text:
Torben Nielsen

#  Lavinen

Lindhardt og Ringhof
Lavinen

Copyright (C) 1979, 2017 Torben Nielsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711796382

* * *

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

* * *

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug ma kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

* * *

 lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

# 1

Den tiltagende tage fortraengte selv de allernaermeste huse og skabte uldne cirkler om alle lysene. Gadebilledet mindede om en bleg akvarel. Selv myldretidens trafikstøj syntes indpakket og daempet af den taette dis. Han parkerede den lille ramponerede Fiat 500 et godt stykke fra indkørselen, fordi han taenkte: 'Det ser vel ikke sa godt ud at komme anstigende i egen vogn i sadan et aerinde?'

Han maerkede den klistrende fugt i sine øjenvipper, mens han fulgte husraekken frem til indkørselen under det gamle buede traeskilt:

> B. Andresen
>
> Brugtvognsforhandling
>
> Autoophug

Langt inde pa pladsen anede han lyset i kontorbarakken som to sma taetsiddende onde øjne. Ovre til venstre ved det lange bjerg af skrot hørte han stemmer og et langt ulvehyl - friktionen fra rustent metal, da noget blev halet frem. Det efterfulgtes af et raslende skred. En voldsom tobakshoste blandede sig med en andens latter. Til højre passerede han frontpartierne pa en lang raekke velsminkede brugte biler.

Han standsede op og taendte en cigaret i lae af en stor sort vogn. Flammen oplyste et stykke pap bag en frontrude - ubehjaelpsom skrift med speedmaker:

> Diesel. 32.000 Rm
>
> Tip-top stand. 34.500.

Han inhalerede dybt og hviskede:

- Det gar ad helvede til. Det lykkes ikke for mig denne gang - ikke i aften!

Han gik videre frem mod kontorbarakken.

Bag sig - ovre fra skrotbjerget lød den sidste halvdel af en saetning:

-... hvis den i det hele taget kan fas!

Lyset fra barakvinduerne faldt i bugtninger ud over et par bunker, der var daekkede af gule plasticpresenninger, og ramte et tarn af stablede daek. Langt borte startede en bus fra et stoppested.

Han bankede pa og gik ind.

Andresen sad bag et skrivebord, hvor en termokande ragede op over et enestaende rod af papir. Han havde skubbet en smalskygget filthat prangeragtigt tilbage i nakken og tyggede pa en udgaet cigarstump, mens han talte i telefonen. Den opknappede gule kittel, der havde en flaenge, hang ned pa begge sider af drejestolen som slappe fuglevinger, der omtrent naede de brune, højklampede traesko. Han trommede irriteret med korte pølsefingre i bordet og fyrede nu en afsluttende salve af:

- Lille dame... nejnejnejnej... hør nu her. De har skrevet under pa, at De har købt vognen som beset. Er det løgn? - Godt! - Den med skjulte fejl kommer De ingen vegne med, og heller ikke... nejnejnejnej... heller ikke trusler farvel!

Han smaekkede røret pa, lo overbaerende, hovedrystende og lavede trutmund, mens han taendte cigarstumpen. Hans naersynede øjne pejlede over i retning mod døren.

- Ja? - Kom frem i lyset, unge mand! - Na, ja, men det er jo hr....

- Hardy Bensen. Jeg skulle betale en rate nu - i dag.

- Bensen, jo!

Han skar ansigt for cigarrøgen og drejede rundt pa stolen. Med kort kraftig pegefinger fiskede han en brevordner ned fra en hylde. Han bladede i den.

- Bensen, Bensen... lad os se... jo, her... Hardy Bensen!

Døren gik op, og hans medhjaelper, Christiansen, tradte ind, lang, knoglet og duknakket, baerende pa en folkevognskofanger, fulgt af en lille piberygende mand.

- Hvad skal vi ta' for den?

Christiansen stod med kofangeren som en hyrdestav lige under lampen. Andresen stirrede vantro pa den.

- La den i skrottet? Jamen for fanden i helvede, den er jo ny!

- Ja, sa godt som, indrømmede Christiansen, der var vant til dette spil over for høfligt protesterende kunder. Den lille mand flyttede piben over i den anden side af munden.

- Ny? - Åh, der er da lidt rust hist og her.

- Rust? Ja, det er der ogsa pa en ny efter fjorten dages forløb. Rend med den for en hundredelas.

- Nej, det er sgu for meget.

- Er det? - En helt fabriksny koster to, naesten. Men jeg er sikker pa, du kan fa Christiansen til at baere den tilbage. Sadan er vi da heller ikke!

Manden med piben betalte mumlende sin kofanger og gik - fulgt ud af Christiansen. Andresen lo igen hovedrystende.

- Folk tror sgu vi stjaeler varerne. Na, hvad var det nu, vi kom fra... jo, det var en rate. Ja. Det er jo attenhundrede lige ud. Nu skal du fa en dags dato.

- Jeg har dem altsa ikke lige ved handen.

Andresen missede uforstaende et øjeblik.

- Naeh, jamen vi ta'r da gerne imod en check, hvis der altsa er daekning, naturligvis. Det betyder ikke noget.

Han fiskede kvitteringsblokken op af skuffen.

- Andresen, jeg kan ikke klare det i dag. Jeg vil hellere laegge kortene pa bordet!

Andresens hand med de store øllebrødsfregner under rødgule har dvaelede oven pa blokken.

- Hellere end hvad? - Hellere end betale? Ja, det kan jeg sgu godt forsta. Det ville jeg ogsa hellere, hvis jeg ku' nøjes med det, men det kan jeg desvaerre ikke, Bensen. Jeg kan se, du har faet henstand før!

- Ja, mod at betale renter. Det er jeg selvfølgelig villig til igen.

- Det er muligt, Bensen, men jeg vil ikke røvrendes, fordi jeg er tossegod - det vil jeg fanneme ikke! Jeg ka' ikke leve af tal pa et stykke papir, og det ma du ku' forsta, Bensen. Pa et eller andet tidspunkt bliver man nødt til at vende vrangen ud.

- Hvis jeg nu far en uge?

- Man ka' ikke drive forretning uden principper. Sa far man et forkert ry, ja. Hvis ikke der er bare lidt alvor i foretagendet, taenker alle mine debitorer: 'Nah, Dres, den gamle dumme skid... ham tørrer vi da bare!' - sa jeg er altsa nødt til at ga den tunge vej, Bensen, og det vil sige, at nu ringer klokkerne!

Andresen holdt sin tale med hovedet let pa sned - stille og beklagende som kirurgen, der underretter de parørende om resultatet af en uheldig operation.

Han trak en regnemaskine over til sig og begyndte at tromme løs - smamumlende:

- Lad os se. Hovedstolen var tolvtusinde... sa er der indgaet... lad os se...!

Papirstrimlen arbejdede sig traegt i vejret. Hvert anslag mod tasterne virkede som en riffelkugle i kroppen pa Hardy Bensen. Hans regelmaessige drengeansigt under det lyse valianthar var pa fa sekunder blevet ligblegt. Huden pa hans overlaebe sitrede.

- Andresen...

Stemmen var haes og kørte fast. Han matte rense halsen.

- Andresen, ma jeg ikke lige forklare...?

Andresen trommede uanfaegtet videre og rev strimlen af.

- Det sku' blive ottetusinde tohundrede ligeud.

Der var draebende stille imellem dem. Andresen trommede igen med pølsefingrene uden at tage blikket fra ham. Han sad og vurderede ham skanselsløst som en utilfreds slagter betragter en for mager kvie. Han foragtede ungdommen af i dag. De var kraftstejleme ens! - Langharede og ansvarsløse og fraekke som ind i helvede! - Hans blik faldt pa Hardy Bensens tøsehar, de endnu lidt barnlige runde traek - halssmykket - tyrens tegn i tynd sølvkaede - det forvaskede bla tøj med trompetsving i bukserne...

- Ottetusinde og tohundrede? Jamen det er jo det _hele!_

Andresen nikkede faderligt mildt.

- Det er restsummen, ja. Den er jo forfaldet nu, da aftalen er misligholdt.

- Jamen jeg _har_ dem jo ikke!

Andresen trak en skuffe ud og tog en kasse cigarer frem - udvalgte sig en og taendte den.

- Du far en frist. Vi er da mennesker, ikke vilde dyr. Du far fireogtyve timer. Pa fireogtyve timer kan man udrette meget. Det ved jeg.

- Det er mig umuligt!

Andresen flyttede roligt pa en stabel papir.

- Slet ikke. Folk kan praestere det utroligste, nar de star med ryggen mod muren, Bensen. Jeg har set det før, og det har faktisk glaedet mig, for pa den made blev jeg fri for at sende mine inkassatorer ud og minde dem pa det. Man kan, hvad man vil. Selv en invalid kan denondestejlme kravle til tops i en flagstang, hvis der er en tiger i røven pa ham. Det er jo det maerkelige ved det!

Andresen slog skuffen hardt i og sa pa sit ur. Hardy Bensen maerkede en lille indre flamme sla ud - en ussel rest af det retfaerdighedsbegreb, som sa laenge havde vaeret fortraengt.

- Nar alt kommer til alt, taler det regnskab jo ikke dagens lys! Jeg har skrevet under pa en gaeld for 'diverse reservedele' - Den rigtige betegnelse er jo 'lan til agerrenter'. Det ved du jo lige sa godt som jeg!

Andresen lyttede ubevaegelig med saenket hoved, som havde han konstateret, at en muldvarp rumsterede under barakgulvet. Sa lo han endnu en gang - stille og trygt.

- Hvis jeg var dig, Bensen, ville jeg ha' travlt - meget travlt. Det er sikkert og vist. Du star her og spilder et helt kostbart kvarter pa feberfantasier, og det er dumt af dig. Jeg naevner det blot for din egen skyld. Der er en til... en anden idiot foruden dig, der prøvede med den slags - at true mig og tørre mig, men her haevnede skaebnen sig pa ham. Der var et par mand, der lakkede ham til inde i en port en aften, og han røg pa hospitalet...

Andresen rejste sig og rakte ud efter en plasticregnfrakke, mens han fortsatte med mild beklagelse i stemmen.

- Det er jo sadan en slags... hvad er det, det hedder?... nemesis!

Han skubbede drejestolen pa plads med den ene fod og slukkede arkitektlampen over skrivebordet.

- Naeh, prøv du nu pa at stampe de ottetusinde tohundrede op af jorden, Bensen. Sa er jeg fri for at sende dig mine inkassofolk pa halsen. Det vil du selv vaere ked af bagefter. Du skal bare vide, at fireogtyve timer, det er fireogtyve timer... ikke fireogtyve en halv! - Fristen udløber i morgen aften klokken sytten tredive, ja. Men nu kommer du til at ga, for nu skal vi lukke. Tak.

Hardy Bensen fulgte efter ham over mod en stor sort Mercedes.

- Jeg har en lille vogn. Kan den ikke indga som et a conto beløb? Andresen hostede uden at tage cigaren ud af munden og tabte aske ned over plastfrakken.

- Er det den Fiat, du var kørende i sidst?

- Ja, vil du se den?

Andresen lo overbaerende som til et lille pjattet barn.

- Nejtak.

Han satte sig ind i Mercedes'en, startede og gled bort i tagen.

* * *

Usigtbarheden var naesten total, da han listede sig tilbage mod bykernen i andet gear. Bilerne luskede sig om ved hinanden som lurende baggardskatte med matte lysende øjne. Fra det ene røde stoplys til det andet genoplevede han glimt fra gamle film - tavse gorillaer af den koparrede type med panamahatte trukket godt ned i panden, side om side op ad knirkende skumle trapper til en bestemt dør, som de foretrak at ga durk igennem i stedet for at banke pa. Blinkende barberknive - skrig - blod...

Han trøstede sig selv med et lille mumlende:

- Hold kaeft, mand. - Ikke her i Danmark... ikke her i København!

Lidt efter talte han igen højt til sig selv.

- Susan!... Lille Susan!

Han holdt ud for Ingerslevsgade seksten, taendte lyset i vognen og sa i bakspejlet.

- Jeg ligner døden fra Lubeck. Hvis hun ser mig sadan, kan hun regne ud, at der er noget galt.

Han steg ud og maerkede, hvordan disen omklamrede ham. Ovre fra Godsbanegardens terraen hørte han de løbske lyde fra en gammel rangermaskine, vognrumlen, hylende bremser, braget fra puffer, der tørnede sammen. Den sure aroma af vadt jern og harsk olie naede helt over til ham. Han taendte en cigaret og blev staende i det gra klamme bad som et bytte for den nøgne angst for det korporlige.

Han havde altid savnet mod - og erkendt det. Med skarp sans kunne han vurdere situationer, der kunne risikere at udmunde i slagsmal, og da fortrak han helst, om ogsa det skete pa bekostning af hans selvrespekt. Og Susan vidste det og forstod ham - komplimenterede ham naesten for det.

- Jeg bryder mig ikke om primitive maend, du. Du kan haevde dig pa andre mader. Der har vaeret vold nok i dit liv - andeligt!

Han gik ind i opgangen og taendte automatlyset, men tøvede med at ga op ad trappen. Han stod fravaerende og stirrede pa opslagsskiltene: 'Jansgard & Søn, Spedition-befragtning. Stuen. - Master King Booking, 1. sal...'

En indre stemme drev pa ham: 'Du har travlt!' Hans tilvaerelse var pludselig blevet en urskive med visere, der ubønhørligt ad sig af sted og rejste spørgsmalet: 'Hvad fanden gør jeg?' Snese af forslag kom hvirvlende imod ham. Han greb dem i flugten, overvejede dem et sekund eller to og kylede dem fra sig.

- Lane hos Susans søster og svoger? Hold kaeft, de er nygifte og har alt pa konto. Og Susan selv har jeg ribbet til skindet.... Lønforskud i firmaet? Det er umuliggjort af det nye system - gennem banken. - Bilen? Jeg kan ikke fa femtenhundrede hjem pa den! - Min mor?... Gud fader bevar mig vel!

Han tvang sig selv videre - op til andensalen og ringede pa. Det var søsteren, der lukkede op - en lidt aeldre, højere, tyndere udgave af Susan - tyggende, synkende, smilende med Susans helt lysebla øjne.

Han gik bagefter hende ind. Robert sad i bla SAS-uniform og spiste og hilste pa ham med gaflen.

- Daw, Hardy.

- Daw, Robert.

Ulla nikkede mod en stol.

- Saet dig og fa en frikadelle med.

- Nejtak, du, jeg har spist, løj han. Det ville vaere ham umuligt at fa en bid ned.

- Susan er i badevaerelset. Hun er ikke faerdig endnu.

Han nikkede blot og satte sig ovre i sofaen.

- I skal jo ud at føjte, ikke?

Han sad og undersøgte sine negle.

Susan kom ind med et stort orangefarvet handklaede svøbt om sit har.

- Gud, er det dig? Jeg er hverken halvt eller hel faerdig. Hvad er klokken da?

Han prøvede pa at mane et smil frem, men det blev kun til en grimasse.

- Den er kun godt halvsyv. Tag det roligt.

Han rejste sig og gik med hende ind pa vaerelset. Hun begravede begge haender i hans har, mens hun kyssede ham.

- Uh, du er plaskvad i haret. Er det tagen?

- Ja, bare tagen.

Han satte sig pa kanten af hendes seng og taendte en ny cigaret. Han kunne maerke, hun stod og sa pa ham.

