre doktorn, får vi först där, sade patienten och pekade upp mot det vita taket. Här väntar oss prövningar som vi ännu aldrig sett maken till... Och de ska komma mycket snart.

– Tack så hjärtligt men jag har redan haft nog av dem.

– Det finns ingen återvändo, doktorn, ingen återvändo, mumlade patienten och krängde på sig lammullsrocken i hallen. Ty det står skrivet: Och den tredje ängeln göt ut sin skål i strömmarna och vattenkällorna. Då förvandlades dessa till blod.

»Jo, jag har hört det där någonstans... Han måste ha fått sitt lystmäte hos prästen. Att de två råkade på varandra – underbart.»

– Lyd ett gott råd och läs inte så mycket i Uppenbarelseboken... Jag säger det igen: det är inte bra för er. Tack för idag. I morgon klockan sex, tack. Anjuta, var snäll och visa honom ut...

– Ni måste ta emot det... Jag vill att den som räddat mitt liv åtminstone ska ha ett minne av mig... det är ett armband som min gamla mor har haft...

– Ni ska inte... Varför ska ni... Jag kan inte ta emot det, sade Julia Reiss och värjde sig med handen, men han stod på sig och fäste det mörka, tunga metallarmbandet över hennes bleka handled. Det fick hennes hand att se ännu vackrare ut, och hela Julia Reiss vann i skönhet... Till och med i skymningsljuset kunde man se hur hennes ansikte rodnade.

Turbin kunde inte motstå frestelsen, han lade högra handen om Julias hals, drog henne intill sig och kysste henne flera gånger på kinden... När han kysste henne föll käppen ur hans svaga händer och dunsade mot ett bordsben.

– Gå nu, viskade Julia, innan det blir för sent. Vagnarna är redan på väg därute. Akta er så att ni inte råkar ut för dem.

– Jag håller av er, viskade Turbin. Låt mig få komma hit igen.

– Gärna...

– Tala om för mig varför ni är ensam och vems foto det är som står på bordet? Den mörke mannen med polisongerna.

– Det är min kusin, svarade Julia Reiss och slog ner blicken.

– Vad heter han?

– Varför vill ni veta det?

– Ni har räddat mig... Jag vill veta det.

– Har ni rätt att få veta det, bara för att jag har räddat er? Han heter Sjpoljanskij.

– Är han här?

– Nej, han har rest härifrån... Till Moskva. Så frågvis ni är.

Turbin ryckte till, och han såg länge på de svarta polisongerna och de svarta ögonen... En obehaglig, malande tanke satt länge kvar i hans hjärna, medan han betraktade den panna och de läppar som tillhörde ordföranden för _Den magnetiska trioletten._ Men det var en otydlig, suddig tanke... Förelöparen. Den olycklige i lammullsrocken... Vad var det som oroade honom? Vad var det som gnagde? Vad hade han med det att göra? Mordänglarna... Strunt i det... Bara han fick komma tillbaka hit, hit till detta besynnerliga, tysta lilla hus och till porträttet med guldepåletterna.

– Gå nu. Ni måste gå.

– Är det du, Nikolka?

De båda bröderna stötte ihop på den nedersta terrassen i den hemlighetsfulla trädgården, alldeles vid grannhuset. Nikolka var av någon anledning lätt förvirrad och såg ut som om han blivit tagen på bar gärning.

– Aljosja, du förstår, jag har varit hos familjen Naj-Turs, förklarade han med en min som om han hade blivit ertappad med att stjäla äpplen.

– Så bra. Hans mor lever visst?

– Ja, och en syster, förstår du, Aljosja... Som sagt var.

Aleksej sneglade på Nikolka och utsatte honom inte för fler frågor.

Bröderna gick halva vägen hem utan att säga ett ord till varandra. Så bröts tystnaden av Aleksej.

– Det verkar som om Peturra har fört oss båda till Malo-Provalnaja, eller hur? Och hit kommer vi väl igen. Fast inte vet vi hur det slutar förstås. Va?

Nikolka lyssnade med stort intresse till Aleksejs sista gåtfulla ord och frågade i sin tur:

– Så du har också varit och hälsat på hos någon, Aljosja? På Malo-Provalnaja?

– M-mm, svarade Aleksej. Han vek upp kragen och försvann i den, sade inte ett ord förrän de kom hem.

Denna viktiga och historiska dag åt de alla middag hemma hos Turbins – Mysjlajevskij, Karas och Sjervinskij. Detta var deras första måltid tillsammans sedan Aleksej Turbin blivit sårad. Och allt var som förr med undantag av en sak – på bordet stod inte några mörka, prunkande rosor, för det var länge sedan blomsterbutiken _La Marquise_ upphört att finnas till. Hon hade försvunnit långt bort i ett okänt fjärran, förmodligen åt samma håll där nu också madame Anjou funnit lugn och ro. Inte heller bar någon av middagsgästerna axelklaffar, ty de hade seglat bort och upplösts i snöstormen utanför fönstren.

Med vidöppna munnar lyssnade de alla till Sjervinskij, även Anjuta kom ut ur köket och lutade sig mot dörrposten.

– Vad är det för sorts stjärnor? frågade Mysjlajevskij dystert.

– Det är femuddiga stjärnor, små kokarder i deras fårskinnsmössor, berättade Sjervinskij. Det är horder av dem på marsch... Kort sagt, de är här vid midnatt...

– Hur kan du säga så exakt: vid midnatt...

Men Sjervinskij fick inte tillfälle att svara, ty efter en ringning på dörren uppenbarade sig Vasilisa i lägenheten.

Vasilisa bugade sig åt höger och vänster, tryckte allas händer, särskilt Karas', och fortsatte på knirrande skosulor rakt fram till pianot. Jelena log ett soligt leende och sträckte fram sin hand, Vasilisa skuttade till och kysste den. »Fan vad sympatisk Vasilisa har blivit sedan han blev av med sina pengar», tänkte Nikolka och filosoferade: »Kanske är det så att pengar hindrar folk från att vara sympatiska. Se bara hur det är här till exempel, ingen har några pengar och alla är sympatiska.»

Vasilisa ville inte ha te. Nej, tack så mycket. Så trevligt det är här. He, he. Så gemytligt man kan ha det, trots den hemska tid vi lever i. He he... Nej, tack så hjärtligt. Vanda Michajlovna har fått besök av sin syster från landet, och man måste gå hem med detsamma. Man hade bara kommit för att överlämna ett brev till Jelena Vasiljevna. Man hade just öppnat brevlådan nere i porten, och där låg det. »Ansåg det vara min plikt. Hjärtligt tack. Adjö.» Vasilisa skuttade runt och tog farväl.

Jelena tog med sig brevet in i sitt sovrum.

»Ett brev från utlandet? Verkligen? Det kommer tydligen sådana brev fortfarande. Man behöver bara känna på kuvertet, så vet man vad det är fråga om. Och hur hade det kommit fram? Det gick ju inga brev längre. Till och med från Zjitomir måste man skicka brev med folk som hade ärende till Staden. Så löjligt, så primitivt allt var här i landet. Folk åkte ju ändå med tåg fortfarande, så varför kunde inte brev göra det. Det kunde man just undra. Brev bara försvann. Fast det här hade kommit fram. Men var inte orolig, den här sortens brev kommer alltid fram. War... Warszawa. Warszawa. Men det var inte Talbergs handstil. Så obehagligt hjärtat bultar.»

Fastän det faktiskt satt en skärm över lampan spred sig en otrevlig stämning i Jelenas sovrum, det var som om någon hade rivit sönder den färggranna sidenskärmen, det skarpa ljuset sved i ögonen och skapade ett enda kaos. Jelenas ansikte förändrades och kom att påminna om Madonnans åldrade anlete som blickade ut ur sin ciselerade ram. Hennes läppar darrade, munnen ryckte till och lade sig i föraktfulla veck. Ett grått, refflat papper kom ut ur det uppslitna kuvertet och låg nu i ljusknippet från lampan.

>... Jag har just fått höra att du och din man är skilda. Ostroúmovs träffade Sergej Ivanovitj på ambassaden. Han skall fara till Paris med familjen Hertz; det sägs att han skall gifta sig med Lidija Hertz; så underligt allting är i detta virrvarr. Synd att du inte lämnade Ryssland. Synd om er alla som är kvar i bondlurkarnas klor. Här skriver tidningarna att Petljura rycker fram mot Staden. Vi hoppas att tyskarna inte släpper in honom...

Utanför spelade Nikolka en marsch och tonerna dunkade mekaniskt i Jelenas huvud, tvärsigenom väggarna och dörren som var helt draperade med Ludvig XIV. Ludvig skrattade och slängde ut med armen som höll fast i staven med dess fladdrande band. Turbin bankade med käppen mot dörren och klampade in. Han sneglade mot systerns ansikte, det ryckte i hans mun på samma sätt som nyss i Jelenas, och han frågade:

– Är det från Talberg?

Jelena sade ingenting, hon skämdes och orkade inte svara. Men strax behärskade hon sig och lämnade över brevet till Aleksej: – Det är från Olga... i Warszawa... Turbin tittade noga på vad där stod och skyndade sig att läsa brevet till slut, varpå han läste första raden på nytt:

Kära lilla Lena, jag vet inte om detta brev kommer fram...

Hans ansikte skiftade i alla möjliga färger. Den tydligaste nyansen var saffransgul, vid kindknotorna lyste det rosa, hans blå ögon förvandlades till svarta.

– Det vore mig ett sant nöje..., gnisslade han mellan tänderna, att ge honom på käften...

– Vem? undrade Jelena och snörvlade. Tårarna täppte till hennes näsa.

– Mig själv, svarade doktor Turbin skamset, för att jag kysste honom till avsked den gången.

Jelena brast i gråt.

– Gör mig den tjänsten, fortsatte Turbin, och släng det där åt helvete. Han bultade med kryckan på porträttet som stod på bordet. Jelena snyftade och gav det åt Turbin. Med en gång slet Turbin ut Sergej Ivanovitjs fotografi ur ramen och rev det i bitar. Jelena gnällde som en käring, hennes axlar skakade, och hon tryckte sig intill Turbins skjortbröst. Med ångestfylld, vidskeplig blick sneglade hon upp mot den bruna ikonen där den lilla lampan fortfarande brann innanför sitt gyllene galler.

»Javisst, det var ju på det villkoret... när jag bad till dig... men... var inte ond på mig, heliga Madonna, var inte ond på mig», tänkte den vidskepliga Jelena. Turbin blev rädd:

– Tyst nu, tyst... det duger inte att de andra hör dig.

Men i salongen var det ingen som hörde henne. Under Nikolkas fingrar rapade pianot upp den stackars marschen Dubbelörnen, och de andra skrattade.

# 20

Storslaget och skrämmande var året 1918 efter Kristi födelse, men året 1919 var än värre.

I snön vid uppfarten till Hängbron över Dnepr kom natten mellan den andra och tredje februari två karlar släpande på en man som var klädd i svart, söndersliten överrock och vilkens blåslagna ansikte var översköljt av blod. Bredvid honom sprang en kosacksergeant som slog honom i huvudet med en läskstång. Huvudet knyckte till för varje slag, men den nedblodade mannen skrek inte längre, han bara jämrade sig. Läskstången bet sig fast med hårda rapp i den sönderrivna överrocken, och för varje slag kom det hest till svar:

– U... a...

– Jävla jude! skrek sergeanten rasande. Upp med honom mot väggen bara och skjut honom! Jag ska visa dig hur det går när man smyger omkring i mörkret. Jag ska visa dig jag! Vad gjorde du där bakom brädtraven? Spion!...