- Hvad er der i vejen?

Det var kun det nederste af hende, der var i hans synsfelt. De tynde, stramme sorte støvler og den mørke, let opslidsede nederdel. Men han tilbad hver kvadratcentimeter af hende - lige fra salerne op under den orangefarvede turban.

- Jeg har lidt ondt i knolden. Der er ikke andet i vejen.

Hun kendte ham. Hun tog det ikke for gode varer.

- Er det noget med din mor - igen?

- Nejnej.

Hun gled ned ved siden af ham og drejede hans ansigt om imod sig med en pegefinger under hans hage.

Hun var kun atten, men det var igen en af de situationer, hvor hun følte sig aeldre end ham. Af og til forekom det hende, at hun havde adopteret et vanskeligt staerkt forsømt barn, der havde prøvet alt - vaeret udsat for alt sa naer som kaerlighed.

- Na?

- Der er sgu ikke noget, Susan. Jeg er bare ikke rigtigt oppe pa maerkerne i aften.

- Du gider ikke ga nogen steder?

- Nej. Bliver du meget ked af det, hvis vi dropper det?

- Gud, din lille idiot! Er du flad? Er det derfor?

- Nejnej. Jeg har det bare ad helvede til.

Hun rejste sig og gik hen til et cirkelrundt spejl med rød ramme, hvor hun begyndte at befri sig for handklaedet.

- I seng med dig. Jeg skal lige ordne mit har, sa kommer jeg ned til dig. Sa far du det sikkert bedre.

Han gik hen til hende og talte til deres faelles spejlbillede over hendes skulder.

- Jeg bliver nødt til at tage hjem, Sus. Der er et par ting, jeg skal ordne.

Hun talte med en sikkerhedsnal i munden.

- For hende? - For din mor? - Har hun haft den store tur igen?

- Overhovedet ikke.

De betragtede stadigvaek sig selv og hinanden i spejlet. Han lagde sin kind mod hendes, og hans haender gled frem under hendes arme og lukkede sig meget blidt om hendes bryster. Hun lukkede øjnene og hviskede:

- Du har ondt i knolden, husk det!

Og han lukkede øjnene. Og han hengav sig til den samme desperate stemning, som gennem tiderne har ført kønnene sammen i katastrofens Ragnarok - pa synkende skibe - under fly-angreb - til kanonild mellem bombede ruiner. Det har noget at gøre med en forening i skønhed som det allersidste i dette liv. Hun skruede sig en halv omgang rundt og klamrede sig rystende til ham, og han var allerede langt inde i en lykkelig, bedøvende flugt fra alle raedsler.

Han bar hende hen i sengen. Hans mund fandt hendes ene bryst - og blev der, mens hun la og sa op i loftet med store kloge lysebla øjne og klappede hans nakke.

Hendes tilvaerelse havde fra det øjeblik hun traf ham formet sig som et uafbrudt lappearbejde pa noget delvis ødelagt. Hun graed lidt i smug. En tare løb pa tvaers af hendes ene tinding.

Senere la de og delte en cigaret.

- Du skal sove nu, hviskede hun og tegnede hans profil af med en fingerspids - panden, naesen, munden, hagen.

Han havde skelet til sit ur. Det dundrede gennem hans hoved: 'Enogtyve en halv time igen!'

- Jeg bliver nødt til at ga, Sus.

Hun svarede ikke lige straks - la og kaemmede hans øjenbryn med en neglespids, mens hun taenkte pa hans mor og maerkede en lille frysen. Hvis han kunne rive sig løs og flytte hjemmefra, ville alt blive bedre. Det ville vaere lige sa fornuftbetonet som at fjerne en malariatruet fra et sumpet, moskitofyldt omrade. Åh, hans forbandede egocentriske mor!

Han gjorde sig blidt fri af hende og stod ud pa gulvet. Hun la og betragtede ham, mens han kom i tøjet. Han var bleg og fortvivlet, men hun vidste af erfaring, at hun ikke skulle traenge sig ind pa ham - hellere lade ham komme selv.

- Jeg ringer til dig, hviskede hun.

- Telefonen er lukket, svarede han stille.

Hun blev ved med at ligge og betragte ham, da han stod henne ved spejlet med ung rank ryg og redte sit har.

De mødtes midt pa gulvet. Hun stod pa bare fødder og løftede sig helt op pa taeerne for at kysse ham. Hun rettede moderligt pa hans skjorte i halsen og tyrens tegn i sølvkaeden, som var lidt for lang. Han havde slaet en knude pa den omme i nakken. Han trykkede hende ind til sig og klemte luften ud af hende i sma stød, og han taenkte:

- Hvis jeg nogen sinde skal af med hende, bliver jeg idiot!

# 2

Telefonboksen viste sig at vaere en af de praktiske KTAS-sparebøsser, som utraetteligt aeder enkroner uden at yde noget som helst til gengaeld. Han kørte videre og fandt en anden. Han drejede de seks cifre og hørte de to lange kaldetoner, der virkede som en evighed, inden der var en kvindestemme i røret.

- Hos Vestberg.

- Mit navn er Hardy Bensen. Kunne jeg komme til at tale med Kurt Vestberg?

I den korte pause hørte han i baggrunden daempet musik og et kogsammen af stemmer, latter og klirren af glas.

- Hr. Vestberg har mange gaester. Er det noget vigtigt?

- Meget vigtigt, men jeg skal fatte mig i korthed.

Stemmen lød traet og irriteret nu.

- Øjeblik.

Han ventede i en ny uendelighed og fordrev tiden med at taelle bogstaver i den mangfoldighed af navne, boksen var overmalet med indvendig. Lige tal betød held - ulige uheld. Eksperimentet gjorde ham en smule optimistisk, og han gik i gang med tvaersummen af numrene, der var nedkradset med blyant og kuglepen pa hylden og vinduessprosserne... 962607... 161235... Lige tal! - Nu bare rolig og saglig.

Han forsøgte at slappe en smule af fra denne tilstand som en spaendt fjeder, sa det naesten smertede i arme og ben. Han hørte en stemme bryde ud af den fjerne syden og komme naermere - dyb, kultiveret og let forundret:

-... siden han ringer pa denne tid. - Ja, hallo, det er Kurt Vestberg.

- Det er Hardy.

- Hardy?

- Hardy Bensen.

- Åh, ja?

- Vil du ofre to minutter pa mig?

- Ja, hvad drejer det sig om?

- Jeg er kommet i klemme - alvorligt. Jeg ved, at du kan hjaelpe mig, hvis du vil. Jeg kan ikke se andre chancer, men jeg vil gerne forklare det hele som det er...

- Ved du hvad, Hardy? Det er meget ubelejligt. Vi har huset fyldt med gaester, og...

Kurt Vestberg holdt pludselig inde, da en kvindestemme blandede sig - helt taet pa, daempet, men let eksalteret.

- Er det din far? - Er der noget i vejen?

- Nejnej, det er Strange. Der er ikke noget... De sidder ovre pa Skovriderkroen... Hallo. Nej, det lader sig altsa ikke gøre i aften, du gamle. Desvaerre!

Vestberg lo en lille rolig teaterlatter.

- I kommer til at klare jer uden mig. Jajajaja... alt i orden, du gamle. Vi ses! - Farvel, farvel!

Forbindelsen var vaek.

Han gik tilbage til bilen, satte sig ind og taendte sin naestsidste cigaret. Den var vredet vind og skaev efter opholdet i lommen pa de snaevre cow-boy-bukser. Han sad og sloges med skuffelse og hab - forsøgte at udlede et lille hemmeligt signal af dette 'Vi ses'... et underforstaet: 'Kom herud!' Han sa pa sit ur. Der var knapt enogtyve timer igen!

Han startede og kørte mod Charlottenlund.

Tagen var begyndt at lette en smule. Det sagde ham noget. Han sa ogsa noget symbolsk i det.

* * *

Det var et stort, ret nyt eetplanshus, holdt i hvidt med mørktbejdset traevaerk. De brede aftrappede terrasser mod Strandvejen var belagt med Ølandssten mellem sma stedsegrønne traeer. Bagved spøgede havet.

Han kantede sig ind mellem masser af parkerede biler frem til hoveddøren og ringede pa. Der lød et lille klokkespil langt borte. Han ventede og ringede igen. Brudstykker af feststemning naede ud til ham - kvindelig undulatkvidder og mørke mandsrøster - en, der lo som en klarinet-en, der kaldte med uklar stemme: 'Susanneeee!'

Han ringede tredie gang og hørte lige bag døren et mumlende: 'Ja - ja - ja!' - En pige lukkede op, klaedt i blankt sort og med lille hvidt forklaede. Hun stod ligesom pa spring - klar til at smaekke døren igen.

- Mit navn er Hardy Bensen. Ma jeg tale med Kurt Vestberg?

Hun havde allerede lukket døren halvt i.

- Her er selskab, og han er staerkt optaget.

- Han venter mig. Han ved jeg kommer. Jeg talte med ham i telefonen...

- Lige et øjeblik.

Hun lukkede døren helt - og laste. Et lille bittert smil jog over hans ansigt, og han taenkte: 'Hun er bange for sølvtøjet... og for overtøjet - alle deres sølvraeve og blaraeve og mink!'

Han ventede igen. - Ventede og sa pa uret. Langt ude pa sundet hørtes en fløjtetøndes hule klagen. Stemmerne derinde bag de tilgitrede persienner løftede sig to gange lige efter hinanden til vindstød af latter, og Kurt Vestberg stod i den abne dør i mørkerød smoking. Et par sekunder forholdt han sig helt passiv. Sa tradte han ud og lukkede efter sig. Der kom en let spiritusbrise fra ham.

- Hvad fanden kommer du herud for, Hardy?

Der var ikke antydning af et smil pa hans ansigt - ikke det mindste tegn pa gensynsglaede. Kurt Vestberg tog ved hans arm og førte ham bort fra døren, som om hans naervaerelse kunne antaende huset. De gik over mod garagebygningen med de tre porte. Vestberg talte lavt og hastigt.

- Jeg ved ikke, hvad det drejer sig om, men pludselig havde jeg Henny staende og haengende over mig. Det fattede du vel? Jeg troede ogsa, du var klar over, at jeg forlaengst er holdt op med at komme sammen med din mor! Er det hende, der har sendt dig?

- Nej, det ved Gud det ikke er.

De stod helt inde i den slagskygge fra garagebygningen, der var skabt af udendørslyset nu. Tagen var naesten borte. Kurt Vestberg skuttede sig frysende.

- Na, hvad drejer det sig om?

- Om ottetusinde tohundrede kroner, Kurt. Hvis jeg ikke skaffer dem inden i morgen aften, sker der noget forfaerdeligt. Sadan ligger landet.

- Åh, na, det er _penge_ , det drejer sig om? Javel!

Vestbergs stemme var gennemsyret af kold ironi. Den gik straks over i satire.

- _Hvem_ sker der noget forfaerdeligt med? Det blev jeg ikke helt klar over. Er det med din mor?

- Nej, med mig, Kurt.

- Og mig, ikke? - Underforstaet? Jeg gør klogest i at ryste op med de skillinger. Ellers kunne det vaere, at Henny fik et praj om, at jeg har kendt din mor... for naesten et ar siden, ikke?

- Det har jeg sgu ikke antydet - ikke drømt om at true dig med! Det ved du jo godt. Men det ligger sadan, at jeg er kommet i kløerne pa en, der forlanger de penge nu - fluks. Ellers sender han sine aber ud for at minde mig om gaelden, og de vil efterlade mig i en eller anden baggard med braekkede arme og alle taenderne sparket ud. Sadan er det gaet andre. Det er ikke noget, jeg star og digter!

- Ikke? Er du egentlig helt klar over, hvad det bekendtskab med din mor har kostet mig? - Det er du sikkert ikke, men du har altsa regnet med, at her var en uudtømmelig kilde, I bare kunne øse af. Jeg er ked af at skulle skuffe dig, Hardy. Det er jeg. Men jeg kan hjaelpe dig pa en anden made.

- Kan du? - Hvordan?

- Hvis du gider vente her et øjeblik, kan jeg hente en af mine gaester. Han er politikommissaer, og jeg er helt sikker pa, at han gerne vil høre lidt mere om den fyr, der inddriver sine tilgodehavender pa den made...

- Nejtak. Jeg skal ikke have noget klinket. Han er daekket ind, ham jeg taler om. Og jeg vil helst overleve - trods alt.

- Jeg tror ogsa, at han ved en del om forsøg pa pengeafpresning, Hardy! - Jeg gør! - Ham politikommissaeren!

Vestbergs stemme var direkte hadsk nu. Han rev med en hidsig bevaegelse sit cigaretetui op af lommen, tog en cigaret og taendte den - uden at byde.

- Jeg bliver nødt til at ga tilbage til mine gaester. Men du skal lige vaere klar over een ting, Hardy. Du har _ikke_ skovlen under mig, hvis du regner med det. Du kan ringe Henny op - eller skrive breve til hende. Sa ma I altsa bare betale, hvad det koster, du og din mor...

- For helvede, Kurt! Min mor har ikke noget med det at gøre. - Prøv at forsta mig... hjaelp mig, Kurt!

- Det er jo lige nøjagtigt det jeg gør, Hardy - hjaelper dig... ved at advare dig. Jeg vil ogsa frarade dig at gentage eksperimentet med at braekke ind i mit privatliv. Pa den made undgar du et polititilhold. Farvel!

Vestberg vendte ryggen til og gik malbevidst tilbage mod huset. Han stillede sig under den store udendørs ampel som en skildvagt, og han holdt øje med den bla falmede skikkelse, der forsvandt mellem alle de parkerede vogne.

* * *

Han genkendte efter fire ars forløb den gammeldags malede opgang med felter i imiteret marmor, som lignede kød med arer og sener, og der lugtede stadigvaek gennemtraengende af bonevoks. Dørskiltet med 'B. Stein' i slynget skrift pa messing var stadigvaek velpudset. Inde bag døren hørtes den hule resonans fra en stemme i TV. Han ringede pa og hørte, at der blev skruet ned for lyden. Skridt naermede sig, og døren blev abnet. Birgers kone stod høj og tynd og sa pa ham med glaedesløst ansigt. Maske huskede hun ham ikke.

- Det er Hardy.

- Ja?

- Er Birger hjemme?

- Nej!

Der var en slags vild triumf at spore i hendes stemme.

- Han er til bowling! Hvad vil du ham?

- Bare snakke med ham. Jeg har et tilbud... Maske vi kunne handle.

- Handle?

Hun sa ud som om han havde foreslaet hende at drikke blaek. Øjnene blev smalle, munden blev smal. Hun tradte lidt til side.

- Kom lige ind.

Hun lukkede entredøren efter ham og stillede sig med ryggen mod vaeggen og armene over kors. Hun talte hurtigt og bittert.

- Vi har ikke brug for jeres tilbud mere. I kan godt holde jer vaek med alle jeres radne transistorer og autoradioer. Vi har vaeret igennem sa meget ondt, og Birger skal ikke ud i noget igen. Han har faet arbejde i Kødbyen. Det kan du godt hilse de andre og sige.

- Jeg kender ikke noget til 'de andre', Nancy.

Hun skiftede hvileben som en traet hest.

- Ikke? Du kender da i hvert fald Kenneth!

- Jeg laver ikke den slags forretninger, du taenker pa. Jeg var ikke med i det sjak - dengang det gik galt med Birger.

- Og Kenneth... og Svend Erik, ja. Var du ikke sammen med Kenneth pa det her... hjem eller institution?

Han sa hende lige ind i øjnene og prøvede at fastholde hendes blik.

- Jo, som barn. Det var et sted, børn blev laesset af, nar de var i vejen.

- Na, ja, det kender jeg ikke noget til, men i hvert fald skal Birger ikke købe noget, og hvis I opsøger ham mere, bliver jeg fanneme tosset. Det lover jeg dig! Og sa ma du egentlig godt skride, Hardy.

- Nancy, hør her. Det drejer sig om en radio og et par højttalere. Det er mit eget. Jeg har det derhjemme i Bagsvaerd.

- Jamen sa tag og behold det der. Hvis du naevner noget om det lort til Birger, bliver jeg stiktosset. Det kommer til at ga ud over mig og barnet. Vi har simpelt hen ikke penge til det. Ikke en brik. Og skrid sa, Hardy. - Nu!

- Okay, Nancy, okay. Der er ikke mere. Jeg holder mig vaek!

Han gik langsomt ned ad trappen. Han sa i anden et sultent skrigende spaedbarn og Nancy i laset tøj, mens Birger, radio- og stereogal, sad med hovedet bøjet over et nyt stykke legetøj - otteogtyve ar gammel, men endnu ikke voksen.

* * *

Musikken i 'The Nook' drønede løs gennem anlaegget adskillige decibel over høreskadegraensen. Der var ikke plads til en ekstra ved de lange plankeborde under de grotteagtige hvaelvinger, og folk befandt sig som sild i en tønde pa det lille dansegulv.

Han masede sig rundt mellem mennesker i op mod en halv time og gentog spørgsmalet:

- Har du set noget til Kenneth?

En tjener med skødeskind og sveden plaskende ned over ansigtet var ved at mase sig forbi ham med to buketter fadøl højt løftet over alles hoveder. Et sekund befandt de sig mave mod mave.

- Har du set noget til Kenneth?

Tjeneren optradte med saedvanlig professionel døvhed. Han fulgte efter ham - stod og ventede, til han havde afregnet ved et bord med ølsjatter mellem rindende stearinlys. Musikken dundrede løs med ABBA's 'Money, Money, Money'. Tjeneren foldede tegnebogen sammen og spejdede alle andre steder hen.

- Kenneth? - Kender ham ikke, du!

Han lagde sig i kølvandet af ham hen til buffet'en.

- Det er vigtigt. Det er noget, der haster.

Tjeneren tørrede sved af med en underarm og ragede skum af tre nye krus.

- Jeg kender sgu ikke nogen Kenny, kaere ven...

- Kenneth.

- Eller Kenneth... Jeg har ikke en skid med jeres affaerer at gøre. Hvis han findes her, er han maske gaet ned for at tisse en tar... hvad ved jeg?

Han gik ned ad vindeltrappen og gennem døren med den galende hane. Vandet rislede i de fire urinals, og der lugtede stramt af naftalin. Kenneth kom ud fra et af toiletrummene, som var det en aftale, at de skulle mødes her - midt pa gulvet. Han standsede brat op.

- Hvad satan...? - Hardydrengen! Hvad laver du her?

- Leder efter dig. Jeg er pa den, Kenneth. Vi ma snakke sammen.

Kenneth rystede det utroligt lange har vaek fra ansigtet og trak i det tynde mandarinskaeg.

- Okay, men ikke _her_ i hvert fald. Hvis der kommer et par maskerede strømere, vil jeg ikke tages som en rotte i en faelde...

Han nikkede hen mod det midterste toiletrum, og han fortsatte mumlende:

- Der sidder en og junker derinde - en kunde. Lad os lige fa ham af vejen først. Sa skrider vi.

Der gik et par minutter, før Kenneth dundrede pa døren.

- Er du okay?

Svaret lød saligt og tilfreds.

- Jeg har det fint, du.

- Pak sa sammen og skrid, før du helt svømmer hen, bror.

Der blev puslet med tøj, og en lang tynd fyr kom ud - en stor dreng at se til. Han stod og knappede det ene skjorteaerme omhyggeligt, glad for resultatet efter at have fundet endnu en brugelig are.

Kenneth stak hovedet inspicerende ind i rummet.

- Har du faet det hele med dig? Der ligger ikke noget og flyder? - Nej. Godt!

Drengen gik, og de var alene. Kenneth gik hen til vaeggen og lynede ned. Han talte over skulderen.

- Jeg er pusher nu og kun det. Det andet var sgu for farligt. - Na? Hvad er der galt, Hardydreng?

- Det er noget med Dres.

- Ophuggeren?

Hardy nikkede.

Han gik foran Kenneth op ad vindeltrappen - op mod dette inferno af larm og traengsel, som naesten forbød dem at kommunikere. Han skreg med fortrukket ansigt ind i Kenneths har, hvor øret matte formodes at befinde sig:

- Kan vi ikke ga et andet sted hen?

Kenneth gik foran hen mod udgangen, og de kom op pa gaden.

- Lad os ga over til 'Kesse'.

'Hos Kesse' var en lille stilfaerdig kaelderbevaertning i det samme kvarter i den sorte firkant. De talte sa at sige ikke sammen pa vejen. Kenneth frøs og trak hovedet ned mellem skuldrene.

De satte sig afsides ved et bord i et hjørne. Der var i forvejen kun fem gaester fordelt ved tre borde - en midaldrende kvinde, der sad halvsovende og skaeldte sin øl ud - et yngre par, som nøjedes med at se pa hinanden, og et par velbjergede maend, der talte om kolonihaver.

Tjeneren sa pa Kenneth med spørgende løftede bryn.

- Helmuth, lad os fa to Hof.

Hardy ventede, til øllerne stod pa bordet. Han forskede i stilhed det blege forjagede ansigt, han havde over for sig, et sekund eller to - en ramponeret lage, bag hvilken han habede at finde de gamle kvaliteter, som han bildte sig ind at kende i højere grad end byretten.

Kenneth skaenkede op i sit glas.

- Du er helt kokset ud. Er det løgn, hvad jeg siger? Er det noget med din ophøjede tingest af en mor? - Na, nej, det var noget med Dres, sagde du. - Kugler?

- Ja, jeg skal skaffe ottetusinde tohundrede inden i morgen aften, Kenneth. Ellers tror jeg nok, jeg kommer til skade.

Kenneth drak med udtryksløst ansigt og sad bagefter og stirrede ned i øllet.

- Jeg har dem ikke. Havde jeg dem, fik du dem.

- Ja, det ved jeg.

Kenneth fortsatte med oprigtig beklagelse.

- Alting gar skaevt ad helvede til i øjeblikket. Jeg har to hylstre tilbage. Jeg ma ga rundt med dem oppe i røven. Hver gang jeg skal handle, ma jeg ind i en gard og ned med bukserne. Strømerne er helt vilde og blodige for tiden. De huggede en pakistaner med et halvt pund ude i lufthavnen, og de har buret bade min gamle leverandør og _hans_ leverandør, men hvad kan vi finde ud af? - Har du solgt rokken?

- Jeg far ikke en brik over kiloprisen for den, Kenneth. Det forslar som en skraedder i helvede.

- Har du dit job endnu ude i Avedøre?

- Vallensbaek, ja, men vi far løn gennem banken. Der kan ikke laves noget med forskud. Jeg var ude hos Birger, men traf kun Nancy hjemme. Hun var ved at ga op i limningen, da hun hørte, jeg ville saelge mit stereoanlaeg. Hun gik ud fra, at det var varmt...

- Skid pa Nancy og snak med Birger selv, mand.

- Nej, sa vaelter det hele derhjemme hos dem. De har heller ikke salt til et aeg.

- Stereoanlaeg? Skylder du pa det?

- Ja, tre rater, men det lod sig vel ordne.

- Hvad er det for noget?

- SONY, sa godt som nyt, en STR radio 1800, TA 1630 forstaerker og to HI-FI carbocon højttalere. Der er for sekstusinde. Jeg vil slippe hele tjavsen for tre.

- Vent lige lidt.

Kenneth rejste sig og gik over i telefonboksen. Han kom tilbage fem minutter efter.

- Nej, der var ikke noget at gøre.

Kenneth satte sig igen. Der var aegte medlidenhed i hans øjne - pusherens - han, der har valgt at distribuere ødelaeggelse og fordaerv.

- Bare det havde vaeret alle andre end det svin til Dres. Vi ma gøre noget ved det, Hardydreng. Du ma ga under jorden, hvis det ikke lykkes. Du skal passe noget sa satans pa, nar det er ham. Du kender Vagn - en bror til hende Åse. Han prøvede pa at knalde Dres...

- Jeg ved det. Jeg ved alt om det. Jeg ved ogsa, at det ikke nytter at grave sig ned. De finder mig, om sa jeg flyver til manen.

- Ja, indrømmede Kenneth tungt, fyldt med samhørighedsfølelse som for ti ar siden, da de flygtede fra hjemmet og levede i to døgn af kalraber og nedfaldsfrugt - og stjal en knallert fra et uaflaset vaskehus - fulde af falske romantiske forestillinger om mødre, som ventede dem med abne arme. Satans forbandede eventyr af den slags, gamle tanter ynder at laese højt op mod jul! - Der sad Hardydrengen, som havde haft kraefter og vilje til at sla sig fri af alt lortet! - Var han alligevel kun kaninen, der efter flugten fra slangen lystrer naturens lov og vender tilbage og siger: 'Æd mig sa!'

- Hende Susan, har du hende endnu?

- Ja.

- Og der er ikke noget at hente?

- Nej. Hun er under uddannelse, og hun ved ingenting. Og søsteren og svogeren er nygifte og slas med de saedvanlige afdrag.

- Jaja. Hvad fanden gør vi, Hardy? Jeg kender godtnok en, der... nej! Nu, efter du har svømmet for livet, skal du sgu ikke smides i vandet igen.

- Du kender en?

- Ja, men drop det. Tag hellere din røvfuld, selv om det ikke er din livret. Det er heller ikke min... indrømmet.

Hardy sa pa ham, fyldt med en uforklarlig trang til at haenge sig selv ud.

- Det er rigtigt, Kenneth. Jeg er en helvedes kryster. Jeg prøver pa at bilde mig selv ind, at det er for Susans skyld - hvis hun skulle se mig sadan - lakket til. Men det er ikke kun det. Det er mit eget lille usle skind - det har maske noget at gøre med det, man kalder en smertetaerskel. Jeg kan blive helt syg ved tanken. - Du kender en?

- Okay, jeg kender en, der kender en, du ved. Af og til star han og mangler en mand til et job...

- Ja?

Kenneth drak igen af sin øl og skød sine cigaretter over til ham.

- Et job, ja. Det har selvfølgelig ikke noget med taeppebankning eller braendesavning at gøre - det er klart. Men det er let tjente penge - og godt betalt. Andet ved jeg ikke. Jeg har ikke en skid med det at gøre - overhovedet. Jeg kan saette dig i forbindelse med en. Resten ma I selv klare.

Kenneth tømte sit glas og ventede pa et svar, men der kom ikke noget.

- Okay, Hardy. Hvis alt andet svipser, kan vi vende tilbage til det. Du kan finde mig ude i Sverigesgade seksten, bagbygningen, helt oppe. Det er et kollektiv.

De rejste sig. Kenneth betalte, og de gik. De stod stille ude i den efterhanden helt klare natteluft.

- Er du helt flad, Hardydreng?

- Nej, jeg har toogtres kroner...

Han sa pa uret.

-... og knap sytten timer igen! Godnat, Kenneth.

# 3

Han havde trukket en pakke cigaretter i en automat. Fiat'en stod parkeret i Baggesensgade. Han satte sig ind bag rattet og taendte en cigaret.

Stereoanlaegget! Han kunne køre hjem og hente det - have det klar i vognen - maske bruge det som pant for et lan. Det var hundrede procent i orden.

Det var tanken om musik - høj og larmende musik som i 'The Nook', der fik ham til at mindes en film - nu igen... en raekke raedselsbilleder. En skyldner, ung som han selv, sad pa kanten af en fransk jernseng med kugler - helt kørt ned, helt til rotterne, drikkende af et glas, lyttende til lydene ude pa trappen, hvor naeste klip viste to par fødder - to mørke og to hvide sko, der passerede afsats efter afsats, til de naede døren helt oppe. - Naerbillede af en barberkniv i en hand - en fjern skrattende lirekasse som lydbaggrund - døren, der fløj op med et brag ved det første spark - glasset, der faldt ud af drengens haender - naerbillede af glasset, mens det rullede i ro - drengens desperate tryglen: 'Non, non, non... menagement... menagement!' - den ene af maendene, der lukkede døren igen, mens den anden taendte for en gammel radio og fandt musik og skruede op for fuld styrke - drengen, der blev slaet i gulvet - maendene set fra drengens nye synsvinkel - fiskeperspektiv - tarnhøje med daemoniske skygger i ansigtet og udspilede naesebor - glimt af kniven - skrigene - billedet sløret af blod...!

Han blev revet tilbage til virkeligheden af sin egen hurtige hiven efter vejret, fordi noget snørede hans hals sammen. Han sad og graed - kaempede - hvaesede hviskende frem mellem sammenbidte taender: 'Susan, lille Susan!'

Han startede, taendte lygterne og kørte hjem.

* * *

Huset la pa et let skranende terraen. Mellem to gamle Lawsoncypresser kunne han se det blege udsnit af Bagsvaerd sø, der mindede om en stor henkastet pistol. Manen var fremme mellem lasede skyer, som om den skadefro endnu en gang ville praesentere ham for alt dette gebraekkelige forfald - de afskallede mure, den pilradne, algegrønne veranda, der var sunket sammen og mindede om et stort kinesisk skrifttegn mellem meterhøjt ukrudt.

Han stod stille med sine nøgler i handen. Det faldt ham ind, at hele den gamle grimme kasse var et typisk symbol. Et fordums dyrt, elegant dukkehus, kasseret og efterladt af grevebørn og nu beboet af to forpjuskede mejser - moren og ham selv.

Ikke et lunt eller lyst minde var han i stand til at grave frem fra den smuldrende ruin.

I det fjerneste vindue sa han skaeret fra lampen med den laksefarvede skaerm. Sa sad hun oppe endnu - laeste sikkert i en eller anden avanceret, ufattelig intellektuel bog.

I hab om at undga en konfrontation prøvede han at lase sig lydløst ind. Han taendte ikke lys i entreen, og han bevaegede sig pa trappetrinene helt inde ved vaeggen for at undga, at de knirkede.

Susan smilede ham i møde i sin filigranramme henne fra reolen. Han gik straks i gang med at demontere anlaegget. Han løftede de tunge kasseagtige højttalere ned fra vaeggen og satte dem uden for døren. Han sad netop og løsnede skruer i en samlemuffe, da han hørte hende røre pa sig dernede. Hendes skridt kom naermere. Hun kaldte med sin høje, let affekterede stemme:

- Er det dig, Hardy?

Han mumlede en ed og svarede, sa hun kunne høre det.

- Ja, det er mig, men jeg kører igen.

Stilhed dernede - undren. Sa var hun pa vej op ad trappen.

- Kører du igen - pa denne tid?

Han svarede ikke - sa ikke pa hende, skønt hun stod i døren nu. Han kunne forudsige hendes naeste spørgsmal.