Men den nedblodade mannen hade inget svar åt den ursinnige sergeanten. Då sprang sergeanten fram, och karlarna hoppade undan för att inte bli träffade av den blanka svängande stången. Sergeanten beräknade inte ansatsen, han lät bara läskstången slå ner som åskan i mannens huvud. Det knakade till och mannen i den svarta rocken sade inte en gång »u...» Ena armen for upp, huvudet dinglade till, han ramlade på sidan ner i backen och slog ut med andra armen i en vid båge som om han ville rafsa åt sig ännu mer av den upptrampade, gödseltäckta marken. Fingrarna kroknade och grävde sig ner i den smutsiga snön. Så ryckte han till i kramp ett par gånger där han låg i den mörka pölen och var sedan stilla.

Den elektriska lyktan vid uppfarten till bron fräste över den kullslagne mannen, runtomkring honom dansade de plymagerade hajdamakernas oroliga skuggor, och högt ovanför fanns den svarta himlen med sina glittrande stjärnor.

Och i samma stund som mannen gav upp andan, exploderade plötsligt Mars uppe på den frostiga himlen över Slobodka, just utanför Staden, och sprutade eld med ett öronbedövande brak.

Och dånet från stjärnan följdes av ett långt, åskdundrande brak från de svarta vidderna på andra sidan Dnepr, de vidder som ledde mot Moskva. Och genast smällde en annan stjärna, lägre på himlen, alldeles ovanför de snötäckta taken.

Och genast satte sig den blå divisionen i rörelse över bron, den rasade in i Staden, tvärsigenom den och sedan bort för evigt.

Efter den blå divisionen kom Kozyr-Lesjkos stelfrusna regemente ridande på vargtassar, följt av ett dansande fältkök... sedan försvann alltsammans som om det aldrig hade existerat. Det enda som återstod var den svartklädde judens stelnande lik vid uppfarten till bron, nedtrampade rester av halm och hästgödsel.

Och det var bara liket som faktiskt vittnade om att Peturra inte var en myt och att han funnits i verkligheten... Trin... Tren... gitarren, turken... järnlyktan på Bronnaja... flickornas flätor, snöröjarna, skottskadorna, det djuriska vrålet i natten, kölden... Det var alltså verklighet.

> Grits ska ut och träla
>
> Grits har slitna skor...

Men varför? Det kan ingen säga. Finns det någon att gälda all blodsutgjutelsen?

Nej. Ingen.

Snön kommer bara att smälta, det gröna ukrainska gräset kommer att växa upp och väva sin matta över jorden... de härliga soluppgångarna kommer åter... sommarhettan skall dallra över fälten och det kommer inte att finnas ens ett spår av blod. Blod är billigt på dessa röda fält och ingen kommer att gälda det.

Ingen.

Den kvällen hade de eldat i kakelugnen från Zaardam tills den glödde, och mitt i natten höll den fortfarande värmen. Inskriptionerna på Timmermannen var borttvättade, bara en enda fanns kvar:

... Len... jag har en biljett till Aid...

Huset i Aleksejbacken, huset som låg där under vitgeneralens mössa, var sedan länge försjunket i varm sömn. Utanför fönsterluckorna slumrade vaggande skuggor.

Därutanför drog den kyliga natten segrande fram och svävade ljudlöst över marken. Stjärnorna glittrade, de drog ihop sig, vidgades på nytt, och ovanligt högt på himlen stod den röda och femuddiga Mars.

De varma rummen fylldes av drömmar.

Turbin sov i sitt lilla rum och i luften över honom hängde en dröm, suddig som en uppblött tavla. Där vaggade vestibulen av och an, och tsar Alexander I brände divisionens rulla i en kamin... Där kom Julia förbi med ett lockande skratt, där galopperade skuggor fram med ropet: »Skjut honom! Skjut honom!»

Man sköt ljudlöst efter honom, Turbin försökte fly, men hans fötter var som fastklistrade vid trottoaren på Malo-Provalnaja och i drömmen stupade han. Han vaknade med en tung suck, han hörde Mysjlajevskijs snarkningar från salongen och pipet från Karas och Lariosik i biblioteket. Han torkade svetten ur pannan, erinrade sig var han låg, log ett svagt leende och sträckte sig efter klockan.

Den visade tre.

– Då har de antagligen givit sig av... Peturra... Han kommer aldrig tillbaka.

Och han somnade om.

Natten stod i sitt flor. Morgonen började redan närma sig, och huset sov, inbäddat i den lurviga snön. Den stackars plågade Vasilisa sov mellan kalla lakan som han värmde med sin avtärda kropp. Vasilisa hade en förvirrad, befängd dröm. Revolutionen hade aldrig ägt rum, allt var bara dumheter och trams. I drömmen alltså. En tvivelaktig, osäker lycka seglade fram mot Vasilisa. Det var sommar och Vasilisa hade köpt sig en trädgård. Omgående växte där upp grönsaker som snirklade sig muntert över trädgårdssängarna, och gurkorna stack upp som bulor ur marken. Vasilisa stod i vita linnebyxor och kliade sig på magen medan han såg på den härliga solnedgången...

Så drömde Vasilisa om den runda klockgloben som han hade blivit av med. Vasilisa ville egentligen känna saknad efter den stulna klockan, men moder sol sken så gott att den känslan aldrig infann sig.

Och mitt i denna härliga stund kom ett par skära, runda griskultingar infarande i trädgården och började böka med sina truliga trynen i rabatterna. Jorden stod som en sky omkring dem. Vasilisa tog upp en käpp från marken och ville jaga bort grisarna, men då visade det sig att griskultingarna hade de hemskaste vassa huggtänder. De tog sig till att rusa rakt på Vasilisa, de gjorde meterhöga språng upp i luften, för de hade stålfjädrar inuti kroppen. Vasilisa tjöt i sömnen. En svart dörrpost föll ner över grisarna, de försvann ner i marken, och upp framför Vasilisa seglade hans mörka, råkalla sovrum...

Natten stod i sitt flor. Dvalan och drömmarna flög bort över Staden, flaxade som suddiga, vita fåglar förbi Vladimirkorset, sänkte sig ner i det täta nattmörkret på andra sidan Dnepr och gled vidare längs järnvägen, ända bort till stationen i Darnitsa där de blev hängande i luften. I Darnitsa stod ett pansartåg på spår tre. Vagnsplattformarna var inkapslade i grått pansar ända ner till hjulen. Loket tornade upp sig som en svart, oformlig stenbumling ur vars mage en brinnande duk vällde ut och lade sig över rälsen, och från sidan verkade det som om lokets buk var fullstoppad med glödande kol. Loket gav ifrån sig svaga, ilskna väsningar, någonting sipprade ut genom dess sidoväggar, det grova trynet plirade tyst ut i skogarna kring Dnepr. Från plattformen längst bak pekade ett tjockt kanonrör med munkorg upp mot den blåsvarta himlen och framåt mot korset i natten kanske tolv verst därifrån.

Stationen låg som förstenad av fasa. Mörkret trängde på och lystes bara svagt upp av gula små bloss som flackade omkring, skrämda av mullret kvällen innan. Trots den nattliga timmen strax före gryningen var det hela tiden liv och rörelse på perrongerna. I den låga, gula telegrafbaracken var tre fönster klart upplysta, och genom rutorna hördes tre apparater knacka oavbrutet. Fram och tillbaka på perrongen rusade figurer i knälånga pälsar, i soldatkappor och marinrockar – trots den bitande kylan. En bit bakom pansartåget stod en utdragen rad av trupptransportvagnar. Där sov man inte, det smällde och ekade i dörrarna.

Och bredvid pansartåget, i höjd med loket och första vagnen, pendlade en man av och an i lång kappa, slitna filtstövlar och spetsig leksakshuva. Han vaggade sitt gevär ömt i famnen som en uttröttad mor när hon vaggar sitt barn, och i snön bredvid honom mellan rälsen och under det sparsamma skenet från en perronglykta gick en svart skuggspets och en ljudlös bajonett. Mannen var fullständigt uttröttad och frös som ett djur. Hans blåfrusna händer med deras träpinnar till fingrar sökte förgäves skydd inne i de söndertrasade ärmarna. Den trådslitna, vitkantade och knöliga öppningen i huvan blottade en lurvig, frostbevuxen mun och ögon som tittade fram under snöpudrade fransar. Ögonen var blå, sömniga och lidande.

Mannen gick metodiskt fram och tillbaka med bajonetten vaggande och i hans huvud rörde sig bara en tanke: när skulle denna iskalla tortyrtimme ta slut, när skulle han få lämna detta ohyggliga stycke mark och gå in till den gudomliga hettan där manskapet satt och värmde sig vid de susande kaminrören och där han skulle få söka upp sitt trånga kyffe, slänga sig ner och sträcka ut sig på sin smala koj? Mannen och hans skugga gick bort från den eldsprakande pansarmagen och fram till den första mörka vagnssidan där det stod med svarta bokstäver:

> Pansartåget »Proletären».

Skuggan med sitt ständiga lika spetsiga huvud ömsom växte, ömsom kurade ihop sig till ett puckelryggigt missfoster och grävde i snön med sin svarta bajonett. Lyktans blåaktiga strålar träffade mannen i ryggen. Två blå månar som inte gav någon värme lyste retsamt på plattformen. Mannen var på jakt efter en värmekälla, vilken som helst, men han fann ingen; han bet ihop tänderna och fastän han förlorat hoppet om att kunna värma sina tår, vickade han på dem i stövlarna och stirrade blint upp mot stjärnorna. Lättast att se var Mars som lyste på himlen där framme över Slobodka. Och han såg på Mars. Hans blick sträckte sig miljoner verst ut i rymden utan att för ett ögonblick släppa den röda, pulserande stjärnan. Den drog ihop sig, vidgade sig, den levde alldeles tydligt och den hade fem uddar. Uttröttad vilade mannen ibland gevärskolven i snön, stannade upp och föll omedelbart i ett slags genomskinlig dvala. Men pansartågets svarta vägg fanns ändå kvar i hans sömn liksom ljudet från stationen. Nya ljud blandade sig med stationsljuden. Ett väldigt himlavalv öppnade sig för honom i drömmen. Ett helt rött himlavalv, gnistrande och översållat av det levande ljuset från otaliga stjärnor, vilka alla bar namnet Mars. Mannens själ fylldes genast av lycka. En besynnerlig främling i brynja kom ridande och gled broderligt fram mot mannen. Det verkade som om det svarta pansartåget helt tänkte försvinna i drömmen, och i stället framträdde en by, inbäddad i snö – Malyje Tjugry. Mannen stod i utkanten av byn, och fram mot honom kom en granne, en man från hans hemby.

– Zjilin? sade mannens hjärna ljudlöst utan att hans läppar rörde sig. Plötsligt hördes en hotfull vaktröst som bultade in ett par ord i bröstet på honom:

– Vaktpost... rör på er... fryser ihjäl...

Med övermänsklig ansträngning slet mannen till sig sitt gevär, slängde det över armen, rev loss fötterna ur snön och fortsatte att gå.

Fram och tillbaka. Fram och tillbaka. Himlavalvet i hans dröm försvann, över hela den frusna världen lade himlen åter sin blå sidenduk, genomborrad endast av den svarta, olycksbringande kanonens lavettsvans. Där skimrade den ljusröda Venus, lyktans blå månsken fick ibland svar av en stjärna som blossade upp på mannens bröst. Stjärnan var liten och femuddig också den.