- Hvad skal de højttalere? - Hvad laver du?

Han svøbte en ledning om forstaerkeren og satte den fra sig henne i et hjørne.

- Piller mit anlaeg ned.

- Det kan du godt skane - nu. Jeg vil ikke have det ned før tidligst fredag.

- Det far du heller ikke. Jeg kører med det nu om lidt.

Ny pause. Han vidste, hvad hun brugte den til. Han var helt klar over hendes eneste bekymring - hendes planlagte fest pa lørdag - et af de saedvanlige maskerede finkulturelle arrangementer af en skare saere idioter, der viste deres sande jeg efterhanden som sprutten gikind. Det var den slags udskejelser, som blev hyppigere og hyppigere i trit med hendes manglende ansvarsfølelse og betalingsevne. Hun brugte den slags som tykkere og tykkere sminkelag over hendes tilvaerelse her i den forbandede gamle kasse - disse kulisser - saetstykker.

- Du kører med det nu om lidt? - Hvorhen?

Han rejste sig og tog to sma skruer ud mellem sine laeber. Nu stod de ansigt til ansigt - uundgaeligt.

- Jeg skal prøve, om jeg kan fa det solgt.

Som sa ofte før var han i stand til at se helt objektivt pa hende - uden nogen som helst pavirkning, fordi hun var hans mor. Hun var ganske køn - holdt sig godt med sine treogfyrre ar. Hun var meget ungdommeligt klaedt og havde skikkelse til det. Af samme grund tilbragte hun timer foran spejle - nydende, egocentrisk. Det havde udviklet sig fra en hobby til en lidenskab. Adskillige gange havde han taenkt - uden bitterhed eller forurettelse: 'Hun er min _mor!_ Det er saert at taenke sig, at hun er min mor!' - I dette øjeblik var hun hans modstander - vaebnet med en hensynsløs vilje. Han kunne se det pa udtrykket i øjnene bag de meget store cirkelrunde brilleglas, der var indfattet i koralrødt.

- Prøve, om du kan fa det solgt? Har du betalt de sidste rater?

Han svarede ikke. Han forsøgte at komme uden om hende med den lange, flade radio. Hun tradte et skridt til siden og stillede sig i vejen for ham.

- Har du?

Et øjeblik duellerede de med øjne - hendes fjendtlige og brune med et staenk af begyndende panik - hans malbevidste, bla, med den saedvanlige funke af usikkerhed og bekymring.

- Du skylder pa det, ved jeg. Sa laenge du gør det, kommer det ikke ud af huset. Det kan jeg love dig!

Pa en gang virkede han som den aeldste - nedkørt, traet og elendig.

- Lad mig nu komme forbi. De afdrag bliver ordnet - omgaende.

- Gør de det? - Har du pengene da?

Han satte radioen fra sig pa bordet og sank ned pa en gammel øreklapstol med en ternet rejseplaid, der daekkede over det hullede betraek.

- Ja, hvis jeg far de tolvhundrede, du skylder mig, sa har jeg pengene.

Han stirrede bittert ned pa et bundt sammenrinket ledning, mens han taendte en cigaret. Hun blev staende pa samme sted.

- Dem ved du jo udmaerket, jeg ikke har.

- Ja, indrømmede han sløvt og som et bytte for desperate tanker: 'Vi ma da for helvede for en gangs skyld kunne tale sammen - ordentligt som andre mødre og sønner!' Han taenkte pa floskler som 'moderkaerlighed' og 'blodets band'. Klumpen i halsen var der igen nu. Han forsøgte at kaempe sin stemme ned i et roligt, inderligt leje.

- Mor, jeg er kommet i klemme!

Ordene prellede af - totalt. Hun affyrede en raekke draebende raketter i hurtig raekkefølge som fra et Stalin-orgel.

- Er du det? - Nu igen? - Det ma jo vaere det, man kalder et tilbagefald, ikke? - Du har bare taget en lille udflugt pa et par ar ud i retning af et haederligt liv, men nu har du altsa faet hjemve og laegger for med lidt underslaeb... sadan i starten, ikke?... Sa ma vi se, hvad det ellers kan udvikle sig til. - Tyveri af biler, velsagtens. Nu er du jo blevet aeldre og kan ikke nøjes med knallerter, gud fader bevares, nej. - Du kan godt spare dig de øjne. Det anlaeg kommer ikke ud af huset, medmindre du bruger vold, og det gør du maske. Hvorfor ikke? - Men sa skal du vaere klar over, at jeg ringer til politiet!

Hun tav og ventede pa, at det hele skulle traenge ind.

- Jeg har et ansvar. Glem ikke det!

Han sa direkte pa hende nu - mødte hendes øjne igen.

- Har du?

- Uforskammetheder kommer du ingen vegne med. Jeg lader ikke strafbare handlinger finde sted lige for øjnene. Og jeg ringer, hvis det er. Jeg har haft skam nok af dig! Det er ikke en skolepige, du har med at gøre. Jeg er ikke Susan!

- Nej!

- Tak. Jeg hørte udmaerket din odiøse betoning. Hvorfor i himlens navn flytter du ikke ind til hende? Kan du fortaelle mig det?

- Nej, indrømmede han og havde aldrig i sit liv vaeret mere aerlig. - Hvorfor? - Et par gange havde han gjort tilløb, men var blevet grebet af en underlig uro - en følelse af at vaere en slags opsynsmand, der skal forhindre en ukyndig i at omgas livsfarligt spraengstof.

- Jeg ringer, hvis ikke jeg kan forhindre dig i at bega flere forbrydelser pa anden made.

- Ja, det er jeg klar over, svarede han tonløst, men fuldt overbevist. Og i samme tonefald indskød han en lille praktisk bemaerkning:

- Hvor vil du ringe fra? - De har jo lukket for telefonen...

- Du skal bare sla - under baeltestedet. Det er kun, hvad jeg havde ventet.

- De har lukket, skønt du fik penge af mig til regningen.

- Jaja, bravo, fortsaet!

Han prøvede et nyt omslag. Hans stemme var tyk af fortvivlelse. Han var toogtyve ar, men fyldt med en usigelig trang til at krybe ind til en eller anden - en Susan i aeldre og mere moden udgave - betro sig - fortaelle alt - bede om rad og hjaelp.

- Mor!

- Du saetter de ting pa plads nu. Jeg har aldrig i mit liv hørt noget lignende... rent bortset fra, at du har lovet mig pa lørdag...

- Mor! Jeg er i en frygtelig situation. Hør her...

Hendes spørgsmal kom som stokkeslag.

- Hvad har du rodet dig ind i? - Er det noget med Kenneth? - Kommer du sammen med den lille beskidte psykopat igen?

- Nej. Hør nu pa mig! Det er alvor. Inden i morgen...

- Hvis du kommer sammen med ham igen, kan du godt baere bade din radio og alt det andet, du har her, ned i vognen. Sa tør jeg nemlig ikke have dig boende her, Hardy. Hører du det?

Han havde rejst sig. Han rystede over hele kroppen og havde mistet al kontrol over sig selv. Hans øjne svømmede i tarer.

- Hør dog pa mig, for satan i helvede!

Hun gik et skridt baglaens. Hendes stemme var derimod i ro nu.

- Jeg bryder mig ikke om at blive tiltalt sadan. Det minder mig i alt for høj grad om din far. Jeg bryder mig heller ikke om flere af dine vilde ideer om at købe ny bil eller hvad det nu er. Jeg har hørt den vise før... 'Jeg skal bruge totusinde... firetusinde'. Du har mig bekendt dit job - endnu da. Jeg har forlaengst mistet mit! - Godnat, Hardy!

Han stod og stirrede ind i hendes stolte ranke ryg, mens han snappede efter luft. Han hviskede igen mellem sammenbidte taender.

- Ga ad helvede til!

Han lagde sig pa sengen og stirrede op i loftet pa et sort spindelvaev, der havde form som det øverste af en pagode. Alle hendes ord blev haengende herinde - i luften. 'Jeg ringer!' - Han naerede ingen tvivl. Han kunne levende se for sig, hvordan hun med knejsende nakke og rappe skridt ville marchere ud ad døren - op til telefonboksen ved landevejen. 'Du minder om din far!' - Den gamle vise. Han la helt stille med lukkede øjne og forsøgte at genkalde enkeltheder fra det halvt udviskede billede af sin far. Det visuelle indtryk blev svagere og svagere, mens forstaelsen for ham blev staerkere og staerkere - trods hendes arelange muldvarpearbejde: 'Din far har sandt for dyden vist sine kvaliteter!'... 'Din far lever i lykkelig glemsel ovre i Skane med sin nye kone pa tyve. Hundekennel og traktørsted! Kender jeg ham ret, drikker han selv det hele og glemmer at fodre hundene!'... 'Din far...'

Han rejste sig med et saet.

- Min far!

I naeste øjeblik for han rundt med højttalere, forstaerker og radio. Han stablede det hele henne i et hjørne, fandt en vindjakke i skabet og sa pa uret. Klokken var ti minutter over to.

- Der er godt femten timer igen. Jeg kan na turen derover og hjem. Jeg kan na det - med bad eller fly, hvis jeg kan skaffe penge til den skide billet, og det kan jeg trods alt ved at saette vognen i pant!

Nummeret?

Han havde det skrevet op et sted pa bagsiden af en kuvert! Med rystende fingre gennemrodede han tre skuffer og fandt det sa i den fjerde.

To minutter efter sad han igen i bilen.

* * *

Pølse-Jørgen lukkede op for ham, klatøjet, forvirret og i lange underbukser.

- Ringe herfra til Sverige? Er det en vittighed, eller er du blevet gal?

- Jeg ved ikke, om det kan lade sig gøre fra en automattelefon, og det er livsvigtigt. I var vel gaet i seng? Undskyld mig, Jørgen.

- I? - Jeg er blevet alene. Anna døde for over et ar siden - lige efter jeg havde solgt vognen, og vi skulle ha' det lidt godt.

- Om forladelse.

- Ja, det ku' du jo ikke vide. Telefonen star der.

Han kaldte rigstelefonen udlandet og forlangte nummeret. Der gik lang tid, før forbindelsen var der.

- Ja, det ar Ringfelt, oplyste en ulden traet stemme.

- Hallo!

- Ja, det ar ringfelt! Malar ringfelt, eslov!!.

- Mit navn er Hardy Bensen. Kan jeg komme til at tale med Preben Bensen - min far?

- Inte har allenfals. Bensen er rest for lange sin.

- Er han rejst?

- Ja, han Bensen, som bodde har. Han reste til Vasterbotten i høsten. Ta mig fan! Nej, han har inte lamnat nagot meddelande om numret. Adjøs!

Forbindelsen var borte.

Han lagde røret pa og kiggede undskyldende pa den gamle hvidharede pølsemand, der stod frysende og benyttede lejligheden til at tage et par sug af piben.

- Tak for det, Jørgen. Hvad ma jeg give for det?

- Det kan sgu vaere ligemeget. Du fik jo heller ikke noget ud af det. Er der sket noget, siden du... sadan...?

- Nej.

Han var pa vej hen mod døren. Efter en pludselig indskydelse gjorde han omkring.

- Jørgen, kan du lane mig ottetusinde, hvis du far min bil som sikkerhed?

Pølse-Jørgen lo i al sin uskyldige uvidenhed.

- Tak for tilliden. Jeg kan darligt lane dig otte kroner. Alt det, jeg fik for forretningen, ofrede vi pa drengen - Svend Åge. Han stod i gaeld til op over begge ører - takket vaere den mest helvedes svigerdatter, der findes pa jorden! - Nu har jeg kun pensionen. Ja, jeg er ked af det. Godnat, Hardy.

* * *

Han kørte som en gal, til han fandt den naeste telefonboks, efter at han pany havde fodret en automat, som ikke virkede.

- Om mindre end tretten en halv time skal jeg sta med over ottetusinde i handen. Omtrent den halve tid er gaet, og jeg har ikke skaffet en brik!

Han havde kvalme af skraek. Han følte sig dødssyg. Hans puls dundrede som et maskinstempel, da han stod og drejede institutionens nummer. Biviumgard. Ti ar gamle løfter, fremsat i inderlighed af forstanderen, Steffensen, sad endnu i hans ører: 'Hvis I senere i livet far problemer, uanset _hvad_ det er, sa kom til Gudrun og mig!'

Med tilspidsede sanser lyttede han til hver en lyd - hvert lille knaek i røret. Sa var stemmen der - netop som han havde talt ruderne i boksen, hullerne pa drejeskiven og gennem den halvabne boksdør ruderne i de parkerede biler - og var kommet til lovende resultater - lutter lige tal.

> 'De hører den automatiske telefonsvarer. Forstander Gad er bortrejst til den enogtyvende dennes. Eventuelle henvendelser om optagelse eller angaende eleverne i det hele taget bedes rettet til...'

Han kammede helt over og knaldede røret i gaflen sa hardt, at det sorte kunststof slog en revne. Han skreg som en bersaerk i den nattestille gade:

- Satan i helvede! Det er som om jeg har vaeret død i hundrede ar. Alt er lavet om!

Han lagde en arm pa sprosserne i boksen og graed uhaemmet - vildt - mod vindjakkens aerme, men holdt inde kort efter pa grund af en røst fra hans bedre jeg.

- Skvat! Du er toogtyve ar. - Taenk pa det. Taenk pa Susan, der ma tage til takke med dig!

Der gik et par voldsomme traekninger igennem ham. Han blev staende et par sekunder og stirrede tomt pa boksens raglasruder. Gennem den lige ud for hans ansigt kunne han se en gul varevogn - sønderdelt i hundreder af stykker pa grund af glassets struktur. Det mindede ham om noget - noget frygteligt a propos netop nu, men hvilket? Hvilket?

Det groede frem, da han var kommet tilbage i bilen. En raekke senere klip fra den franske film. - Drengen - offeret for barberkniven - flygtede op i bjergene, levede af druer og brugte vinblade som bandage. Sarene laegtes langsomt. Ansigtet afsløredes i close up - naeseryggen, kinderne, hagen. Han lignede en smadret lerkrukke, der var limet utroligt sjusket sammen...

Han styrtede ud af bilen og fandt sig selv staende med panden mod et nedløbsrør, mens opkast skyllede ned over hans traesko. Han ravede tilbage til vognen og satte sig ind, totalt tømt for kraefter, svedende og frysende pa en gang. Den voldsomme muskelkrampe havde gjort hans mellemgulv ømt og endnu en gang fyldt hans øjne med vand.

- Nej, hviskede han med et desperat blik gennem frontruden - mod alt og intet.

- Kenneth! Nu kommer jeg, Kenneth!

# 4

Det var et loftsrum uden anden afgraensning end spaer, laegter og teglsten. En plastledning gik op gennem et hul og bragte strøm til en stor grøn el-radiator fra et eller andet stik i de underste etager. De sov alle. De la spredt rundt pa gamle lasede madrasser uden system - som faldne pa en slagmark. Hist og her var anbragt en masonitplade med paklaebede plakater - portraetter af martyrer fra den habløse kamp for fred i verden, hjemmemalede slogans, oprab om deltagelse i protestmarcher.

Luften var tyk af gammel tobaksrøg og dunster. Han kunne ikke se, hvem der var hvem. Han rystede forsigtigt liv i en lang, smal bylt under et billede af formand Mao. En meget ung pige med en meget tyk fletning viklede sig fri af et taeppe. Hun var høj og talte med drømmestemme.

- Hvem er du?

- En ven af Kenneth. Er han her?

Hun svarede ved at pege ind mod en fjernere del af loftet. Han fandt Kenneth efter to gange at have vaekket de forkerte og vaeltet en flaske med et slukket stearinlys. Kenneth var frisk i løbet af et øjeblik, satte sig i skraedderstilling og taendte en cigaret.

- Har noget vist sig, Hardydreng?

- Nul! Jeg har følelsen af at vaere fornaegtet af alt og alle. Pestbefaengt.

- Det kender jeg, du.

Kenneth kastede et blik pa skikkelserne, der la og flød omkring dem.

- Det kender vi alle her. Det er derfor, vi er steget af. Stig af raeset, for helvede mand, sa snart du har klaret den affaere. Kan du ikke se det? - Nanej. Gu skal du ej. Jeg tager gas pa dig, Hardydreng. Bliv ved med at holde naesen oven for vandet - behold din pige, behold dit job. Nu gar vi - ned og ringer.

De gik mod trappen - i zig-zag uden om de sovende.

- De har det skidedejligt, hviskede Kenneth. - Man bliver jagtet som et vildt dyr, fordi man gør ulykkelige mennesker glade. Selv fikser jeg ikke. Det duer ikke, nar man er medicinmand, jaget af strømere døgnet rundt. Pas nu pa den forbandede trappe, der mangler det halve af et trin. Nu vil jeg habe, at det lykkes. Du er det eneste fortidsuhyre, jeg vil hjaelpe... _t ør_ hjaelpe, mand. Hvis du bliver hugget pa den konto, stoler jeg pa dig - blindt. - Hold _k aeft_, hvor jeg fryser, mand!

* * *

Kenneth valgte en telefonboks et stykke ude ad Sundholmsvej.

- Jeg aner ikke, hvem jeg ringer op, du. Jeg kender kun et nummer og en stemme fra dengang jeg handlede engros. Jeg tror nok, jeg er efterlyst, men kommer der en strømervogn, mens vi ringer, hedder vi noget helt andet. Nu slipper vi vel bedre fra det, end da strømerne fra Køge tog os klokken fem morgen, to pa en knallert. Vi er fra Christiania, og vi ringer efter en vogn. Okay?

- Okay.

- Vi har vaeret i Dragør hos et par duller, som vi traf inde pa Vesterbro ved ellevetiden.

- Hvor i Dragør?

- I et hus i naerheden af havnen. Vi kan ikke finde det igen, er du med? Den ene af dem var alene hjemme!

Han genkendte Kenneth som førerskikkelsen for ti ar siden, da de begge med tungen fremme bar en knallert ud af et vaskehus - den opfindsomme planlaegger og radgiver, Kenneth.

- Jeg er med.

- Har du papir pa dig? Førerbevis?

- Nej, det ligger i vognen. Jeg har ikke noget pa mig.

- Godt, sa hedder du Leif Søndergard og bruger ellers dine rigtige fødselsdata. Og jeg hedder Poul Erik... mit efternavn aner du ikke. Kan du huske alt det?

- Ja, Leif Søndergard og Poul Erik. To duller i Dragør i naerheden af havnen...

- Ja, gult hus, vistnok.

- Gult hus. Er vi uden job?

- Det er klart, mand. Vi skal virke normale. Sa gar jeg ind og ringer. Lad vaere med at sta og laese nummeret over min skulder. Bliv herude.

- Jeg bliver her.

Kenneth gik ind i boksen og blev der i cirka fem minutter. Da han kom ud, afleverede han et hovedkast.

- Sa er det dig. Han ligger og venter pa dig. Han er i røret. Nu gar jeg ud fra, at du er rigtig klog og ikke star og rabler dit navn af dig - eller noget som helst andet, for sa er du dumpet, bror. Jeg gar mig en lille tur imens - ind i baggarden derovre. Klok nu ikke i det, Hardydreng!

Stemmen var dyb og urokkelig rolig - ikke helt ung.

- Vi skal ikke føre lange samtaler. Kenneth har sagt god for dig. Har du ikke vaeret med i noget siden for ti ar siden.

- Nej. Men vi fik taget fingeraftryk den gang.

Svaret lød overbaerende - alvidende.

- Ja, men de blev ikke opbevaret, kan jeg berolige dig med. Du star og skal bruge penge ekspres, har jeg forstaet. Maske bliver du ringet op af en om en time. Har du et nummer pa en privattelefon, hvor du kan snakke i fred?

- Nej.

- Na. Ved du, hvor Frydendalsvej ligger?

- Ja, pa Frederiksberg, langs en kirkegard.

- Rigtigt. I nummer toogtyve, anden til højre star der 'Studie' pa døren. Kan du vaere der praecis klokken fem - altsa om en halv time?

- Ja.

- Da vil døren vaere aben. Du gar ind og baenker dig ved telefonen i vindueskarmen i vaerelset lige ud for entreen. Slut. - Der er lige en tilføjelse. Kan du ringe mig op ved sekstiden, hvis du har ventet forgaeves? - Du har vel faet mit nummer?

- Nej!

- Det var godt. Det var lige det, jeg ville sikre mig. Vi er faerdige. Det er du ogsa, hvis du ikke glemmer, hvad vi har talt om!

* * *

Kenneth stod lige inden for porten. Han kraevede ikke mange informationer.

- Husk nu alt det, du skal glemme, du gamle. Maske lysner det nu.

- Tror du det? - For ottetusinde og tohundrede. Tror du, det bliver _s a_ lyst?

Kenneth trak frysende hovedet ned mellem skuldrene.

- Det kan meget let taenkes. Pengene far du i hvert fald ekspres gennem et par forbindelsesled eller tre. Det er det eneste jeg ved. Kom nu afsted pa arbejde, Hardydreng!

* * *

' **Studie** ' var skrevet med sort i et stort rødt hjerte. Han tog i døren, og den gik op. Han tradte ind, omgivet af sødlige parfumedufte - staerke og gennemtraengende, men der var ikke en lyd at høre ud over draber, der med lange mellemrum faldt i en stalvask i det tilstødende lille køkken. For enden af entreen stod en anden dør aben. Han fortsatte lige frem og kom ind i et vaerelse, hvor tapetet var revet ned. De gamle rester sad som et ørige pa et landkort. I et hjørne stod en udslaet wienerstige, et par spande og en samling malerbøtter.

En pindestol med enkelte hvide farvestaenk stod og ventede pa ham henne ved vinduet. Telefonen var anbragt ved siden af en stor potteplante, som en plastpose var trukket ned over.

Han satte sig og følte sig som et barn for første gang i en tandlaeges ventevaerelse. Han taendte en cigaret. Hans hand rystede pa grund af den indre stemme, der ustandselig traengte sig pa og mindede ham om, hvad han havde indladt sig pa. Situationen kunne sammenlignes med en ikke saerlig dygtig svømmer, der langt om laenge har kaempet sig fra dybet ind pa lavt vand, hvor han kan bunde, og hvor han sa selv anmoder om at blive trukket ned af en haj.

Tre meter bag ham befandt den abne dør sig - vejen ud, mens det endnu var tid. Han stirrede hypnotiseret pa den lysegra telefon - det forbandede apparat, der om lidt ville give ham direktiver fra fortabelsen - fra helvede!

- Nej, den ringer ikke, fastslog han. - Der kan ikke etableres den slags forbindelser med underverdenens bagmaend klokken fem, morgen. Den ringer ikke. Jeg kan roligt blive her en halv eller en hel time. Jeg vil ikke flygte for den, som jeg hele mit liv sa fejt har flygtet for alt andet!

Men hvis den mod forventning skulle ringe?

Et par raedselsbilleder manedes igen frem for hans øjne - filmglimt - maendene pa trappen, handen med barberkniven, blodtagen, de frygtelige vansirende ar, som fik drengen til at skrige, da han oppe i bjergene spejlede sit ansigt i en vandpyt...!

Han blev kortandet igen. Der gik et par traekninger gennem hans skuldre. Gennem den store rude med staenk fra lofthvidtning sa han ud i en koksgra baggard - en skakt, som ikke engang manens straler kunne finde vej ned i.

- Jeg ma gøre det. Adlyde. Maske drejer det sig bare om at sta vagt i en port, mens andre laver en varm forretning - holde en lygte - bringe ting rundt til et par haelere eller tre? - Jeg ma gøre det denne ene gang og aldrig, aldrig mere!

Dybt inde i sig selv rugede han over en hemmelighed - en tro pa et overhoved - en gud, der ikke havde taget nogen fast form - ikke vist sig i kjortel og med sandaler og manende løftet pegefinger, men utallige gange alligevel havde erstattet det savn, som heller ikke var ham bevidst - savnet af en far og en mor - de figurer, der traditionen tro i konfirmationstaler anbefaler deres barn at finde tilbage til hjemmet i sorgens - i modgangens stund.

- Der findes tilgivelse for sa meget andet i denne verden. Vel ogsa for et enkelt fejltrin - tilbagefald? Jeg ma forsøge at rive det ud af min tilvaerelse bagefter - klippe det vaek og splejse de to frie ender! - Men det bliver ikke aktuelt, for den ringer ikke. Om en halv eller en hel time kan jeg ga herfra og ven...

Telefonen ringede.

Det lød som en dommedagsalarm. Et øjeblik var han lammet. Sa greb han røret. Han sansede ikke at sige 'Hallo'.

Stemmen var en mands, men lys, mekanisk, kold som is.

- Er der forbindelse?

- Ja.

- Er De alene?

- Jeg er helt alene.

- Sig et par ting om omgivelserne.

- Tapetet er revet ned af vaeggene. Der star malergrej ovre i et hjørne.

- Godt. Ingen notater af nogen slags. Er det forstaet.

- Det er jeg helt klar over.

- Jeg har et tilbud til tyve tusinde.

Potteplanten med plastposen flimrede for hans øjne.

- Et to minutters job, der skulle vaere risikofrit. Hører De mig?

- Ja.

- Et solonummer.

- Ja?

Mennesket - det andet menneske af kød og blod - hostede kort og metallisk.

- Før jeg kommer ind pa enkeltheder, vil jeg bede Dem høre nøje efter og _huske_. Kan De det?

- Det mener jeg.

- Betragt det som et vareudbud. Jeg ønsker ikke at høre kommentarer af nogen art. Jeg kommer med en raekke facts, og derefter er vores samtale forbi. Forstaet?

- Det er forstaet, ja.

- Manden hedder Isaksen og er tjener i cafe 'Borgen', Peter Bangs Vej, tres ar gammel cirka, boende Skanderupvej atten, Rødovre. Gentag navnet og adresserne.

- Tjener Isaksen i cafe 'Borgen', Peter Bangs Vej. Privat bopael Skanderupvej atten, Rødovre.

- Korrekt. Han er alkoholist, fradømt førerbeviset. Vejen til og fra jobbet tilbagelaegger han pa traedecykel. Som regel - naesten pa klokkeslaet - slingrer han fra jobbet og hjem om morgenen klokken seks efter at have siddet og drukket med sig selv eller andre natten igennem - kanonfuld pa cykel. Er alt dette forstaet og husket?

- Jo, men...

- Der er ikke noget 'men'. Af helt andre grunde end dem, jeg har vaeret inde pa, er det den almindelige opfattelse, at denne fremtoning ikke har nogen eksistensberettigelse. Det ville vaere en berigelse for samfundet, hvis han snarest muligt - det kan _ikke_ ske for hurtigt - slingrede ud foran en bil i passende fart - altsa det efterhanden klassiske 'haendelige uheld'. Beløbet - i sedler - vil da tilga Dem fa timer efter!

Der lød et klik, mens han sad med handen knuget om røret, sa knoerne tradte snehvide frem - kort før han hørte sin egen stemme i et fremmed hysterisk leje.

- Er det min tur nu? Ja, nu ma det vaere min tur, forbandede svinepels!... Hør sa godt efter! - Gentag sa efter mig...

Men det var kun den døde, sagte summen, han henvendte sig til.

Han hamrede røret pa. Adrenalinen piskede rundt i kroppen pa ham og fik ham til at mumle og gentage i en snublende meningsløs forvirring:

- Gud i himlen?... Hold _k aeft_, for satan i helvede!... hvis du aner noget som helst om dette, Kenneth!... Gud i himlen!

Hans knaeskaller hoppede. Musklerne i hele hans krop reagerede i protest. Han sprang op fra stolen - syg af braekfornemmelser - bange for virus, smitte, pest her i denne kvalmende parfumeodeur. Han stormede gennem dørene ud pa trappen, slog hoften mod gelaenderet og skulderen mod vaeggen, da han jog nedad med ben, der gik som trommestikker. Ned - ud i luften. Ind i bilen.

Han sad laenge bag rattet - som en statue - inden han faldt til ro.

- Okay, lad dem sa fa mig!

* * *

Han sa selve dagen bryde frem. Raedslernes - lemlaestelsens dag. Den kom som alle de foregaende dage i marts - marcipanagtig lyserød bag det sorte gitter i det østlige levende hegn, mens han sad alene i morens køkken og drak kaffe i det fugtklamme, dødsstille hus.

Det eneste tegn pa liv var en husskade, der sad og vippede med sin spydformede hale ude i et ungt trae, og skaeldte ud over et eller andet med den samme skraldende lyd, som nar man ryster en aeske taendstikker.

Han følte sig mat og maerkeligt euforiseret efter en hel nat uden et minuts søvn. Hun sov endnu - selvfølgelig sov hun - i et fjernt sted i ruinen. Han kendte pa forhand hendes repertoire. Han oplevede det af og til om søndagen, nar han blev her i den forbandede kasse, uvist af hvilken grund. Hun daskede rundt i en maerkelig dronningeagtig housecoat, glitrende som juletraespynt eller sad og flød hen i et møbel med en eller anden spidsfindig bog, mens det runde lave bord efterhanden tog sig ubeskriveligt ud af appelsinskaller, tekop, krummer, topfyldte askebaegre, aviser fra den foregaende dag og et overflødighedshorn af en aben handtaske...

Spisetider, husets pleje og andre praktiske, jordnaere ting eksisterede kun i en verden, der var millioner af lysar borte.

Han smurte smør pa et stykke franskbrød og prøvede som tusinde gange før at skabe en telepatisk kontakt.

- Susan, lille Susan.

Afretningen? - Den forestaende lemlaestelse?

Han matte laegge sig syg bagefter og pa en eller anden made holde Susan, lille Susan, borte - forskane hende for synet - sadan.

- Nu far de mig! afgjorde han. - De far mig i dag, den niende marts.

Det stod mejslet ind i hans bevidsthed, da han senere kørte ad Ringvej III mod jobbet i Vallensbaek.

- De kommer sikkert to mand. Der var to om at ordne Vagn, Åses bror, selv om det sa ud, som havde der vaeret tyve.

Barberknive?

Han prøvede at finde en trøst i, at dette redskab sa laenge havde vaeret pa retur. Han havde af og til set en - med gult eller sort benskaft, delvis slebet fri for rust, i et marskandiservindue som noget i retning af en antikvitet. Nu var det shavernes tidsalder.

En shaver?

Pa samme made, som en af de dybest sørgende kan komme til at smile pa en begravelsesdag, jog der et tyndt smil over hans ansigt ved tanken om gorillaer bevaebnet med shaver. 'Hvor har vi nu stikket?'