Den oroliga dvalan for vidare. Den flög längs Dnepr, flög förbi de livlösa kajerna och sjönk ner över Podol. Där var alla ljus släckta sedan länge. Alla sov. Men i bibliotekariens lägenhet i ett trevånings stenhus i hörnet av Volynskaja, inne i ett trångt kyffe som påminde om ett sjabbigt hotellrum, där satt den blåögde Rusakov vid en lampa som spred sitt sken under en glaskupa. Framför Rusakov låg en tjock bok i gult läderband. Hans blick for sakta och högtidligt över boksidorna.

»Och jag såg de döda, både stora och små, stå inför tronen, och böcker blevo upplåtna. Och jämväl en annan bok blev upplåten; det var livets bok. Och de döda blevo dömda efter sina gärningar, på grund av det som var upptecknat i böckerna.

Och havet gav igen de döda som voro däri, och döden och dödsriket gåvo igen de döda, som voro i dem; och dessa blevo dömda, var och en efter sina gärningar... Och om någon icke fanns skriven i livets bok, så blev han kastad i den brinnande sjön... Och jag såg en ny himmel och en ny jord; ty den förra himmelen och den förra jorden voro förgångna och havet fanns icke mer.»

Ju längre han läste i denna skakande bok, desto mer påminde hans sinne om ett blänkande svärd som trängde in i mörkret.

Hans sjukdomar och lidanden föreföll honom nu oviktiga, oväsentliga. Sjukdomen föll ifrån honom som skabb från en bortglömd, torr gren i skogen. Han såg seklernas oändliga blå dimma, årtusendenas lopp. Och han kände ingen fruktan, endast ödmjuk insikt och andakt. Han hade fått ro i sin själ, och i detta själslugn läste han sig fram till orden:

»... och skall avtorka alla tårar från deras ögon. Och döden skall icke mer vara till, och ingen sorg eller klagan eller plåga skall vara mer; ty det som förr var är nu förgånget.»

Det disiga töcknet vek undan och lät löjtnant Sjervinskij framträda inför Jelenas ögon. Ett nonchalant leende spelade i hans utstående ögon.

– Jag är en demon, sade han och slog ihop klackarna. Talberg kommer inte tillbaka, och jag ska sjunga för er...

Ur fickan tog han fram en väldig guldstjärna som han fäste till vänster på bröstet. Han var omvärvd av sömnens dimslöjor, och hans ansikte lyste fram ur skyarna, blankt som på en docka. Han sjöng med genomträngande röst, fastän inte på samma sätt som i vaket tillstånd:

– Leva, ja vi ska leva!!

– Men döden kommer, vi ska dö..., sjöng Nikolka och klev in.

I händerna höll han sin gitarr, men han var blodig om halsen och bar de dödas begravningskrans runt pannan. Jelena trodde för ett ögonblick att han skulle dö, hon grät högt och vaknade med ett skrik i natten:

– Nikolka! Nikolka!

Hon snyftade och låg länge och lyssnade till nattens tysta mumlande.

Och natten gled vidare.

Och till slut hade också lille Peta Sjtjeglov i huset bredvid en dröm.

Petka var liten och hade därför inget intresse vare sig för bolsjevikerna, Petljura eller demonen. Hans dröm var enkel och lustig som en solskensboll.

Petka drömde att han var på väg över en stor, grön äng, och där låg en gnistrande diamantboll som var större än Petka själv. När vuxna skall till att springa i sina drömmar fastnar de i marken, de jämrar sig och kastar sig hit och dit i sina försök att få loss fötterna ur gungflyt. Men barnafötter är snabba och fria som fåglar. Petka sprang fram till diamantbollen, hans muntra skratt var nära att kväva honom, och han tog bollen i famnen. Bollen sköljde över Petka med ett regn av gnistor. Det var Petkas hela dröm. Han var så glad att han skrattade högt i natten. Bakom kaminen satt en syrsa och spelade glatt för honom. Petka började drömma andra, lätta och lustiga drömmar, och syrsan filade hela tiden på sin sång där hon satt i en springa någonstans i det vita hörnet bakom spannen, hon gav liv åt familjens sömndruckna, surrande natt.

Den sista natten stod nu i sitt flor. När den led mot sitt slut, ströddes stjärnor över dess väldiga blå himmel, Guds skrud över världen. Det var som om man höll midnattsmässa i den omätliga rymden bakom denna päll, detta förhänge framför kungsporten i himmelens ikonostas. På altaret hade man tänt ljus som spred ett mönster av kors och kvadrater genom förhänget. Upp över den syndiga, blodiga och snötäckta jorden, upp över Dnepr mot det mörka, svarta himlavalvet sträckte sig Vladimirs midnattskors. På avstånd verkade det som om tvärslån hade försvunnit och gått upp i själva korsstolpen och som om korset därigenom förvandlats till ett hotfullt, skarpeggat svärd.

Men svärdet skrämmer inte. Allt är förgängligt. Lidande och plågor, blod, svält och pest. Svärdet skall försvinna, men stjärnorna skall finnas kvar, också när skuggan av våra kroppar och våra gärningar är borta. Ingen finns som inte vet detta. Men varför vill vi då inte vända våra blickar mot stjärnorna? Varför?

# Huset där Turbins bodde

## av Viktor Nekrasov

_»Stövlarna sitter bra,
Mössorna som de ska,
Vi är ingenjörkadetter vi!»_

Och så slocknar det elektriska ljuset. Nikolka och hans gitarr tystnar. »Fan också», säger Aleksej, »ljuset slocknar i ett kör. Ta fram ett par stearinljus är du snäll, Lena.» Jelena kommer in med ett ljus, och någonstans långt borta dundrar kanonerna. »Så nära det hörs», säger Nikolka, »det verkar som om de skjuter vid Svjatosjino...»

Nikolka Turbin är sjutton och ett halvt år gammal. Det är jag också. Visserligen har han korpralsaxelklaffar och chevroner i tre färger på ärmarna, medan jag bara är en enkel lärling vid sovjetjärnvägens yrkesskola. Ändå är vi båda sjutton och ett halvt. Och han talar om Svjatosjino, vårt Svjatosjino utanför Kiev, och hemma hos oss slocknade ljuset, vi hörde samma kanondunder...

Det mullrade och mullrade, dag efter dag. Och någonstans sköt man med gevär. Och på nätterna slog man av någon anledning alarm mot en bit räls. Folk kom och gick. När det sedan började bli lugnt och stilla fick vi gå ut i Nikolausträdgården framför universitetet, och där var det alltid fullt med soldater. Numera finns det inga soldater alls där, i parken sitter pensionärer och spelar domino, men den gången satt det soldater på alla bänkarna. Olika sorters soldater: tyskar, Petljuras folk och – 1920 – polacker i ärtgröna engelska kappor. Vi rusade runt från bänk till bänk och frågade tyskarna: – »Wieviel ist die Uhr?» Och soldaterna skrattade, de visade oss sina klockor, de bjöd oss på karameller och lät oss sitta i deras knän. Vi tyckte mycket om dem. Men några vitgardister – eller »frivilliga» som de kallades på den tiden – syntes inte till. Två vaktposter stod som statyer på trappan till Terésjtjenkos villa, där general Dragomírovs stab var inkvarterad, och vi kastade småsten på dem, men de begrep ingenting, de stod där bara och såg fåraktiga ut...

Jag kommer att tänka på de där statyerna varje gång jag går förbi huset i hörnet av Kuznétjnaja och Karavájevskaja, där det prosaiska Röntgeninstitutet flyttade in sedan generalstaben givit sig av...

... Så tänds det elektriska ljuset. Stearinljusen slocknar. (Hos oss kom också elektriciteten tillbaka, men vi hade inga stearinljus som slocknade – vi hade oljelampor; var Turbins fick tag i sina stearinljus är en gåta, de var nämligen värda sin vikt i guld.) Talberg har inte kommit ännu. Jelena är orolig. En ringning på dörren. In kommer den stelfrusne Mysjlajevskij. »Häng upp den försiktigt, Nikolka. Jag har en flaska brännvin i fickan. Slå inte sönder den...»

Hur många gånger har jag sett _Familjen Turbins dagar_? Tre gånger, kanske fyra, kanske fem till och med. Jag har vuxit upp, men Nikolka har inte blivit mer än sjutton. När jag satt där med benen uppdragna under mig på trappstegen på första radens balkong på Konstnärliga Teatern, kände jag mig fortfarande jämnårig med honom. Men Aleksej Turbin har jag alltid uppfattats som »vuxen», mycket äldre än jag, fastän jag var minst lika gammal som Aleksej när jag såg pjäsen sista gången före kriget.

Regissören Sachnóvskij har någonstans skrivit, att _Turbins_ har blivit en ny _Måsen_ för den unga generationen på Konstnärliga Teatern. Jag tror att det verkligen är så. Det gäller i så fall för skådespelarna, för Konstnärliga Teatern, men för mig som började som yrkesskoleelev och sedan mognade alltmer som student, för mig var _Turbins_ inte bara en vanlig föreställning, utan något mycket mer. Till och med när jag själv blivit skådespelare och kom att intressera mig för den rent yrkesmässiga sidan av saken var _Turbins_ för mig inte teater, inte en talangfull pjäs, som låt vara på ett gåtfullt fascinerande sätt försvarade sin unika position på scenen, utan ett påtagligt stycke liv, ständigt på väg bort i fjärran men ändå alltid mycket nära.

Varför? I hela mitt liv har jag inte känt en enda vitgardist (första gången jag stötte på dem var i Prag 1945) och min familj hade inte saknat dem särskilt (hemma hade vi haft både tyskar och fransmän som rekvirerat rum av oss, och dessutom två rödarmister – mina favoriter – som luktade dålig tobak och fotlappar, men aldrig någon av de vita). Mina föräldrar hade ju också vänstersympatier, utomlands hade de umgåtts med emigranterna – men Plechánov, Lunatjárskij och Nogín... Vi hade aldrig haft någon Mysjlajevskij eller Sjervinskij hemma. Men där fanns antagligen något annat, något »turbinskt» hos oss. Det är svårt att ens förklara exakt vad det var. Jag var ensam karl i huset (där var mamma, mormor, faster och jag – sju år gammal), inga gitarrer hade vi, vinet flöt inte i strömmar, inte ens i bäckar, och vi verkade inte just ha något gemensamt med Turbins, ifall vi inte räknade med vår granne Alibek, en osset, som ibland dök upp i matsalen hemma, klädd i sin kaukasiska livrock med patronfickor (Sjervinskij?!) och när jag blivit litet äldre ständigt frågade om inte någon av mina skolkamrater ville köpa hans dolk – och han tog sig gärna ett glas. Och ändå hade vi något gemensamt med Turbins. Vårt humör? Vårt förflutna? Kanske alla sakerna?

»... Möblemanget i gammal röd sammet... de nötta mattorna... bronslampan med sin skärm, de bästa bokskåpen i hela världen, doftande av något slags mystisk gammaldags choklad, med alla dessa Natasjor och Kaptensdöttrar, de förgyllda kopparna, porträtten, draperierna...»

Kort sagt, Turbins blev en del av mitt liv, stadigt förankrade där för alltid, först genom pjäsen på Konstnärliga Teatern, sedan också genom romanen, _Det vita gardet._ Romanen skrevs ett par år före pjäsen, men jag fick den i min hand först i början av trettitalet. Och den stärkte vänskapen. Jag blev glad över att Bulgakov låtit Aleksej »återuppstå», sedan han »tagit livet av honom» i pjäsen, visserligen efter romanen, men den läste jag alltså först sedan jag sett pjäsen. Han hade gjort handlingen bredare. Han hade fört in nya personer. Överste Malysjev, den dristige Naj-Turs, den gåtfulla Julia, husägaren Vasilisa och hans beniga och svartsjuka hustru Vanda. På Konstnärliga Teaterns scen fanns den trevliga och gemytliga våningen, lika sympatisk som dess invånare och med de gräddgula rullgardinerna som rörde Lariosik till tårar, men i romanen levde däremot hela staden upp, »den underbara, lyckliga staden, de ryska städernas moder» där låg den snöklädd, gåtfull och orolig detta hemska »året 1918 efter Kristi födelse, andra året efter revolutionen.»

Allt detta var något som vi kievbor särskilt uppskattade. Före Bulgakov hade den ryska litteraturen på något vis gått förbi Kiev – med undantag kanske för Kuprin och det var något som doftade väl mycket av tiden före kriget. Här hade vi allting inför våra ögon, alldeles nära – de välkända gatorna, korsningarna, Vladimir den helige på Vladimirkullen med sitt gnistrande vita kors i händerna (ack, det skenet kommer jag inte längre ihåg), som »syntes vida omkring och i den svarta sommardimman kunde båtarna bland videsnåren i flodens krångliga bukter och vindlingar se korset och i dess ljus finna vägen fram till Staden och dess kajer.»

Jag vet inte hur andra människor uppfattar det, men för mig är ett verks hela »geografi» alltid någonting mycket viktigt. Det är viktigt att känna till exakt var Raskolnikov och procenterskan bodde. Var någonstans hjältarna i Veresájevs _I_ _återvändsgränden_ bodde, var i Koktebel deras vita hus med tegeltaket och de gröna fönsterluckorna fanns. Först blev jag besviken (för jag hade vant mig så vid tanken) men sedan glad, när jag fick höra att Rostovs aldrig hade bott på Povárskajagatan i det hus som nu hyser författarförbundet (Natasja bodde faktiskt här, och nu är det personalavdelningen eller kassan som är inrymd i huset). Det var väsentligt att veta var gestalterna bodde, ja just själva gestalterna. De har alltid (numera kanske i mindre utsträckning) varit viktigare än den författare som skapat dem. Rastignac är faktiskt fortfarande mer »levande» för mig än Balzac, d'Artagnan mer verklig än Dumas père.

Och Turbins? Var bodde de? Ända till i år (eller för att vara exakt, till i april i år, när jag för första gången på trettio år läste om _Det vita gardet_ ) kom jag bara ihåg att de bodde i Aleksejbacken. Det finns ingen gata med det namnet i Kiev, men det finns en Andreasbacke. Av skäl som bara Bulgakov själv kände till, behöll han, författaren, de verkliga namnen på alla gator i Kiev (Kresjtjatik, Vladimirskaja, Kejsarträdgården, Vladimirkullen), men två av gatorna, de som allra mest intimt hänger samman med Turbins, dem döpte han om. Andreasbacken fick heta Aleksejbacken, Malo-Podvalnaja (där Julia räddar den sårade Aleksej) blev till Malo-Provalnaja. Varför han gjorde detta förblir en hemlighet, men hur som helst var det inte svårt att lista ut att Turbins bodde i Andreasbacken. Jag mindes också att de bodde i ett tvåvåningshus alldeles under berget, de bodde i första våningen och i bottenvåningen bodde husägaren, Vasilisa. Det var allt jag kom ihåg.

Andreasbacken är en av de mest typiska Kievgatorna. Den är mycket brant och den är belagd med kullersten (var hittar man det numera?), den slingrar sig i ett stort »S» ner från Gamla Staden till Kievs lägsta del – Podol. Högst upp ligger Andreaskyrkan – Rastrelli, 1700-talet – längst ner ligger Kontráktovajatorget (en gång i tiden hölls marknad – _kontrákty –_ här på vårarna, jag kommer fortfarande ihåg de syltade äpplena, våfflorna, folkvimlet). Hela gatan kantas av små trivsamma hus. Där finns bara ett par tre stora byggnader. En av dessa minns jag mycket väl sedan min barndom. Vi kallade den för Rickard Lejonhjärtas borg. Det var ett sjuvåningshus i gotisk stil, det var byggt av gult kievtegel och hade ett spetsigt torn i hörnet. Man kunde se det på långt avstånd och från flera olika håll. Om man går in genom den låga, tryckande infarten till gården (en portgång som hos oss i Kiev kallas för _podvorótnja_ ), hamnar man på en trång stenlagd gård som brukade få oss barn att tappa andan. Medeltid... Portgångar, valv, strävmurar, stentrappor inhuggna i murarna, hängande passager härs och tvärs i järnsmide, väldiga balkonger, kreneleringar uppe på murarna... Det enda som fattades var vaktposterna som skulle ha ställt ifrån sig sina hillebarder i ett hörn och satt sig ner att spela tärning på en uppochnedvänd tunna. Men det var ändå inte allt. Om man nämligen tog sig upp för stentrappan, förbi skottgluggarna, hamnade man på en kulle, en helt fascinerande kulle övervuxen med vildakacior, varifrån man hade en sådan utsikt över Podol, Dnepr och vidderna på andra sidan floden att de som kom hit för första gången aldrig ville gå härifrån. Och därnere, alldeles nedanför denna branta kulle låg dussintals hus som klamrade sig fast, små gårdar med skjul, duvslag och tvätt upphängd på tork. Jag vet inte vad kievkonstnärerna har i huvudet, vore jag i deras kläder skulle jag aldrig ta mig ner från den kullen...

Just så ser den ut, Andreasbacken. Så ser den ut och det har den gjort i alla tider. Där finns inte ett enda nybyggt hus. Andreasbacken har sina stora kullerstenar, sina vildakacior på sluttningarna, ett par tre otroligt krokiga amerikanska lönnar som någon – ovisst av vilken anledning – låtit plantera där och som hänger ut över själva gatan, sina små låga hus – så såg den ut för tio, tjugo, trettio år sedan, så såg den ut också vintern 1918, när »Staden levde ett så besynnerligt och onaturligt liv, att något liknande förmodligen aldrig kommer att upprepas under det tjugonde århundradet...»

Men exakt var i denna Andreasbacke bodde Turbins? Jag vet inte riktigt varför, men jag intalade mig själv och började sedan också intala mina vänner som jag tog med mig upp på kullen att de bodde i det lilla hus som klänger sig fast vid Rickard Lejonhjärtas borg. Det huset har en veranda, en trevlig liten dörr i porten in till en bakgård, en liten trädgård och framför ingången står en av dessa knotiga lönnar. Och naturligtvis, det var bara här de kunde bo. Just det. »Det är alldeles säkert...»

Men det visade sig att jag hade fullkomligt fel.

Och nu börjar det mest intressanta. Det här första har bara varit ett slags introduktion, men nu skall jag berätta själva sagan.

Det var 1965.

Jag behöver väl knappast säga vilken lycka vi alla upplevde, när vi läste _En teaterroman,_ som då trycktes för första gången, och ett år senare _Mästaren och Margarita._ Tjugofem år efter författarens död kunde vi läsa dittills okända prosaverk av Bulgakov. Och vi blev fascinerade. Glada och fascinerade, mer behöver jag inte tillägga. Men ännu gladare och ännu mer fascinerade (åtminstone upplevde jag det så) var det nya mötet med _Det vita gardet._ Ingenting verkade ha fördunklats, ingenting var föråldrat. Det var som om dessa fyrtio år aldrig hade funnits. Det var med möda som jag slet mig från romanen och jag gjorde våld på mig själv för att förlänga min njutning. Inför våra ögon skedde ett under, ett under som inträffar ytterst sällan i litteraturen och absolut inte med alla författare – vad som inträffade var rena rama pånyttfödelsen.

Det är faktiskt något som ännu inte har hänt med _Familjen Turbins dagar._ Den version av pjäsen som sattes upp på Stanislavskijteatern efter kriget har inte gjort någon människa glad. Kanske beror det på att det är mycket svårt att skapa någonting nytt och färgsprakande efter Chmeljóv, Dobronrávov, Kudrjávtsev (tänka sig att ingen av dem längre är i livet!), efter den unge spröde Jansjín i Lariosiks roll, efter Tarásova och Jelánskaja. Kanske beror det också på att man inte kan kopiera alla konstverk, och att skapa ett nytt original är inte så lätt. Det är med oro (jag har förstås mina förhoppningar, men mest känner jag oro) som jag går och väntar på den nya uppsättningen på Konstnärliga Teatern. Skall jag gå eller inte? Jag vet inte. Jag är rädd... Jag är rädd för alltihop: mina ungdomsminnen, alla jämförelser och paralleller... Ja, jag är rädd för _Turbins'_ skull, rädd för pjäsen...

Men romanen fick mig att kapitulera. Så levande, ja så alldeles levande... Inte en rynka, inte ett enda grått hårstrå. Den hade överlevt, den levde upp och den besegrade läsaren!

Men jag har kommit från ämnet. Vi återvänder till geografin. Var bodde nu Turbins?

Det visar sig att författaren inte gör någon hemlighet av det. Den exakta adressen ges bokstavligen på romanens andra sida: Aleksejbacken (läs: Andreasbacken) nr 13.

»Under många år före moderns bortgång hade lilla Jelena, den äldre brodern Aleksej och Nikolka, yngst av de tre, vuxit upp i värmen från kakelugnen som stod i matsalen i huset nr 13 på Aleksejbacken.» Klart och tydligt. Hur kunde jag ha glömt det? Jag kom inte ihåg det, det var bara det.

Alltså, Andreasbacken nr 13...

Lustigt nog har jag faktiskt till och med ett fotografi av det huset, fast när jag tog det hade jag ingen aning om husets betydelse och plats i den ryska litteraturen. Jag tyckte bara så mycket om det där lilla hörnet av Kiev (det fanns en tid när jag var en entusiastisk fotograf och särskilt brukade jag ta kievvyer). Jag hade tagit mig upp på en av Kievs många kullar och hittat en mycket effektfull vinkel att fotografera från. Andreaskyrkan, Rickard Lejonhjärtas borg, kullen, parkerna, Dnepr i bakgrunden och där nere – den branta slingrande Andreasbacken och Turbins hus mitt i bilden rakt nedanför kullen. Just från den här kullen, eller snarare berget, som jag redan har berättat om, syns faktiskt den lilla gården bakom huset alldeles utmärkt. Mycket trivsam och tilldragande med ett duvslag och en liten veranda. Hundratals gånger har jag visat fotot för mina vänner och skrutit över hur vackert Kiev är.

Naturligtvis har jag varit där i huset. Två gånger till och med. Första gången bara helt flyktigt, endast ett par minuter, främst för att ta reda på om det verkligen var rätt hus, andra gången litet längre.

I romanen ges en mycket precis beskrivning. »Över tvåvåningshuset nr 13, denna märkvärdiga byggnad (Turbins våning låg mot gatan i andra etaget, men i första etaget mot den lilla trivsamma sluttande gården), bredde snön ut sig mellan kvistarna och tyngde ner träden i trädgården, som klängde sig fast vid bergsstupet. Berget låg höljt i snö, gårdsskjulen hade yrt igen och berget höljdes i snö tills det hade blivit en jättelik sockertopp. Huset täcktes av en vitgenerals pälsmössa och i nedre våningen (bottenvåning mot gatan, källarvåning mot gården under Turbins veranda) tände den otrevlige Vasilij Ivánovitj Lisovitj, en ynkrygg, en ingenjör, en borgare, sina små flämtande, gulaktiga lampor. I övervåningen lyste Turbins fönster kraftfullt och glatt.»

Ingenting har förändrats sedan den gången. Där är huset, gården, skjulen, verandan och trappan under verandan till Vasilisas (Vas. Lis.), Vasilij Ivanovitj Lisovitjs, lägenhet som ligger i bottenvåningen mot gatan men är källaretage mot gården. Det är bara trädgården som är borta, där finns bara de små skjulen.