Men fra Glostrupkrydset og resten af vejen tvang hans onde skaebne ham ind i en ny raekke spøgelsessyn - flaekkede arkader, løse lag af øjenbryn, fortaender, der er sparket vandret ind i munden, smagen af lunkent blod - en tyve minutters proces pa et afsides mennesketomt sted - kun afbrudt af bevidstløshed og ny opvagnen.

Først da erkendte han grunden til, at han kørte her, pligttro som altid.

Chancen! Den uigenkaldeligt sidste!

* * *

Klokken var ikke otte endnu, men Lindager, den morakkende idiot, var allerede langt inde i talkolonner. Hans fingre spillede pa regnemaskinens tangenter. Lindager, oldingen pa syvogtyve, maskinklippet i nakken, udstyret med slips, løftede sit hageløse hoved med den enorme naese, der havde givet ham øgenavnet Cyrano (de Bergerac), og fyrede en af sine frygtelige ordinaere replikker af.

- Morn, Bensen, ja, sa er vi her igen!

Hardy svarede ham ikke - gad ikke, simpelt hen. Han satte sig pa sin plads - den modsatte side af de to sammenstillede skriveborde - og betragtede Lindager, da han rev strimlen af maskinen og holdt en pegefingernegl under det nederste beløb, mens han med den anden hand skrev det pa en faktura. Lindager konfererede tallene af. Jo, de var ens. Han lagde kuglepennen fra sig og gned veloplagt haender.

- Du ser lidt sløj ud, Bensen.

- Synes du det?

- Ja, du kommer nok for sent i seng.

- Det er muligt.

Han var ikke i tvivl om, at Lindager med sit bjerg af en kone fik mindst otte timers søvn hver nat i raekkehuset i Solrød, betalt af svigerforaeldrene, som Lindager ogsa var gift med. Satans fornuftige meget solide gardmandsfolk med hundredeti tønder land pa Falster. Blandt andet havde de befalet Lindager at ryge pibe i stedet for dyre usunde cigaretter og vente med at købe bil, til han blev aeldre. Han var fjernstyret af dem, helt og aldeles. Alligevel forsømte han aldrig at skrive takkebreve for medisterpølsen, leverpostejerne og sylten til jul - og for ferierne, hvor Lindager sad og drak lollandsk te med crystallosetter i og sagde ja til alt - ogsa til, at Lone vel egentlig skulle ha' haft en landmand i stedet for en kontormand.

- Ellers gar det godt nok? konverserede Lindager, mens han slog beløbet 219,60 pa regnemaskinen.

Savvaerksfløjten fritog Hardy for at svare pa det ligegyldige pis, men Lindager var i snakkehjørnet og øretaeveindbydende morgenglad.

- Vi var pa Falster og se pa grund i søndags. Der bliver udstykket seksten, men de er ikke byggemodne, og afsaetningen gar traegt...

Lindager skrev 114,20 og rynkede sin lille barnemund om pibespidsen til noget, der skulle vaere et fiffigt smil.

-... fordi folk ikke kender fidusen. Det var svigerfar, der gav mig et praj. Hans bror har noget med det kommunale vejtekniske udvalg at gøre, og man har hvisket ham i øret, at der om fem-seks ar muligvis skal føres en motorvej lige midt igennem den udstykning...

Lindager rev en ny strimmel af og prikkede efter Hardy med pibespidsen.

- Det vil sige, at der bliver ekspropriering, og sa kan det blive en tohundrede procent forretning, nar den bliver minkeleret rigtigt, Bensen. Jaja, man skal vaere om sig, du! Vi stryger nok til den. Tres tusinde kontant.

- Har _du_ dem?

- Har hvad?

- Tres tusinde kontant.

Lindager smilede skoledrengeflov.

- Ja, hvad det angar... det... Jeg blanker mig ikke af af den grund i hvert fald.

- Kan du lane mig godt ottetusinde, Lindager?

Lindager kiggede pa ham i ti sekunder, som var han en marsbeboer med følehorn og tragtformet naese. I første omgang valgte han at le og lyne en brun plasttobakspung op og rode i en skuffe efter det universalvaerktøj, han skrabede pibe ud med.

- Nar man ser, hvad grunde koster nord for København for eksempel...

- Kan du?

Lindagers ansigt slog om fra jordglaede til begravelsesalvor, mens han gjorde skrabeskeen pa vaerktøjet klar.

- Hvis det er dit alvor, Bensen, beklager jeg altsa at matte sige nej. Det er et princip... et løf... Desvaerre, Bensen.

- Et princip og et løfte?

Lindager slog undskyldende med hovedet.

- Na, ja, okay, vi har lovet Lones far aldrig at kautionere eller lane penge ud.

- Jamen det er hverken Lone eller hendes far, jeg spørger. Det er dig, Lindager.

- Jaja... nej. Jeg er kna'me ked af det, Bensen, men det lader sig desvaerre ikke gøre.

- Har dine svigerforaeldre frataget dig retten til at disponere selv?

- Nah, ligefrem frataget. Det ved jeg ikke. Jeg synes bare, at jeg gerne vil vise dem det hensyn.

- Prøv at tage lidt hensyn til mig, du. Vi har siddet her over for hinanden i naesten fire ar. Jeg er i en ganske frygtelig situation - pludselig...

Lindager lagde deltagende praesteagtig hovedet pa siden og ledsagede ham med en raekke sma nik.

- Jeg skal skaffe dem i dagens løb - ufravigeligt. Det kan aldrig blive din fejl, det er jeg helt klar over, men hvis du kunne give mig den handsraekning, er jeg villig til at betale gode renter... og skrive under pa et gaeldsbevis, selvfølgelig.

- Nej. Det gør mig pokkers ondt for dig, Bensen, men jeg er nødt til at sige nej. Det er kna'me trist nok!

Som højskoleforstandersøn fra Vestjylland bandede Lindager ikke. Pokkers og kna'me var hans vildeste kraftudtryk. Han begyndte at stoppe piben med stor omhu og tynde damefingre. Han sa over pa Hardy som en lidt for ung bedstefar.

- Er du ikke en halvdarlig økonom, Bensen? Hva'?

- Maske. Jeg kan afdrage dem med tusinde pr. maned og femogtyve procent renter.

Lindager stirrede forknyt ind i taendstikflammen og børstede bagefter tobakssmuld vaek fra sine knivskarpe presselaeg, før han hamrede nye tal ned. Pa den made undgik han de naergaende bla øjne fra den anden side af bordet.

- Jeg beklager, du.

Lindager var tilhaenger af malbevidst slid, faerrest mulige personlige meninger og alverdens bestraebelser pa at behage - opadtil. Admiralvisen fra 'Pinafore' _sagde_ ham virkelig noget! Nu var prokuristen - Allan Jensen - kommet og sad derinde bag sin teaktraesdør, som tempoet fra en regnemaskine udmaerket kunne traenge igennem. Lindagers fingre gik som benene pa en stepdanser, og nu lod det omsider til, at han holdt inde med skydningen, ham Bensen. - Der havde vistnok engang vaeret noget med et drengehjem... anstalt! Den slags debitorer var vist bedst at undga!

# 5

Madsen stod stor og fuldskaegget i grøn kedeldragt mellem høje stabler af byggematerialer og diskuterede eternittagplader med en kunde, der havde et par børn med sig. Omsider blev de enige, og kunden fortrak.

- Hva' kan jeg gøre for dig, Hardy?

Madsen lyttede inderligt og laenge.

- Ottetusinde, mand. Det er kinesisk for mig. Jeg har selv det halve af røven ude af strahatten. Nar der bliver ringet pa derhjemme, gar jeg ned pa knae og laesper ud gennem brevspraekken: 'Fa'ar og mo'ar er itte hjemme!' Men du, prøv den gamle selv.

- Bach?

- Ja, du kan sgu da kun fa nej.

Nørgard stod ved bandsaven med haret fuldt af savsmuld og virkede lidt irriteret over at skulle hen og trykke pa afbryderen for at høre pa noget, der var sa hinsides al fornuft.

- Ottetusinde? Ved du, hvad vi sidder og nørkler med om aftenen derhjemme? - Konen og mig og den største af pigerne? Vi sidder og maler sma andssvage plasticdimser til en grossist i Køge - til eksport. Det gør vi for at klare afdragene pa et skide elementkøkken!

Han gik efter de høje elegiske klange fra gittersaven. Han stod og ventede troligt et stykke fra den underlige tandbesatte harpe, der for op og ned og delte en bøgekaevle op i planker. Kranens girafhals ragede ind over andre stammer, som stod for tur. Richard fik øje pa ham og kom naermere - snydende naese i fingrene, grinede og nikkede mod maskinen.

- Den er ikke god at fa nosserne i, Hardy. - Hva'?... Jaja, selvfølgelig. Lad os ga herover... Hva'?... Penge? Er det ikke en by i Rusland?... Na, ja, det er sgu ingen spøg, Hardy. Det kan jeg godt se. Har du prøvet en vekselerer eller sadan en haj?... Prøv at kigge i Ekstra Bladet - der myldrer det med dem - lige før alle de her intim massage... 'Lan pa Deres glatte ansigt' og hva' ved jeg. - Prøv sadan et sted, du!

Han kontaktede i den følgende time Leif Rasmussen, Åge, Lille Jørgen og gamle halvdøve Bast. Han blev mødt med den samme reaktion hvert sted - hovedrysten i slow-motion... som hos netdommere i badmintonkampe.

Han gik tilbage mod kontorbygningen, men matte undervejs ind pa det lille tjaereduftende pissoir ved finerlageret. Han kastede op igen - kaffe blandet med galde. Hans syge vandfyldte øjne stirrede pa uret højt oppe pa stenhusets gavl. Klokken var et kvarter over ti. Han havde godt syv timer tilbage, inden han skulle invalideres.

Ligbleg dinglede han forbi Lindager, som sad og oksede løs med fakturaer - den selvretfaerdige, frelste idiot med det besynderlige fysiognomi, som uvilkarligt indbød til at fodre ham med noget animalsk... sild eller dafnier eller melorme. Men han havde ingen sans for det i øjeblikket. Han bankede pa ind til Allan Jensen.

- Kom ind.

Jensen sad bag skrivebordet med sin saedvanlige maske af jovialitet, men den forhindrede ham ikke i at indse sin betydning for Bachs Savskaereri og Tømmerhandel, Vandelsbaek. Han var kraftig - pykniker, korthalset med iøjnefaldende manchetskjorter og mørkt beharede handbage.

- Har du tid et øjeblik, Jensen?

- Ja, endelig, endelig, sid ned, Hardy og kom frit frem.

- Det er noget privat, og det er en ualmindelig fandens situation.

- Uha, uha. Det lyder ikke rart, men spyt ud, sa skal jeg hjaelpe dig, hvis jeg pa nogen made kan - det ved du.

- Det haber jeg.

- Altsa medmindre det drejer sig om penge, for sa ma jeg sige hus forbi.

- Ma du det? Det kan du altsa ikke klare?

- Nix!

Han svaelgede og fik igen den forbandede mandolinstemme, som han selv kunne indse lød ynkelig og barnagtig.

- Tror du der er mulighed for, at der kan fikses et eller andet i forbindelse med lønkontoen... tale med banken.

Jensen holdt begge handflader afvaergende ud fra sig.

- Uhhhh! Det har jeg slet ingen prokura til, Hardy.

- Det er en katastrofesituation. Det er!

- Ja, det kan jeg forsta. Hvad gør vi... hvad gør vi?

Allan Jensen sad og brugte en kuglepen som trommestik. Hardy

Bensens lysebla øjne havde faet noget desperat over sig.

- Tror du det kan nytte at snakke med Bach selv?

- Det ved jeg jo ikke, men hvis det skal vaere i dag, bliver du nødt til at ringe til Finland. Der er han oppe og se pa skovhugst sammen med et par nordmaend. Ærlig talt, Hardy, jeg kan ikke rigtig se, hvad vi kan gøre... ikke i øjeblikket. Hvis jeg far en ide, skal jeg sige til.

- Tak.

Jensen standsede ham, da han lagde handen pa dørhandtaget.

- Hvordan ser det ud med de kontoopgørelser?

- Jeg mangler cirka halvdelen.

- Se, om du kan gøre lidt ved det. Det begynder at haste nu. Bed lige Cyrano om at kigge ind til mig.

Han afleverede beskeden ned i Lindagers straebsomt bøjede nakke og fortsatte direkte ud gennem døren - over til parkeringspladsen og vognen. Traetheden og den fortvivlede situation havde indflydelse pa synet, forekom det ham. Alt var sa skarpt og skaerende lyst - sneresterne pa markerne og smeltevandspytterne pa vejen, da han i den lille raslende Fiat kørte over til tobakshandelen og købte Ekstra Bladet og undervejs hviskede fire gange: 'Susan - lille Sus - hvordan fanden skal det ga?... Hvorfor skal det forme sig sadan for os?'

Han slog bladet op, straks da han var tilbage i vognen. 'Stillinger'... 'Undervisning'... 'Blandede'. - Der... 'Lan og forvaltning tilbydes'.

Han startede, kørte, holdt ved en ny telefonboks og drejede det nummer, der pludselig havde givet ham en feberagtig anelse om et hab - det absolut sidste.

- Mit navn er Bensen. De averterer med lan indtil titusinde mod en underskrift og ekspedition, mens man venter.

- Ja. Har De et job?

- Ja, jeg er kontormand i en tømmerhandel - nu pa fjerde ar. Kan jeg komme ind og tale naermere om det. Det er pa Åboulevarden, ikke.

- Jo. De skal jo udfylde et ansøgningsskema, som vi sa skal kigge naermere pa og tage stilling til.

- Mens jeg venter?

Manden lo lidt - traet. Hardy forestillede sig ham med oprullede skjorteaermer og amerikansk solskaerm over øjnene.

- Mens De venter? Jah... det kan man jo godt sige. Der vil i hvert fald ga fire dage, hvis ellers alt er...

- Vil der det?

- Ja, hurtigere kan vi ikke klare den. Har De lant her før?

- Nej. Hvorfor i helvede averterer De om ekspedition, mens man venter?

Idioten draevede videre - lo lidt igen.

- Der _st ar_ jo 'mens man venter'... der star jo ikke noget om samme dag, vel?

- Kludedyr... plattenslager!

- Hvad si...

Han smaekkede røret pa. Hans hals snørede sig sammen. Han vendte tilbage til parkeringspladsen og bremsede, sa der stod en sky af smasten helt over i plankevaerket.

Den ene af tyrkerne fik øje pa ham, straks da han var inden for porten.

- Ou... Bense... Ojblik!

Det lille menneske smaløb for at komme hurtigt hen til ham. Alverdens gode viljer stralede ud fra de to stenkulsøjne i det mørklødede ansigt. Handen var allerede pa vej om til baglommen i de alt for rigelige brune bukser, der la i folder nede ved skoene.

- Vi hore du mangle benge nok, og du aelletir flink, sødarar met snak og cigarrrette og hjaelpe mit sprog. Vi dig lane, Ahmed og jaj. Jaj har sekshundert og Ahmed tohunderttres. Er den nok, Bense?

Han rakte et seddelbundt frem i strakt arm - naesten befalende, gravalvorlig og med blalige skaegskygger om hage og kinder.

- Mange tak, Haron, men jeg _har_ klaret den, svarede Hardy med en hand pa hans skulder.

- Du har glaret den?

- Ja. Men hils Ahmed og sig tak.