Mitt första besök var som sagt mycket kort. Jag var där tillsammans med min mor och en god vän, som körde oss i sin bil, och vi hade inte lång tid på oss. Jag gick in på gården, ringde försiktigt på den vänstra av de bägge dörrarna till verandan, en medelålders blond dam öppnade och jag frågade om det inte någon gång hade bott folk här med efternamnet Turbin. Eller Bulgakov.

Damen såg smått förvånad på mig och svarade jo, det hade det, det var för länge sedan, just här, men vad hade jag för intresse av det? Jag sade att Bulgakov var en berömd rysk författare, och att allt som hade att göra med honom...

Damen såg ännu mer förvånad ut.

– Vad? Misjka Bulgakov – en berömd författare? Den där obegåvade venerologen – en berömd rysk författare?

Jag stelnade till och det var först senare som jag insåg att damen inte var förvånad över att den obegåvade venerologen blivit författare (det kände hon nämligen till), utan att han hade blivit berömd...

Men detta fick jag klart för mig först efter mitt nästa besök. Den gången var vi bara två och vi hade hur mycket tid som helst på oss.

När vi ringde på hördes en flickröst inifrån våningen:

– Mamma, det är några farbröder här...

Mamman var samma medelålders blondin, hon kom nu ut och efter en kort paus, då hon försökte erinra sig vem och vilken sorts människor vi var – jag tyckte att hon först inte kände igen mig – sade hon vänligt:

– Varsågoda och stig på. Den här vägen in i salongen. Det här var deras salong. Och det här var matsalen. Vi var tvungna att sätta upp en mellanvägg, som ni ser...

Att döma av gipsfrisen runt taket måste den gamla matsalen en gång i tiden ha varit mycket stor och tydligen trivsam, men nu hade den förvandlats till en tambur som samtidigt var kök: till höger vid mellanväggen lyste en gasspis.

Vi gick in i salongen, vår värdinna bad om ursäkt att hon fortsatte sitt arbete – hon stod och strök tyllgardiner på en lång strykbräda, visserligen inte särskilt energiskt – och hon bad oss att sitta ner.

Salongen var knappast möblerad som hos Turbins. Inte heller som hos Bulgakovs. I de tre gatufönstren som vette mot kullen på andra sidan, där gräset redan började grönska, satt gardiner som räckte halvvägs upp för rutorna, på fönsterbrädorna stod blommor i små vaser – en dröm i lila. Annars såg det ut som det gör hos alla numera, blott med den för Kiev typiska varianten: det tidiga femtitalets »moderna» möblemang från fabriken i Lvov uppblandat med så kallade Bozjenkomöbler. (Hjälten från inbördeskriget, Bozjenko, en vapenbroder till den legendariske Sjtjors, det är en person som de flesta kievbor numera associerar med de medelmåttiga möblerna från den fabrik som bär hans namn.) På väggen satt ett svart lackarbete i japansk stil (hägrar?), invid dörren blänkte ett valnötspiano.

Vi slog oss ner. Vår värdinna undrade vad vi var intresserade av. Vi sade att vi ville veta allt om Michail Afanasievitj Bulgakovs liv i den här lägenheten.

Av den berättelse som följde – en berättelse som först avbröts av kvinnans tystlåtne make som kom in och letade efter något i ett skåp, sedan av två barnbarn som rände in för att genast bli utkörda igen (»Gå ut med er, det här är ingenting för er») – förstod vi att Bulgakovs hade varit en stor familj: fadern som var professor i teologi hade tydligen dött före revolutionen, modern hade varit mycket mån om hushållet och hållit styvt på ordningen, där hade funnits sju barn – tre bröder, av vilka Michail var äldst, och fyra systrar. De hade bott i den här lägenheten i mer än tjugo år och hade flyttat 1920. Sedan hade ingen av dem någonsin kommit tillbaka. Inte Michail heller. Det hade varit en patriarkalisk familj med mycket bestämda principer. När fadern dog hade allting blivit annorlunda. Såvitt vi förstod hade modern flyttat därifrån: »Där uppe mittemot Andreaskyrkan bodde en läkare, en mycket trevlig människa, han dog för övrigt ganska nyligen vid hög ålder i Alma-Ata», och sedan hade allting blivit uppochner i huset.

– Det gick glatt till hos dem och de förde mycket oväsen. Och de hade alltid fullt med folk hemma. De sjöng och drack, talade hela tiden i munnen på varandra och försökte överrösta varandra... Den gladaste av dem alla var Misjas andra syster. Den äldsta systern var mer allvarligt lagd, mer stillsam, hon var gift med en officer. Han hette visst Kraube eller något sådant – tysk till börden. (Jaså, tänkte vi, Talberg...) De blev förvisade sedan, och ingen av dem är längre i livet. Den andra systern – Várja – var väldigt uppsluppen: hon sjöng utmärkt och kunde spela gitarr... Och när larmet blev alldeles outhärdligt, brukade hon klättra upp på en stol och skriva »Tyst!» på kakelugnen.

– På den där? Vi vände oss genast om, tittade bort i hörnet och kom helt ofrivilligt att tänka på de inskriptioner som en gång hade funnits där. Det sista Nikolka hade skrivit: »Härmed förbjuder jag varje inskription av ovidkommande ting på kakelugnen. Varom icke hotar arkebusering... Kommissarien i räjongkommittén, Podol. Dam- och herrskräddare Abram Pruzjiner. 1918, 30/1.»

– Nej, sade värdinnan, inne i matsalen. Jag ska visa er, när ni går.

Sedan fortsatte hon att berätta om Misja själv. Hon började av någon anledning med hans tänder. Han hade mycket kraftiga tänder. (»Just det», bekräftade hennes man som hade satt sig på en stol i hörnet. »Han hade mycket kraftiga tänder.» Det var den första av de bägge meningar han yttrade under hela tiden.) Misja var lång och blond med ljusblå ögon. Jämt slängde han håret bakåt. Så här – med huvudet. Och han gick mycket fort. Nej, vi umgicks inte, han var betydligt äldre, kanske tolv år äldre. I stället var hon kamrat med Ljólja, den yngsta systern. Fast Misja mindes hon mycket väl. Han drev gärna med folk, han var ironisk och kunde vara bitsk. Faktiskt inte särskilt lätt att ha att göra med. En gång hade han till och med sårat hennes far. Och det helt oförtjänt.

– Där hade Misja sitt arbetsrum. Värdinnan pekade på väggen framför sig. Där tog han emot sina syfilisfall. Ni vet antagligen att han specialiserade sig på veneriska sjukdomar. Jo, och så stängde han aldrig av sina vattenkranar. Och det svämmade över. Och det rann ner genom golvet. Vi fick alltihop i huvudet...

Vi tittade på varandra.

– Bodde ni alltså på bottenvåningen?

– Ja, just det. Och allt fick vi i huvudet, förstår ni. Det var nära att taket dråsade ner. Min far som var en mycket vänlig och bildad människa, han var faktiskt hyresvärd också – de hyrde av oss nämligen (vi tittade på varandra igen...) – han gick då upp till dem och sade: »Misja, du måste faktiskt ta och se till kranarna, det är rena syndafloden nere hos oss...» Men Misja svarade honom så ohyfsat, så ohyfsat...

Men vad Misja egentligen hade sagt, det fick vi inte höra, för plötsligt kom värdinnans dotter in från korridoren och blandade sig i samtalet. Hon kammade sitt gyllenblonda hårsvall.

– Men varför ska du berätta alla de där detaljerna, mamma?

Modern blev en smula förlägen men sade genast att hon inte såg något fel i att tala om de där detaljerna, de visade ju ett drag i Misjas karaktär. Vi tittade på varandra för tredje gången.

– Så ni bodde alltså på bottenvåningen? Den som blir källare ut mot gården?

– Ja, just det. Det var därför som det rann in hos oss.

Det var alldeles tydligt. Bottenvåningen, hyresvärden... Helt klart. Vi hade att göra med ingen mindre än dottern till Vasilisa, husägaren Vasilij Ivanovitj Lisovitj...

Det var visserligen en sak som gjorde oss litet förvånade (men det var först senare, när vi var på hemväg och pratade i munnen på varandra för att få reda i alltsammans). En av oss hade i början av samtalet nämnt Vasilisas namn, men vår värdinna hade inte ens höjt på ögonbrynen, det var som om hon aldrig hade hört det namnet.

Den omsorgsfulla analys som följde ingav oss vissa tvivel: hade den dam som nu var ägare till Bulgakovs våning läst _Det vita gardet? Familjen Turbins dagar_ hade hon uppenbarligen sett, när Konstnärliga Teatern strax före kriget gästspelade i Kiev (i varje fall hade hennes son sett pjäsen: det var omöjligt att få biljetter, men han hade sagt att han var dotterson till den man som ägt huset där Bulgakovs bodde, och då hade han genast fått en biljett). Kort sagt, vi får lov att tro att hon kände till _Turbins,_ men saken är den att Vasilisa inte förekommer i pjäsen, han omnämns inte ens. Men i romanen finns han. Kanske hade Vasilisa själv läst boken, men han var nog inte särskilt road av att hans barn skulle läsa den...

– Behöver jag säga mer, sade värdinnan med ett sorgset leende och vek ihop tyllgardinerna. Vi levde som Montague och Capulet... Och överhuvudtaget...

Det visade sig sedan att hon hade ett horn i sidan till Bulgakov, inte bara som hyresgäst utan också som författare. När man i slutet av tjugotalet eller i början av trettitalet hade konfiskerat alla guldmynt i privat ägo, bar det sig inte bättre än att en granne – han bodde där på andra sidan gatan – plötsligt erinrat sig att Misja i en roman skrivit om en husägare som hade någonting undangömt någonstans; så om det nu var på det viset... Men det var det inte. Det fanns ingenting... Och ändå blev det så obehagligt. Varför skriva så där rakt på sak?

Vi kunde inte låta bli att båda titta ut genom fönstret: var fanns det där trädet, den där akacian, där banditen ur Petljuras anhang hade suttit och kikat på Vasilisas operationer med kassafacket i väggen? Nej, vi lyckades inte upptäcka trädet, vare sig då eller senare. Det var ju ändå fyrtio år sedan. Men det trånga mellanrummet mellan husen nr 13 och nr 11 där Nikolka hade gömt den sedermera försvunna plåtburken med pistolerna, axelklaffarna och porträttet av tronföljaren Aleksej – det hittade vi. Plankorna var till och med sönderbrutna, det var som om banditerna hade kommit utkrypande ur klyftan idag eller igår.

Idag? Igår? Iförrgår? Allt snurrade plötsligt runt och bytte plats...

Det var alltså just i det här rummet där vi nu satt, rummet med de tre fönstren mot gatan och med exakt samma utsikt över kullen mittemot som inte hade förändrat sig alls sedan den gången (bara akaciorna som hade lagt salongen i skugga var försvunna), just i det här rummet som då var salong bodde den långe, blåögde man som brukade slänga håret bakåt, här gick han omkring med raska steg, han var ironisk och bitsk, han hade sedan rest till Moskva och aldrig mer kommit tillbaka hit... Just i den här salongen som den gången hade skära tapeter och gräddgula rullgardiner, här hade en kylig decemberkväll för många år sedan tre officerare, en kadett och en klumpig ung man från Zjitomir, vars fru hade övergivit honom, suttit och spelat vint, i rummet bredvid hade en tyfussjuk man legat och yrat, och där nere på bottenvåningen hade samtidigt Petljuras folk rensat husägarens lägenhet, varefter den stackaren hade kommit springande hit upp, svimmat av och blivit översköljd med kallt vatten...

Just i det här rummet, i den här lägenheten, hade det doftat barr inför julen, paraffinljusen hade sprakat, på den vita stärkduken hade det stått hortensior och dystert trånande rosor i en pelarformad vas, klockan med sina bronsherdinnor hade spelat gavott var tredje timma och i matsalen hade den svarta pendylen ekat till svar, på flygeln hade noterna till _Faust_ legat uppslagna, här hade man druckit vin och vodka, man hade sjungit bröllopshymner till Hymens gud och någonting annat också som injagat skräck i den Taras Bulba-liknande husägaren och hans hustru: – »Vad är det fråga om? Klockan tre på natten! Den här gången tänker jag minsann klaga!»

Och nu finns ingenting av allt det här kvar längre. Inget »bibliotek», ingen falk på tsar Aleksej Michajlovitjs vita ärm, ingen Ludvig XIV i någon paradisisk hydda vid stranden av en sidensjö, inga bronslampor under gröna skärmar, och de kalla, noga avtorkade (Nikolka var den som började) kakelplattorna från Zaardam blickar ruelsefullt ut mot gasspisens blå lågor och kastruller. Och bottenvåningen har flyttat en trappa upp, och Vasilisa är förmodligen död (förlägna som vi var glömde vi av någon anledning bort att fråga något om honom), och i Nikolkas hörnrum (tjugosex kvadratmeter, meddelade värdinnan) bor Vasilisas guldlockiga dotterdotter...

Men Nikolka då?

Ja, Misja hade två bröder. Nikolaj och Vanja. Nikolaj var den äldre av de båda, den andre sonen i familjen efter Misja, stillsam, allvarligt lagd, ja den allvarligaste av dem alla. Han dog i januari i år i Paris. Han var professor. Det var allt någonting det – professor i Paris och rysk emigrant till på köpet. En intelligent karl. Intelligent redan då... Och Vanja? Vanja bodde också i Paris, men han var inte professor... Han var med i en balalajkaorkester, eller vad det kallas där borta. Han var den yngste av dem, han kanske lever fortfarande... Två systrar finns fortfarande i livet, båda bor i Moskva. Den ena är svårt sjuk, den andra, Nadja, brukade hon brevväxla med ibland. När hon var på besök i Moskva hade hon gått upp och hälsat på. Hon hade sett ett foto av henne någonstans för ett tag sedan, med Misjas bibliotek i bakgrunden. Biblioteket fanns fortfarande kvar. Men Misja var borta...

Nu slutade vår värdinna att stryka och såg forskande och misstroget på oss:

– Ni säger alltså att han har blivit berömd?

– Ja...

Hon skakade på huvudet.

– Vem kunde tro det? Det gick ju så illa för honom... Nadja skrev ju förstås för inte så länge sedan att man hade tryckt något av honom, något som visst alla läste... Men det har ju gått så lång tid...

Så kom barnen instormande igen, en pojke och en flicka. De blev utkörda på nytt. Maken letade efter något i skåpet och satte sig ner igen, fastän han egentligen borde ha gått ut någonstans. Dottern fortsatte att kamma sina lockar och försökte att lägga sig i samtalet – varför berättade hennes mor ingenting om Lancia? Men här gjorde modern halt, trots att hon var så talträngd – det var ingenting särskilt med det, se. Dottern försäkrade att det var mycket intressant, åtminstone tyckte hon det själv. Men modern var mycket bestämd – på ett helt obegripligt sätt. Vi lyckades bara få reda på att Lancia hade varit chef för hotell d'Europe på före detta Kejsartorget (denna upplysning lämnades av värdinnans make och det var det andra och sista han sade) – han hade en sommarstuga i Butj mittemot Bulgakovs och där hade han också ett orangeri... Det var allt och, som ni ser, inte särskilt intressant... Vi begrep att där fanns något av intresse, men hon ville av något skäl inte berätta om någonting som tydligen varit en komplikation i triangelförhållandet Bulgakovs-Lancia-Vasilisa, och vi insisterade inte på att få höra det.

Det visade sig att min gode vän och jag var helt odugliga som reportrar. Ingen kamera hade vi med oss, vi satt där som fastnaglade, jag i en fåtölj och han i en soffa, de andra rummen gick vi inte in i, ingenting fick vi veta om Vasilisas vidare öden... Det kanske för övrigt var bäst så. När allt kom omkring var vi ju faktiskt inga reportrar – det räckte med det vi hade fått reda på. Och nog hinner jag ta en bild av huset – både nerifrån och från sidan och uppe från berget – huset kommer att stå kvar länge än.

Det var allt.

Vi tog adjö och gick. Vi lovade att komma tillbaka. Men det tror jag knappast att vi behöver.

Det är nu en sak som intresserar mig: kommer de som bor i det där huset som klänger sig fast vid berget att läsa om de händelser som utspelades där för nästan femtio år sedan?...1

Upprymda men ändå smått sorgsna till mods tog vi oss upp för Andreasbacken och försökte summera våra intryck, Vilka intryck? Ja, våra intryck av allting. Det förgångna, det nuvarande, det som inte fanns. Sommaren 1966 i Jalta hade vi läst Jermolínskijs minnesanteckningar om Bulgakov – de mycket sorgliga, mycket tragiska memoarer som nu publicerats i tidskriften _Teatr._ Och nu hade vi varit där Bulgakov tillbringade sin ungdom och vi skulle gå vidare till Första gymnasiet (numera en del av Kievs universitet), i vars trappuppgång Aleksej stupade (på Konstnärliga Teaterns scen), vi skulle titta in i livsmedelsbutiken »Gastronom» på Teatergatan, där Madame Anjous butik _Chic Parisien_ med sin bjällra i dörren en gång hade varit inrymd, sedan skulle vi för vilken gång i ordningen försöka finna huset på Malo-Provalnaja. Just där denna »den mest fantastiska gatan i hela världen» böjde av – ett mossbevuxet plank, en liten dörr, en tegellagd gång, ännu en dörr, ytterligare en, en trädgård med syrenbuskar under snön, en glaslykta utanför en ålderdomlig portal, det fridsamma skenet från ett talgljus i en tung stake, ett porträtt med epåletter i guld, Julia... Julia Aleksandrovna Reiss... Hon finns inte. Inte huset heller. Jag har redan varit överallt på Malo-Podvalnaja. En gång i tiden låg det ett liknande hus långt inne på en gård, ett trähus med veranda och färgade glasrutor, men det är borta sedan länge. I stället står där ett nytt flervåningshus i sten, som verkar helt malplacerat på denna kullriga lilla gata, »den mest fantastiska i hela världen», och bredvid står ett TV-torn – en tvåhundra meter hög järnkonstruktion som sträcker sig upp i himlen...

Vi gick upp för Andreasbacken...

Varför längtade Bulgakov aldrig hit igen? Varken han eller någon av hans bröder eller systrar? Bröderna skulle knappast ha kunnat göra det för övrigt. Nikolaj var död och låg begraven på en kyrkogård någonstans i Paris, men Vanja... Kanske hade jag träffat honom, kanske hade jag till och med blivit bekant med honom? En gång var jag på en rysk restaurang i Paris, inte långt från Boulevard Saint-Michel. Den hette _Vodka._ Och där drack man verkligen vodka, vilket inte var så vanligt på andra restauranger, och vid bordet bredvid satt några överförfriskade äldre människor och sjöng »Gamle Oleg» och »Berätta, farbror, väl ej förgäves...», och på en liten scen i ett hörn satt sex balalajkaspelare i blå, ryska sidenskjortor och framförde för tredje gången på begäran »Svarta ögon»... Jag pratade med dem. Alla utom en var ryssar. De sade inte vad de hette. Alla undrade hur de skulle kunna komma tillbaka till sitt hemland... Kanske var Vanja Bulgakov en av dem, det vill säga för mig och för oss alla – Nikolka Turbin? År 1918 med gitarr i handen och »Stövlarna sitter bra...», nu med en balalajka och »Svarta ögon»...

Å, vad jag skulle vilja ha en fortsättning på romanen. Precis som ett barn vill jag veta hur det gick sedan och vad som hände familjen Turbin efter 1918. Flydde de? Nikolka gjorde det antagligen. Hur det gick för Mysjlajevskij kan jag inte säga. Och vad hände med Sjervinskij och Jelena? Med Aleksej? Skrev han _Familjen Turbins dagar_ och _Det vita gardet_? Var det han som dog 1940 utan att ha fått uppleva den triumf som kom först tjugofem år efter hans bortgång?

Så synd att jag inte kände Bulgakov. Så gärna jag skulle vilja veta hur och varför och var allting kom till.

Hans mor dog i tyfus 1923. Och just det året började han skriva _Det vita gardet._ Och romanen öppnar med moderns begravning. »Mor, ljusa drottning, var är du?...»

För tillfället håller jag på att läsa om _Mästaren och Margarita,_ och nu börjar jag tydligt förstå, varifrån den översvämning kom som Margarita ställde till med i Latunskijs våning.

Och Maksudov i _En teaterroman_ skriver inte alls _Svart snö_ utan _Det vita gardet:_ »... det är kväll, lampan brinner. Den fransade skärmen. Noterna uppslagna på flygeln. Man spelar _Faust._ Plötsligt tystnar _Faust,_ i stället är det en gitarr som spelar upp. Vem spelar? Där kommer han in genom dörren med gitarren i hand...»

Nikolka... Nikolka igen... Hej, Nikolka, min gamle barndomsvän...

Där sade jag det – min barndomsvän var alltså en vit officer, en kadett, varken mer eller mindre... Det kan jag inte neka till. Inte heller kan jag ta avstånd från hans äldre bror. Eller hans syster. Eller broderns gode vän...

Ja, jag fattade tycke för de här människorna. Jag tyckte om dem för deras hederlighet, deras ädla sinnelag, deras djärvhet, till slut också för det tragiska i deras situation. Jag tyckte om dem på samma sätt som hundratusentals åskådare vid Konstnärliga Teaterns föreställningar gjorde det.1 En av dem var Stalin. Att döma av teaterns liggare såg han _Familjen Turbins dagar_ inte mindre än femton gånger! Och han var väl knappast någon teaterhabitué...

1941 brann »Turbins lägenhet» upp i Minsk. Och fastän våningen återuppstod ur askan tretton år senare – nu inte bara i en version utan i tre (Moskva, Tbilisi och Novosibirsk) – så fanns det för mig bara den ursprungliga, nämligen konstnären Uljánovs kulisser (så ogärna man vill uttala det ordet!). Men den är borta och kommer aldrig mer tillbaka. Lika litet som Chmeljov, Dobronravov, Kudrjavtsev – de första som fick oss att bli förälskade i Bulgakovs långt ifrån påhittade hjältar (fast de kanske var påhittade i alla fall, påhittade till hälften, till en fjärdedel, äsch, nu har jag villat bort mig igen!).

Det var länge sedan vi blev bekanta – fyrtio år sedan (den sista föreställningen på Konstnärliga Teatern ligger faktiskt nu lika långt tillbaka som händelserna i pjäsen gjorde när den hade premiär, ja till och med tre år längre tillbaka). Varför har då vår vänskap inte svalnat efter så många år (jag har ju för all del fått nya vänner också) utan tvärtom vuxit sig starkare? Varför har jag blivit ännu mer förälskad i dem när jag träffat dem igen?

Först kunde jag inte ge ett exakt svar. Men nu kan jag det.

Jag har blivit ännu mer förälskad i Turbins, eftersom de, ja just de, var de första att låta mig lära känna Bulgakov.