Skuffet tog tyrken pengene til sig.

- Bense, du syg? Du bleg i hode ad helvetil!

- Det betyder ikke noget, Haron. Lindager sad med billig letmaelk og to halve stykker med aeggekage fra dagen i forvejen og var tydeligt kraenket pa firmaets vegne.

- Prokurist Jensen har spurgt efter dig, Bensen.

- Har han det?

- Ja. Hm!

Lindager skiftede retning for sit blik, sa det sa ud som om det var et stykke røget bacon, han irettesatte.

- Jeg synes faktisk ogsa det er forkert af dig bare sadan uden videre at blive vaek i snart...

Lindager sa pa sit armbandsur.

- I snart tre timer. Det synes jeg altsa, Bensen. Du har ikke vaeret her i naesten tre timer, og vi aner ingen verdens ting.

Hardy satte sig. Lindager vovede ikke at kigge højere end pa tyrens tegn i skjorteabningen, men han kunne maerke Hardys øjne alligevel - udaeskende.

- Er du blevet forfremmet, mens jeg har vaeret vaek?

Lindager tyggede paent med lille lukket mund.

- Om jeg er blevet forfremmet?

- Ja, siden du siger 'vi' - og siden du sidder og tager kontrol pa mig... holder øje med klokken.

- Holder øje med? - Jeg kan nok taelle til tre.

- Kan du? Lad mig høre!

Lindager saenkede fornaermet øjenvipperne.

- Nu er du jo ond i sulet, fordi jeg ikke vil lane dig penge. Det er lidt billigt, men det behøver man ikke at vaere professor for at regne ud.

- Det er du heller ikke, Lindager.

- Du har... du har aldrig kunnet li' mig!

- Nej, det er korrekt.

- Men nar der skal lanes, kan du godt finde mig! Det er lidt maerkeligt.

- Synes du? - Jeg har engang pa landet set en graspurv saette sig pa skulderen af en mand, fordi høgen var efter den!

Lindager standsede tygningen og lignede mere end nogen sinde en peberfugl - en _tukan_.

- Jeg kan ikke se, hvad det har med graspurve og høge at gøre.

Hardy løftede røret af telefonen og begyndte at dreje Handelshøjskolens nummer.

- Nej, det kan du ikke, Lindager. Hvis det stod til mig, ville du ogsa fa tilkendt in validerente.

Han blev stillet om og havde til sidst Susan i røret.

- Hej, lille ven. Du skal ikke vente mig i aften.-Nej nejnej...

Han holdt handen for som en skaerm om tragten og fortsatte hviskende.

- Jeg bliver nødt til at rejse over til far nogle dage. Nej, han er ikke syg, men... Jeg skal forklare dig senere...

* * *

Fru tømmerhandler Bach var noget overvaegtig, rank med høj frisure og lidt vege traek. Først stivnede hun. Derpa stod spørgsmalstegnene billedlig talt i en regn fra hende, mens hun lukkede døren efter ham og bød ham ind i stuen.

To minutter senere taenkte hun: 'Bare jeg dog ikke havde vaeret alene med ham. Bare Annie i det mindste havde vaeret her, for det der... det ma da vaere et nervesammenbrud! Og sa ung, han er... og vistnok ogsa dygtig, forstod jeg pa Holger'.

Han sad ved et af sofabordene i den store opholdsstue, og hun valgte en stol sa langt borte som muligt. En ting var, at han først afleverede en hel bunke darligt sorterede ord... et eller to ad gangen... Det mest uhyggelige var, at han nu var gaet i sta - og graed! - Et voksent menneske - en mand. Hvad i alverden skulle hun sige? - Hun valgte noget, hun allerede havde sagt.

- Jeg kan jo ikke tage stilling til den slags, Bensen. Det bliver De nødt til at tale med min mand om. Jeg ville skam gerne hjaelpe...

Han løftede ansigtet op imod hende.

- Nej.

Hun studsede.

- De mener?

- De spekulerer i øjeblikket kun pa en ting... at fa mig ud af vagten. Og det er der vel ikke noget at sige til!

Gud i himlen! Var der ikke noget med et... optagelseshjem... ungdomsfaengsel eller sadan noget?

Hun vovede ikke at dreje hovedet. Det var kun øjnene, der gled hen mod Holgers gevaerer ved siden af pejsen. Du godeste, hvis nu et af dem var ladt!... Narkotika?... Ja, sikkert! - Han var typen - tøjet og frisuren. Og hvorfor havde han vaeret pa den anstalt?

Hans uforskammede psykopatiske bemaerkning levede videre i hende og gjorde hende opfindsom i livsfarens stund.

- Ud af vagten? - Jeg vil hellere sige det sadan, at jeg venter gaester hvert øjeblik...

Han nikkede og virkede helt udbraendt nu - falleret.

- To af min mands brødre, digtede hun videre, og i naeste øjeblik var det som om han sa lige igennem hende.

- Store og staerke, ikke?

Han rejste sig som en gammel mand.

- De ma undskylde ulejligheden.

Endelig!

Han gik langsomt hen mod døren til korridoren, men standsede halvvejs fremme, da han fik øje pa Annies billede - studenterbilledet.

- Deres datter, ikke? Hun har det vel forhabentlig godt? - Trygt?

Fru Bach holdt sig fem meter bag ham. Hendes øjne var cirkelrunde, arvagne som en allikes. Svaret kom daempet og hurtigt.

- Det haber vi sandelig!

- Ja.

Han vendte sig om en sidste gang i den abne dør ud til den brede havegang.

- Farvel, fru Bach.

* * *

Lindager sa ud som om han havde oplevet jordskaelvet i San Fransisco - og selv var skyld i det. Han kunne ikke skjule et gran af vild triumf i stemmen.

- Jeg skulle be' dig komme ind til prokurist Jensen, Bensen.

Lindager havde ikke sans for rimet i dette ordvalg - kun for, at det trak op til griseslagtning nu, og den fik han maske lov at overvaere!

Allan Jensen tog brillerne af og lagde dem fra sig. Stemmen var faretruende blid. De var ikke pa fornavn mere.

- Fru Bach har lige ringet. Hun var skraemt fra vid og sans. Hvad _er_ det da for noget, Bensen?... Mase til Tastrup, ind og true direktørens kone?

- Jeg har ikke truet nogen.

- Det sagde hun. Du havde vaeret meget truende og provokerende. Hun var rystende bange...

- Jamen det er løgn, kort og godt.

- Ja, det ved jeg ikke, men jeg er bange for, at det er den slags, der vil fa Bach til at foresla dig et andet job... eller i hvert fald et andet sted!

Hardy oplevede endnu en gang, at han her - traengt baglaens helt ud til afgrundens rand - fangede et lillebitte nyt hab, som han hidtil havde overset. Han sa for sig en naturlig udvikling... en raekke følgehandlinger... opsigelse pa stedet - uden varsel, men ifølge traditionen med tre maneders løn!

- Nar du er bange for det, Jensen, sa fyr mig!

- Det foretraekker jeg at lade Bach selv tage stilling til, nar han vender hjem. Lad os nu endelig ikke...

- Du kan altsa ikke fyre nogen?

Allan Jensen betragtede ham indgaende. Havde hun ret, fru Bach, nar hun formodede, at han var staerkt pavirket af spiritus eller stoffer?

- Ikke i sadan en anledning. Sa skulle det vel nok vaere grovere ting, selv om guderne skal vide, at dette er slemt nok. Men jeg kan ikke undga at forelaegge det for Bach. Det haber jeg, du kan indse.

Hardy klamrede sig til de to ord 'grovere ting'. Han kunne i øjeblikket ikke se andre chancer. Han rev en stol til sig og satte sig omvendt pa den - hvilede haenderne pa stoleryggen og hagen pa haenderne.

- Jeg betragter dig som røven af fjerde division, Jensen. Sa er det sagt!

Prokuristens ansigt var ubevaegeligt. Han tog brillerne pa, men blot for at tage dem af igen med det samme.

- Gør du det, Bensen. Det lyder interessant.

- Ja. Du er i virkeligheden en andspygmae - i lighed med det skaevbenede misfoster derude - snudebillen Cyrano! Jeg sidder og overvejer, om ikke det var en god ide at gi' jer no'n pa frakken...

- Har du drukket, Bensen?

- Ja, gu har jeg drukket, mand. Det er man nødt til for at holde ud at vaere her i den lortebutik med sadan et par kludedyr som dig og sa ham... den abbed til Lindager. Nu starter jeg med at rydde op pa dit skrivebord!

Han bøjede sig frem og gav kurven med de høje papirstabler et fur, sa den røg over imod stalskabet, og indholdet hvirvlede ud pa gulvet.

Jensen havde rejst sig som en trold af en aeske og stormede forbi ham - rev døren op.

- Lindager, jeg gar ud fra, at du har hørt, hvad der er foregaet herinde. Det har du vel ikke kunnet undga?

- Nej, jeg ma kna'me tilsta...

Hardy fulgte efter prokuristen - stod lige bag ham nu, før han gjorde omkring og gik to skridt baglaens.

- Bensen, hvis du rører os - Lindager eller mig - sa bliver politiet tilkaldt omgaende.

- Gør de? Kan I godt finde ud af at ringe op?

Han gik - fulgt af begges forundrede blikke - om og satte sig pa sin plads.

- Du skal ikke saette dig, Bensen. Det er ganske overflødigt, medmindre det er for at tømme dine skuffer for private ting. Jeg ma bede dig om at ga. Her har du ikke mere at gøre.

- Er jeg fyret?

- Ja, noget sa inderligt. Det kan jeg love dig.

- Tak, ma jeg fa en anvisning pa tre maneders løn...? Det er tre gange sekstusinde firehundrede og fyrre!

- Det kan ikke ske her og nu, Bensen. Det vil altsammen blive ordnet efter de gaeldende regler.

- Skriv mig en check pa beløbet.

Allan Jensen lavede med flad hand en øksehug-bevaegelse vandret gennem luften.

- Der er _ikke_ noget at gøre, Bensen. Jeg ved udmaerket, hvad du er ude pa, men du skal ikke bruge den slags midler.

- Du har prokura til at fyre mig, men ikke til at ordne min aflønning?

- Ja, jeg har fyret dig - administrativt, fordi du ma anses for at vaere farlig for dine omgivelser. Du kan klage til HK, Bensen, og sa beder jeg dig om at ga - NU!

- Okay, lad mig fa mit tilgodehavende. Før gar jeg ikke.

- Lindager, vil du ringe efter politiet?

Lindagers dirrende pigehand var allerede ovre ved telefonen, men Jensen bremsede ham et sekund før Hardy satte kursen mod døren.

# 6

Han sad i Fiat′en.

Han reagerede som en robot, der er programmeret - mekanik, der traeder i funktion efter bestemte impulser og signaler. En lampe lyste og afslørede teksten: 'To timer igen. Føl pa din krop, mens den endnu er intakt'. En anden, grøn, anviste ham ubarmhjertigt en udvej: 'Selvmord!' Og en tredie, forhanende gul, blinkede giftigt med det korrekte svar: 'Du tør ikke!' og 'Susan?'.

Benzinmaleren viste minimum. Hans kontantbeholdning var pa tredive kroner. Da han lidt efter holdt ved en tank, faldt det ham ind, at ikke engang _det_ var ham forundt - at købe en flaske, tømme den og give sig bedøvelsen i vold - lade dem finde ham sadan.

Flugt?

Det var nytteløst - en stakket frist, men han havde accepteret den, inden han var tre kilometer ude ad Ringvejen. - Skjule sig et sted og vente pa lejligheden til at snige sig ombord pa et skib pa udenlandsfart?

Ja.

JA!

* * *

Huset la forladt hen. Haesligt, fugtigt, forfaldent og tomt. Med yderdøren fejede han en hel bunke post hen over entreløberen, da han laste sig ind. To aviser, en stak reklamer og syv-otte sma og store kuverter - de fleste med rude i og mere eller mindre truende, sandsynligvis. Hun købte ind som et ansvarsløst barn - glemte at betale - lante hos ham og glemte, hvad hun havde lant til. Hendes evindelige sugerør nede i hans lommer var en af grundene til, at han nu stod her i den tilstand - syg og dømt og halvt sindssyg.

Han sparkede til hele bunken, sa den spredtes.

Et brev, tykkere og tungere end de andre, landede, sa det stod skrat op ad fodpanelet. Det var den eneste grund til, at han haeftede sig ved paskriften pa den brune kuvert: 'Hardy Bensen, Søbrinken 6, 2880, Bagsvaerd'. Det var ufrankeret, men af formatet kunne han regne ud, hvad det indeholdt. - Tre bandkassetter, som Jan havde lant forlaengst, og som han havde rykket ham for flere gange. Det var tindrende ligegyldigt nu. Han var ikke i stemning til at høre musik, og det var et spørgsmal, om han nogen sinde blev det igen.

Noget at drikke først og fremmest - NU!

Egentlig brød han sig ikke om spiritus, men i dette tilfaelde var han patient - en stakkel, hvis hele organisme skreg efter beroligende medicin fem kvarter før en operation uden narkose.

Han satte brevet fast i bukselinningen og gik ind i den inderste stue, der stod, som hun havde forladt den i aftes - en spraglet mødding pa det runde bord, et rodsammen af puder i sofaen. Han gik pa knae henne ved det lave skab af moseeg og abnede for hendes skov af flasker - tømte, kvartfulde, halvfulde. Han valgte en 'White Label' whisky og et lille slebet ølglas, som han omgaende fyldte til randen og drak af, som var det maelk. Da det var tømt, fyldte han det op igen, satte sig i en stor ternet stol og stillede flasken mellem sine fødder. I den sydende stilhed hørtes kun den tunge dystre gang af uret i den tilstødende stue - den ormaedte 'Grandfathers clock', om hvilken hun naesten havde vaeret i kamp med hans far, da de delte boet - og vundet. En af de bedrifter, hun meget gerne talte om. Nu var vaerkets tikken pludselig taktslag - korte trommehvirvler for delinkventen, der føres til skafottet. Han sagde højt og klart, allerede belejret af den første uldne sløvende følelse:

- Nu er det lige før det sker, Hardy!

Han sa pa det lille kantede ølglas i sin hand, og det blev omgaende til glasset i handen pa den franske dreng - og den ternede stol blev til jernsengen med kuglerne - og ude pa trappen...!

- Hold kaeft! befalede han sig selv og drak igen og fik alligevel lyst til at tale - højt og hørligt.

- Lille Susan! - Lille søde Sus. Du og jeg pa en øde ø! Helvedes langt borte, hvor der til vi dør aldrig vil komme en levende tobenet sjael... joeh... fuglene i palmerne og pa stranden - ellers ikke... ingen af det krapyl - menneskene - de talende rovdyr... satans forbandede rovdyr. Kun du og jeg, søde lille Sus - Adam og Eva.

Om en time!

Et sted derude skreg en krage under det begyndende aftentraek. Et liv, et vaesen, anatomisk perfekt og ved sine sansers fulde brug. Gennem vinduet sa han over toppen af havens fjorgamle visne ukrudt det pistolformede gra udsnit af søen. Han slyngede naensomt, legende den sidste sjat whisky rundt i glasset - nippede til den og maerkede en slags kraftreserver vagne til dad og give ham mod nok til at taenke i detaljer.

- Lad os nu se bort fra, at de bruger knive! De nøjes vel med at sla - og med at bevaege mine lemmer...