Den gången, för fyrtio år sedan – det tjänar ingenting till att dölja det – var jag mycket mindre intresserad av Bulgakov (som författare och ännu mindre som människa) än av hans hjältar... Men nu, när hjältarna har blivit många gånger fler och det bland dem till och med finns djävlar och häxor, då återvänder jag i tankarna till år 1920, jag sätter mig på trappstegen uppe på första radens balkong på Konstnärliga Teatern i Moskva och tackar Aleksej, Jelena, Nikolka, ja till och med hetman Skoropadskij för att de var de första som sade till mig: »Bulgakov, Michail Afanasievitj, dramatiker...»

Jag har inte sett hans pjäs _Molière,_ men _Herr de Molières liv_ har jag läst. Bulgakov hade inga »beskyddare», ingen prins de Conti, ingen hertig av Orléans, lika litet som Molière hade några konstnärliga handledare, men de kom båda i lika hög grad att inse hur svårt det är att beträda den äkta konstens väg.

Bulgakovs berömmelse kom tidigt – med allt vad det innebar av svårigheter – men också sent. Nu måste jag emellertid sätta punkt, för det är ett ämne för en specialstudie, som jag inte är beredd att skriva.

Mitt ämne har varit geografi. Jag är stolt över att ha upptäckt »huset där Turbins bodde» (jag är bara förvånad över att ingen gjort det före mig) och jag inbjuder alla som besöker Kiev att gå nerför den branta Andreasbacken ända till huset nr 13, titta in på gården (jag ber er särskilt lägga märke till trappan till vänster under verandan, för det var just där som den stackars Vasilisa kände en ilning i maggropen när han fick se Javdocha, den vackra mjölkförsäljerskan), sedan gå tillbaka upp för backen, ta er in genom Rickard Lejonhjärtas riddarborg och upp på kullen, slå er ner på kanten ovanför stupet, ta en rök om ni vill och beundra den Stad som Bulgakov älskade så mycket fastän han aldrig återvände dit.

Viktor Nekrásovs essä trycktes i augustinumret 1967 av tidskriften _Novyj mir. Mästaren och Margarita_ hade slutpublicerats samma år och fört med sig ett väldigt intresse för Bulgakov; flera sovjetförfattare menade att Bulgakovs återkomst var det lyckligaste som hänt sovjetlitteraturen på många år.

Nekrasov (född 1911) slog igenom med den sedermera stalinprisbelönta krigsskildringen _I_ _Stalingrads skyttegravar_ (1946). Efter tjugonde partikongressens avslöjanden gav han ut kortromanen _Kíra Geórgijevna_ (1961) som handlar om de hemvändande lägerfångarnas problem. I essän _På båda sidor om oceanen_ (1962) skildrar han på ett sympatiskt sätt sitt möte med modern och klassisk västerländsk kultur. Nekrasov har länge räknats till de »liberala» författarna i Sovjetunionen, han var bekant med Solzjenitsyn och är liksom denne en stor beundrare av Bulgakov. 1974 uteslöts Nekrasov ur Sovjetunionens författarförbund. Samma år beviljades han utresetillstånd för att bosätta sig utomlands.

LEB

1 Händelser? Vilka händelser? _Det vita gardet_ är en roman, ett påfund. Men där ser ni vad det är för slags påfund, om jag på fullt allvar skriver en mening som den här ovan. Jag bestämde mig för att inte röra den, inte ändra på den, bara lägga till den här fotnoten.

1 Jag skulle gissa att de knappast var färre än en miljon. (Pjäsen spelades 987 gånger under de femton åren 1926–1941. Varje gång med en publik på minst tusen personer.)

# Efterskrift

## av Lars Erik Blomqvist

Bulgakov var ingen revolutionär författare. Bolsjevikernas oktoberrevolution 1917 förstod han lika litet som någon annan våldsam samhällsförändring. Där somliga såg början till något nytt, till konstruktivt arbete för de mångas väl, där upptäckte Bulgakov kaos och destruktion. »Någonting annat var det för övrigt lönlöst att vänta sig av en man som fortfarande hade svårt att förlika sig med livegenskapens upphävande 1861», heter det elakt hos den sovjetiske humoristen Iljá Ilf.

Kaos och destruktion. Ett exempellöst politiskt virrvarr. Kunde man begära att Bulgakov skulle välja en annan utgångspunkt för sin skildring av Kiev 1918–1919? Bulgakov som tillhörde den ryska medelklassintelligentsian i den ukrainska huvudstaden? Hans far var professor vid den teologiska akademin, själv hade han utbildat sig till läkare, tjänstgjort vid ett fältsjukhus under kriget och 1918 kommit tillbaka till sin hemstad och satt upp praktik. Familjen var anhängare av moderata reformer men helst inom tsarväldets ram. I hemmet härskade borgerlig trivsel, kultur, där fanns kamratskap och en utpräglad känsla för gammaldags heder. Allt detta hade rasat samman. Bulgakovs älskade stad bytte med hans egna ord herrar fjorton gånger på ett par år. Vad var meningen med allt detta?

Det som hände i Kiev dessa kaotiska år var i korthet följande:

Den provisoriska regering som upprättades i Petrograd efter februarirevolutionen 1917 hade till en början ringa inflytande i Kiev, där den politiska makten i stället övergick till centrala Radan (rådet), dominerad av representanter för de moderata ukrainska arbetarpartierna. I juni antog Radan ett slags självständighetsförklaring (första _universalen_1), där man krävde ukrainsk autonomi inom ramen för en rysk federation, »ukrainisering» av de ryska militära förbanden i området och rätt för Ukraina att uppträda med en egen delegation vid kommande fredsförhandlingar. Radan utsåg också en ukrainsk provisorisk regering (generalsekretariatet), vars chef blev socialdemokraten _Vinnitjenko._ Till samma parti hörde sedan länge _Simon Petljura,_ som nu blev ansvarig för militära frågor.

Generalsekretariatet motarbetades av provisoriska regeringen i Petrograd och efter ett besök av _Kerenskij_ i Kiev (juli) tvangs ukrainarna göra avkall på flera krav. Radan utökades med representanter för folkminoriteterna i landsdelen – ryssar, polacker, judar; ukrainarna fick rätt att hålla egna trupper, men de skulle stå under Petrograds kommando; generalsekretariatet skulle handla på uppdrag av Petrograd och inte vara ansvarigt inför Radan. I en andra universal drevs därför självständighetskravet inte lika hårt och ukrainarna förklarade sig nöjda med att invänta den allryska konstituerande församlingens beslut i autonomifrågan.

Samtidigt agiterade de ukrainska bolsjevikerna mot Radans nationalistiska politik. I sin artikel »Ukraina» (juni 1917) betonade Lenin de historiska banden mellan Rysslands och Ukrainas folk och han uppmanade arbetarklassen att sätta sin tilltro varken till den ryska bourgeoisien eller till den ukrainska, vars organ han ansåg Radan vara. Stor framgång hade bolsjevikerna bland industriarbetarna i de större städerna och bland soldaterna vid fronterna. Partiets konsekventa antikrigspolitik bar snart frukt. I arbetarråden (sovjeterna) i Ukraina övergick ledningen alltmer från mensjevikerna och socialistrevolutionärerna till bolsjevikerna.

Vid tiden för oktoberrevolutionen fanns i Ukraina i huvudsak tre politiska krafter: Radan, som stödde sig på ett antal ukrainiserade militära förband (dvs trupper som nu leddes av ukrainare) samt fria kosacker; ledningen för Kievs militärdistrikt som lojalt stödde den nu störtade Petrogradregeringens krigspolitik (ryska officerare); bolsjevikerna med stöd av den nya ledningen i Sovjetryssland, arbetarråden i städerna och många frontsoldater.

Några dagar efter oktoberrevolutionen i Petrograd lät Radan i samförstånd med de ryska militärerna arrestera ledningen för Kievsovjeten. Följden blev omfattande strejker bland arbetarna, som främst vände sig mot de revolutionsfientliga ryska militärernas inflytande. Radan nådde nu en överenskommelse med Kievmilitärerna: rysk trupp kunde förena sig med den vita armé som organiserades av general _Denikin_ i Don-området, i övrigt skulle all militär personal stå under Radans befäl. Därpå proklamerade Radan genom en tredje universal den Ukrainska Folkrepubliken (20 november 1917).

Bolsjevikregeringen i Petrograd insåg klart hotet från de ukrainska nationalisterna. Genom Radans överenskommelse med de ryska militärerna kunde trupper från fronten föras över till general Denikins armé vid Don och på så sätt stärka den vita, kontrarevolutionära sidan. I en skarp not krävde Petrogradregeringen stopp för denna trafik och den 30 december upprättade bolsjevikerna en ukrainsk motregering i Charkov, som omedelbart gick till militär aktion mot Radan. Motståndet var svagt organiserat och byggde ännu till stor del på frivilliga insatser. En av bolsjevikerna inspirerad arbetarrevolt i Kiev i januari ledde till att Radan alltmer förlorade kontrollen över situationen. Med hjälp av sovjetryska trupper intog Charkovregeringens bolsjeviker Kiev den 8 februari 1918. Ledningen för Radan lämnade staden.

Dagen därpå slöt Radan vid de pågående fredsförhandlingarna i Brest-Litovsk ett separatavtal med centralmakterna, något som _Trotskij_ från sovjetrysk sida ej motsatte sig. Radan förband sig att leverera en miljon ton brödsäd till Tyskland och Österrike-Ungern och de ukrainska gränserna öppnades för centralmakternas trupper. I realiteten ockuperades området nu av tyskarna, med vilkas hjälp Radans styrkor (under befäl av bla Simon Petljura) återerövrade Kiev (1 mars). Under de följande månaderna fullbordades den tyska penetrationen av hela Ukraina.

Ockupationsmaktens intressen och Radans råkade emellertid snart i konflikt. Tyskarna behövde den ukrainska kornboden för att förbättra sitt försörjningsläge som blivit hårt trängt genom ententens blockad. De gav order om att all såningsbar jord skulle utnyttjas, tyska militärdomstolar användes mot tredskande bönder, vid ett tillfälle arresterade tyskarna två av Radans ministrar under pågående debatt. Radan å sin sida ville genom långtgående (enligt bolsjevikiskt synsätt: demagogiska) reformer tillförsäkra sig folkets stöd. En jordreform ställdes i utsikt, skolsystemet och administrationen skulle ukrainiseras, arbetstiden förkortades. I april utfärdade Radan med dess majoritet av socialistrevolutionärer till och med en lag om stora begränsningar i rätten att äga jord.

I detta läge genomfördes en statskupp av general _Skoropadskij,_ chef för Radans första ukrainska kår – ett tidigare tsarryskt frontförband. I samförstånd med tyskarna lät han utropa sig till _Hetman av Allt Ukraina_ (29 april). Kuppens högerkaraktär blev snart uppenbar. Skoropadskij lät förklara Radans dekret olagliga, storgodsägarna återinsattes i sina rättigheter, den ryska befolkningens ställning förbättrades (ryska blev officiellt språk vid sidan av ukrainska). Ukraina fick ett nytt slags dubbelvälde: å ena sidan hetmanen med stöd av de lokala ryska elementen och flyktingar från det bolsjevikiska Ryssland, å andra sidan det tyska militärkommandot under fältmarskalk _von Eichhorn._

Till följd av godsägarnas återkomst utbröt bondeoroligheter som brutalt slogs ned av hetmanens milis ( _wartan_ ) och de tyska trupperna. Samtidigt kunde ryska officersorganisationer öppet värva frivilliga till den vita sidan i inbördeskriget. Tyskarna var emot uppsättandet av en självständig ukrainsk armé och de lät därför demobilisera Radans _blå division_ av fria kosacker, de _galiziska_ (västukrainska) _förband_ som först kämpat för Österrike men sedan varit lojala mot Radan. De opponerade sig emellertid inte när hetmanen i oktober 1918 började rekrytera en speciell kår av vita ryska officerare och frivilliga.

I september 1918 hade en del av hetmanens ministrar till följd av krigsläget i Europa orienterat sig mot ententemakterna. Ententens representanter i Kiev klargjorde dock att de inte ville ha ett självständigt Ukraina, även om de välkomnade hetmanens antibolsjevism. För Ukrainas del förordade hetmanen nämligen en federation med ett icke-bolsjevikiskt Ryssland, i hans regering fanns till och med några ryska monarkister. För att tillmötesgå den nationalistiska oppositionen mot denna ryskvänliga politik såg sig hetmanen tvungen att bredda sitt regeringsunderlag. Petljura hade arresterats men släpptes senare. En jordreform aviserades, men hetmanen förhandlade inte med den yttersta vänstern i den tidigare Radan.

Oppositionen mot hetmanens ryskvänliga högerpolitik antog under hösten alltmer organiserade former. Till försvar för Radans reformer upprättades ett Folkrepublikens Direktorat under ledning av Vinnitjenko och Petljura. Direktoratet förlade sitt högkvarter till _Belaja Tserkov,_ dit Radans upplösta trupper ( _blå divisionen, kosackskyttar, »grårockade»_ ) nu koncentrerades tillsammans med tusentals frivilliga bönder. Staden var i Direktoratets hand den 16 november, varefter marschen anträddes mot Kiev. Ryska frivilliga under chefen för hetmanens trupper, general Keller (Bulgakovs general _Belorukov_ ), besegrades och retirerade in i Kiev. Den 21 november 1918 inledde upprorsmännen under befäl av överste Konovalets (överste _Toropets_ ) belägringen av Kiev, som försvarades av ryska frivilliga och officerare samt spridda tyska förband.

Efter vapenstilleståndet på västfronten (11 november) hade de tyska truppernas situation i Ukraina blivit vansklig. Det tyska kommandot nådde en överenskommelse med Direktoratet i Belaja Tserkov om fritt återtåg och förklarade sig neutralt i uppgörelsen mellan Petljura och hetmanen. Sedan hetmanen erfarit att han inte längre kunde räkna med tyskt stöd abdikerade han och flydde till Tyskland natten till den 14 december. Samma dag intog Petljuras trupper Kiev. Den ukrainska Folkrepubliken återupprättades och Direktoratet blev landets regering.

Den nya regeringen i Kiev avsåg att följa en nationalistisk politik med jordreformer och decentralisering av maktutövningen på programmet. Det extremt komplicerade politiska läget gjorde emellertid all reformverksamhet omöjlig. Sovjetryssland hade annullerat Brest-Litovskfördraget efter Tysklands nederlag och medverkade aktivt till att en bolsjevikisk provisorisk regering bildades i Ukraina. Den 3 januari 1919 erövrade bolsjevikerna Charkov och några dagar därefter proklamerades den Ukrainska Socialistiska Sovjetrepubliken. Det militära trycket på Petljuraregimen ökade från bolsjevikiskt håll i norr. I öst fanns general Denikins vita ryska styrkor. I söder (Odessa) landsatte ententen styrkor för att hejda bolsjevikernas framryckning och för att stävja de ukrainska självständighetskraven. I sydväst trängde rumänska trupper fram och i väst hotades gränstrakterna av polska styrkor. Sedan centralmakternas trupper evakuerats fanns ingen betydande militär faktor som kunde neutralisera trycket från den fientliga omgivningen.

I januari 1919 befann sig Petljuras Direktorat i öppet krig med bolsjevikerna. De röda styrkorna hade hjälp av flera lokala kosackledare men i detta skede också av den bekante anarkisten Nestor Machnos förband. Den 5 februari 1919 intogs Kiev av bolsjevikerna och i slutet av mars var nästan hela Ukraina i deras händer.

I augusti 1919 föll emellertid Kiev på nytt – denna gång för general Denikins vita trupper. I december hävde bolsjevikerna ockupationen av den ukrainska huvudstaden blott för att några månader senare (maj 1920) tvingas kapitulera för polackerna. Kiev intogs slutligen av bolsjevikerna den 12 juni 1920.

Under inbördeskrigets sista skede befann sig Petljuras regim omväxlande i Västukraina och i Warszawa för att organisera motståndet mot såväl vita ryska trupper som bolsjeviker. När bolsjevikernas slutseger var ett faktum, gick Petljura i exil. (Han mördades i Paris 1926 av en bolsjevikisk agent. Överste Konovalets – Toropets – föll offer för ett attentat i Rotterdam 1938.) Det är denna politiska och sociala upplösningsprocess som Bulgakov detaljerat skildrar på ett plan i sin debutroman _Det vita gardet._ Han själv och hans bröder har stått modell för lojalisterna i familjen Turbin, tidens opportunism har han återspeglat hos Talberg och Vasilisa, i porträtten av Petljuras överstar och hetmanen har han fångat verklighetens politiker.

Romanen skrevs i Moskva 1922–23, sedan Bulgakov för alltid lämnat Kiev, och den hann publiceras med sina två första delar i tidskriften _Ryssland_ (Rossíja) under april och maj 1925 innan redaktören flyttade utomlands. Med ledning av vad som tryckts av romanen erbjöd Konstnärliga Teatern Bulgakov att dramatisera sitt verk. Resultatet blev _Familjen Turbins dagar_ (1926), där många av romangestalterna förekommer medan handlingen på flera sätt skiljer sig från bokens. Till de vita officerarnas situation återvände Bulgakov i pjäsen _Flykten_ (1928), men denna gång blev reaktionen en annan än efter _Turbins,_ som kanske var det sovjetiska tjugotalets mest bejublade pjäs. Författaren utmålades nu som en vitgardistisk agent och hans fortsatta litterära karriär föreföll dyster. Han beredde sig att ta hämnd på sina vedersakare och började skriva _Konsulten med bockfot,_ det verk som senare skulle _bli Mästaren och Margarita._

Kampanjen mot Bulgakov tilltog i styrka under första femårsplanens år, han uteslöts ur allryska författarföreningen och i en känsla av vanmakt brände han manuskriptet till _Konsulten med bockfot_ i mars 1930. Nu skrev han också sitt berömda brev till Stalin och undrade om han överhuvud var »tänkbar längre i Sovjetunionen». Stalin svarade personligen i ett telefonsamtal och meddelade att _Turbins_ skulle fortsätta att spelas. Uppenbarligen hörde pjäsen till Stalins favoritdramer.

Bulgakov fortsatte under trettiotalet sin konstnärliga verksamhet i skymundan, han återupptog 1932 sitt arbete med _Mästaren och Margarita –_ en roman som dock publicerades först 1966–67 och i en något annorlunda version 1974.

I _Familjen Turbins dagar_ dolde Bulgakov inte sitt förakt för hetmanens operettregim eller för samarbetsmän som Talberg. Redan _Det vita gardet_ visar vilken avsky han kände för flyktingarna från Moskva och Petrograd, för alla dem som i farans stund valde att fegt gömma sig undan i stället för att ge prov på mod. Mod och kampvilja var dygder som Bulgakov blott såg alltför litet av i Kiev 1918. Naj-Turs blir därför till en hjälte, en korsriddare, hjältemodiga är också bröderna Turbin. Men Bulgakov ställer samtidigt frågan: Vad skall de vita kämpa för? Vad gäller deras kamp? Han visar klart att de befinner sig i en politisk återvändsgränd, men deras etik och livsstil skildrar han med sympati. Det är ändå deras värld som står för civilisation, konst och kultur. I deras miljö finns värmen och ljuset. Utanför rasar snöstormen, hotet kommer från natten. Den gåtfulle fienden utanför Staden är på väg att fördärva själva harmonin i livet och de fientliga krafterna får stundom rent apokalyptiska dimensioner.

Och efter mardrömmen, när Staden faller, slutar romanen i lugn och värme. Aleksej återvänder till livet genom Jelenas böner. Ur Naj-Turs' död spirar Nikolkas och Irinas vänskap. Syfilitikern Rusakov lämnar Uppenbarelsebokens fasor för att nå fram till dess skönhet. Svärdet försvinner men stjärnorna finns alltid kvar. Sådant är Bulgakovs försoningsbudskap.

1 Personer, orter och begrepp som förekommer i _Det vita gardet_ står i kursiv.
_Vad är det som gör en bok till en klassiker?_ Det är egentligen en omöjlig fråga att besvara innan det har gått tillräckligt lång tid. En bok _blir_ en klassiker med tiden, ingen bok är en klassiker när den första gången publiceras, hur bra den än är. Faktum är att det snarare är precis tvärtom. Varje år kommer fantastiska böcker som ändå kommer att vara i stort sett bortglömda om femtio år.

Om man ska jämföra dagens bokutgivning med hur det var för, säg, trettio år sedan, så är den stora skillnaden att världen blivit större. Det finns numera en större geografisk spännvidd. Tur är väl det. Vi har lite för länge levt i förvissningen om att den stora litteraturen skrivs av västerländska män.

Även om man går med på resonemanget att världen blivit större kan man nog konstatera att japansk litteratur ännu räknas som aningen exotisk i en svensk läsares ögon. Där finns Nobelpristagare (Kawabata, 1968, och Oe, 1994) och där finns några författarskap som fortsätter att trotsa och inge respekt (Mishima och Abe). Men i stort sett så förknippar vi lättast japansk litteratur med en diktform: haikun.

Vår tids mest omskrivne japanske författare är Haruki Murakami. Det första som slår mig när jag läser honom är att han tycks äga en magisk kastrull i vilken han blandar helt efter eget huvud. Däri puttrar hårdkokt amerikansk prosa och kantig fransk surrealism, där kan man finna spårämnen av jazz och klassisk musik, science fiction och magisk realism. Inte så konstigt då att det som serveras på tallriken ser ut och smakar lite olika varje gång.

Trots denna mix av influenser har han skapat sig en rakt igenom personlig stil som gör hans böcker snabbt igenkännliga. Hans senaste roman var _1Q84,_ en science fiction-trilogi som drog längre åt spänningshållet än man tidigare sett hos honom. Det var som om han lät intrigen löpa amok och nästan sprang efter och antecknade vad som försiggick.

När jag för något år sedan åt middag med honom i Stockholm sa han att det kanske blir fler delar än tre – och så ryckte han på axlarna som om det inte riktigt var han själv som hade sista ordet om den saken.

Med sin nya roman, _Den färglöse herr Tazaki_ (i översättning av Eiko och Yukiko Duke), har Murakami snarare tagit en titt i backspegeln. Här följer han det spår som snitslades ut av genombrottsromanen _Norwegian Wood_ ; ett mer lyriskt och realistiskt tonfall, inte utan vemod och en viss civilisationskritik (sekterism är till exempel ett återkommande tema i hans författarskap).

Så varför ska man läsa Murakami? För att göra världen större? Inte direkt. På den där middagen visade det sig att han visste mer om svensk jazz än jag. Han hade sökt igenom alla butiker med begagnade vinylskivor och hittat riktiga guldkorn, pratade uppsluppet om Alice Babs, Monica Zetterlund och Lars Gulin. Varför gjorde han det? Skälet är att dessa artister helt enkelt beskriver något på ett sätt som berör honom som människa.

Det är också av det skälet som jag gärna läser Haruki Murakami. Sedan får vi se om tiden gör den här boken – eller någon av hans andra romaner – till en klassiker. Det skulle inte förvåna mig, så mycket kan jag ändå tillåta mig att spekulera.

_Håkan Bravinger_

redpajama_set_name: RedPajamaBook