Han satte glasset fra sig, fordi brevet, det tykke brev i bukselinningen, generede ham. Han tog det op og holdt det i handen.

-... og med at tvinge mine lemmer imod den naturlige bevaegelsesretning - judoprincippet.

Sa tømte han glasset igen.

- Det første slag, hvis det er voldsomt nok, vil i sig selv maske virke bedøvende. Man har hørt om folk, der ved trafikulykker far smadret en arm eller et ben - faktisk uden at maerke det lige i øjeblikket!

Han sad og markerede sine ord ved at sla med brevet ned i handfladen - kuverten med kassetterne, som alligevel var for bløde og for lette til at vaere kassetter. Herom gik der telegrafi fra handen op til hjernen, og hans fingre gled sonderende hen over den med tape forstaerkede konvolut. Indholdet var elastisk og lod sig bøje i hele sin laengde. Han rev en strimmel tape af og abnede den ene ende - rystede indholdet ud - sedlerne med det grankoglegnavende egern pa den ene side og den madonnaagtige pige med slangekrøllerne pa den anden - tusindkronesedlerne. Der var tyve.

- Nej, sagde han blot i første omgang og fik sa øje pa det stykke foldede karton, der var flagret ned pa gulvet, hvor det nu stod som et hustag. Han samlede det op - laeste:

> Velnotført. Mal selv din vogn omgaende
>
> og hold dig ellers helt i ro.

- Nej, sagde han igen, mens hans egne pulsslag overdøvede uret derinde.

Han travede rastløst, formalsløst hen til vinduet og tilbage til stolen. Pengene la som et sjusket arrangeret spil kort pa gulvtaeppet ved siden af arket og kuverten. Han fremsatte i sin tiltagende rus vanvittige pastande.

- De **har** vaeret her. De har slaet mig ihjel, og sadan er døden altsa!

Først da kom de første sma brudstykker flyvende og begyndte at føje sig sammen og blive til en del af et sandsynligt billede. Det skete, mens han atter sad i stolen og halvt ubevidst ordnede sedlerne og kartonstykket og stak det hele tilbage i kuverten, foldede den hardt og stak den ned i baglommen, hvor den sad spaendt - udbulende. Han havde med en fod vaeltet flasken. En mørk plamage af whisky bredte sig pa taeppet, men han sa det ikke.

Navnet pa bevaertningen? - Navnet?... Jo, 'Borgen', Peter Bangs Vej!

- Ikke drikke mere nu - ikke en drabe!

KTAS-fagbogens blade spillede mod hans tommelfinger. Reproduktion - Repraesentanter I - Restauranter, kafeer m.m.... Borgen, P. Bangs Vej 81.

Af gammel vane rev han røret af - drejede nummeret efter klartonen. - Telefonen? - Den virkede. Den var abnet igen, og hun havde altsa betalt!

En kvindestemme:

- Cafe Borgen.

- Mit navn er Larsen. Ma jeg tale med Isaksen - tjener Isaksen.

- Isaksen?

- Jatak, hvis han er til stede.

Lang pause. Han bildte sig ind at høre en hviskende samtale - det knitrede i røret. Sa var hun der igen.

- Hvem var det, De sagde, De var?

- Mit navn er Larsen. Det var en aftale, at jeg skulle ringe.

- Isaksen er død, sagde hun.

- Er han død?

- Ja, han blev pakørt af en bil i morges, da han kørte hjem.

- Ja.

Han indsa det tabelige i det svar - 'Ja'.

- Undskyld, tilføjede han og famlede røret pa. I naeste øjeblik var han et vaergeløst bytte for angsten - et barn, man hensynsløst har efterladt i et stort øde hus. Den tilstand fordrev med et slag virkningen af spiritussen. Der var kun den døde summen i hans hoved tilbage.

- Aldrig, sagde han, staende midt pa gulvet med knyttede haender.

- Aldrig!

Det naeste ord, han sagde var:

- Politiet!

Han ville ringe - bede dem komme her - forklare dem alt - alt! - NU! - Kun ikke om Kenneth.

Flasken der pa gulvet.

Han gik hen og samlede den op og satte den tilbage i skabet. Det var mens han sad pa hug her, telefonen ringede. Han gik hen og tog den.

- Hos Bensen.

- Det er fra Danfelts isenkram. Traeffer jeg fru Bensen?

- Nej, hun er ikke hjemme.

- Undskyld, hvem taler vi med?

- Sønnen. Hardy Bensen.

- Kan De tage imod nogle glas, vi har faet hjem til Deres mor, hr. Bensen? Sa vil vi bringe dem nu.

- Det kan jeg ikke sa godt. Jeg skal ga om et øjeblik.

- Åh. - Er der andre til stede, som maske kunne...?

- Nej, jeg er helt alene i huset og skal som sagt ga.

- Det var kedeligt, men det er der jo ikke noget at gøre ved. Farvel.

- Farvel.

Han stod og stirrede olmt pa telefonen. - Glas! - Hendes evindelige vilde indkøb. Det var vel til den abefest pa lørdag?

Den foldede kuvert med pengene i baglommen føltes som et modbydeligt fremmedlegeme - en fastklemt levende skorpion. - Politiet! - Hvad skulle han sige? - Hvordan skulle han forme det kort og klart og uden mulighed for misforstaelser, sa de kom - omgaende - sa han var omgivet af dem, nar tiden var udløbet?

Nu rolig, fremfor alt.

Han taendte en cigaret og stod og stirrede filosofisk ned i gulvetog hørte vognen.

- Nu kommer hun hjem. - Selvfølgelig nu - i taxa som verdens rigeste. Satans! - Jeg ma ga op og ringe fra boksen ved Nybrovej - udstille mig, synlig for alle. Og hvad er klokken?

Han kunne maerke sveden bryde frem oppe i hargraensen i naeste sekund, da han havde set pa uret. Sytten toogtredive. To minutter over tid!

Men sa hjalp fornuften ham.

- Det sker trods alt ikke lige pa klokkeslaet. Dres skal først konstatere, at tiden er udløbet - sa skal han have alarmeret sine gorillaer - og sa skal _de_ af sted!

Han stod og lyttede og rynkede øjenbryn - ventede pa lyden af en smaekkende vogndør og maske hendes undulatkvidder til chaufføren - en eller anden bemaerkning - og hendes nøgle i døren.

- Kom nu... kom nu. Jeg star her, og tiden gar... og jeg kan risikere at løbe lige ind i dem midt pa hulvejen - som en rotte i en faelde. Kom dog for helvede nu!

Sa var hun der, men ikke med nøglen. Han for sammen ved dørklokkens bløde ding-dong-ding, og han begyndte at kvaerulere, inden han naede helt frem for at lukke op.

- Hvad ville du have gjort, hvis jeg ikke...

Han rev døren op.

De stod side om side ude pa den naesten opslidte kokosmatte, maendene. De var meget yngre, end han havde forestillet sig. De var ikke koparrede eller bar bredskyggede filthatte. Den ene var barhovedet og ikke nogen kaempe - snarere lidt under middelhøjde. Det sa ud som om hans naese en gang havde vaeret braekket. Han bar mørkttonede briller, islandsk sweater og sorte bukser, der havde opslag over lyse gummistøvler. Den anden havde en grøn stofkasket med navnet 'Shell' trukket ned i panden og var i gul kittel og korte scooterstøvler. Det var ham der sagde:

- Harry Bensen?

- Nej. Han er lige gaet.

De sa pa hinanden. Den mindste lo, sa eh guldplombe kom til syne.

- Gu er det sa. Tyrens tegn!

Den anden nikkede og havde vaeret forudseende. Hans scooterstøvle sad allerede i klemme i døren.

- Lad vaere med det, Bensen. Den kan du ikke lave med os.

De var inde i entreen nu og havde lukket efter sig - last med slaen. De bevaegede sig med armene lidt ud fra kroppen, som nar nogen skal jage kalve ud af en fold. Den største spaerrede for trappen, der førte ovenpa. De lo igen, begge to, da de sa ham opføre sig som en jagtet mus. Ogsa den bevaeger sig langs vaeggene - undgar krogene. Og de lo højere endnu, da han tyede til løgne og udflugter, der er sa karakteristiske hos børn under leg, konkurrencer og spil.

- Det er for tidligt. Det gaelder ikke!

Den lille gentog leende:

- Det gaelder ikke!

Den store naermede sig henne fra trappen, langsomt og lod sig ikke standse af alle de galoperende ord - de rablende bønner: 'Hør nu her... lad mig nu forklare...'. Han tog Shell-kasketten af, og det virkede malplaceret aerbødigt. Han holdt den i den venstre hand, mens hans højre lagde sig lige sa meningsløst, beskyttende pa Hardy Bensens skulder og gled op om hans nakke...

Og trak ham fremad til et møde med en frygtelig skalle.

Hardy følte naeseryggen vokse og spaende huden til bristepunktet samtidig med, at noget varmt, klistret gled ned over det højre øjenlag - forhindrede ham i at løfte det. Og den store talte daempet - beroligende.

- Hold nu kaeft, mand. Det nytter jo ikke noget.

Hardy var nede pa knae og omklamrede benene under den gule kittel - følte arbejdende muskler og sener, mens han med ru røst skreg ind mod den andens mave og skridt:

- Nej... nej... nej!

Den store trak vejret heftigt hen over hans hoved.

- Du skal op at sta, bror!

Han vred sig fri af grebet om benene og sendte et knae med fuld kraft pa op under hagen pa sit knaelende offer, sa det fløj over mod vaeggen.

- Op at sta, Hardy - kom sa, op at sta!

Det var den mindste, der hjalp ham op - ved haret - rettede ham helt ud og slog med et snaevert hvinende stød i solar pleksus. Det føltes koldt som is. Det virkede koldt som is og forbød ham at ande - fyldte ham med panik. 'Jeg kvaeles nu. Langsomt!' Lydene fra ham mindede om fjerne kobrøl, og hans overkrop var igen vandret. Og gennem det venstre øje sa han deres fødder, der kom i vejen for hinanden. Det sa ud som havde de tyve. Han hørte den stores lidt forpustede, lidt rystende: 'Nej, lad mig, du'. Hans hoved blev flaet op igen, og hans nakke dundrede ind i vaeggen. Den store slog med løs hand - en bagvendt, som skabte en lang syngetone i begge Hardy Bensens ører.

- Tror du ikke, det havde vaeret klogere at betale gaeld, bror. Tror du ikke?

Han prøvede at holde sig oprejst - mod vaeggen. Han maerkede den flove lunkne smag af blod. Han taenkte midt i dette ubeskrivelige helvede: 'Hvorfor kommer hun ikke hjem? Hvorfor kommer der ikke en og ringer pa?'

Den lille med den skaeve naese og den guldglimtende tand hjalp ham med at holde sig oppe med et greb om hans hals.

- Vi er ikke faerdige. Det troede du heller ikke, vel?

Et nyt dybt slag fulgte lige efter, og Hardys knae gav efter. Han kurede langsomt ned ad vaeggen - maerkede bylten i baglommen - sa den store gøre sig klar igen.

- Jeg har dem, brølede han, sa godt det lod sig gøre for grebet om halsen. - Pengene! - Jeg har dem - her!

Den store saenkede handen med et lille usikkert smil.

- Du har dem? Slip ham lige, du. Han render krafteme ingen steder. Du har dem?

- Ja.

Han faldt forover - ned pa alle fire, prøvede at rejse sig, men benene naegtede at lystre...

- I far dem - nu!

Igen smalo de et sted højt oppe - naesten hyggeligt. Og en af dem sagde:

- Hvis han har dem, kender du sa nogen, der er sa rablende skør. Gør du?

Siddende pa knae og med haender som kastagnetter trak han kuverten frem og gentog helt overflødigt, hysterisk:

- Jeg har dem!

Og nogen sagde:

- Ja, krafteme. Har du set en dyne? Manden er ikke rigtig klog - garanteret!

Han holdt ni dansende tusindkronesedler ud fra sig og maerkede, at nogen tog dem, og en stemme sagde:

- Ni. Det passer nøjagtigt med de sidste renter, du.

De hjalp ham op og hen pa det naestnederste trappetrin.

- Hvis du er rigtig klog - trods alt. Sa glemmer du den affaere, bror!

Han sank blod fra mundhulen og snøvlede et utydeligt: 'Ja'.

- Ellers kommer vi igen. Men du kender godt spillets regler.

Gør du ikke?

Han nikkede som en besat.

Sa gik de.

Deres skridt fortonede sig derude. Der gik lang tid, inden han hørte dem starte vognen. De havde parkeret den et stykke borte.

* * *

De tunge smertende drøn, der i umindelige tider havde plaget hans hoved i en bestemt rytme, blev bistaet af noget andet i en anden takt, som forplantede sig gennem hele huset. Gradvis blev han løftet ud af den tilstand, der hverken var søvn eller bevidsthed, men han kendte sin mors stemme - høj og eksalteret som altid, men nu ogsa fyldt med et stigende raseri.

- Hardy, luk op! Las den dør op, eller ved gud i himlen, jeg sender bud efter en lasesmed! - Luk op, Hardy!

Han kravlede rundt i sengen med langsomme øgleagtige bevaegelser og rakte haenderne ud i det totale mørke, men var de første tyve sekunder ikke i stand til at orientere sig. Det var ikke nogen ubehagelig tanke i sig selv. Det forfaerdelige opstod, da han fattede, hvor han la - og hvorfor.

- Hardyyyyyyy!

Hun skreg som et hysterisk barn derude nu, og hun trommede ubehersket pa døren med begge haender, mens han kaempede sin egen kamp - med tingene, han stødte pa - med balancen. Gennem sma braeklyde, som han ikke var i stand til at holde tilbage, stavrede han i retning mod larmen. Hans haender gled over fyldinger og gerigter og ramte sa nøglen. Han laste op.

Da hun stormede ind og taendte lys, vendte han ryggen til og bevaegede sig som en olding. Det var ikke af hensyn til hende, han faldt ned pa maven, sa hun ikke i første omgang sa hans ansigt. Det var et rent tilfaelde. Og han blev liggende sadan - fuldt paklaedt.

- Hardy!

Hun gøede det ud.

- Hardy, hvad foregar her? Hvordan er det, entreen ser ud?

- Entreen? taenkte han. - Entreen?

Sa forstod han. Sandsynligheden talte for det.

- Svar mig!

Hun stampede barnagtigt i gulvet og havde gradkvalt stemme.

- Hvor kommer det blod fra? - Blod pa taeppet - blod pa vaeggene. Ved gud i den højeste himmel, jeg ringer efter politiet. Jeg vil vide det!

Han kørte pa rutinen. Tilvaerelsen gennem ti ar i samme hus som hende havde gjort ham til ekspert i udflugter - i undvigelser.

- Vi... sloges...

Han stønnede mellem ordene.

- Kom op at slas. Det var en fyr, jeg havde taget med hjem...

- Kenneth?

Hun skreg det triumferende ud.

- Nej... ikke Kenneth, snøvlede han ned i hovedpuden.

- Hardy, vend dig om!

Hun sagde det pa en gang truende og med tilkaempet ro.

- Vend dig om!

Med to hurtige skridt var hun henne ved sengen og greb fat i ham. Han skød albuerne ud fra kroppen som bryderen, der vil forhindre modstanderen i at vende ham om pa ryggen. Han gjorde det pa grund af sanser og taenkeevne, der langsomt vendte tilbage fra minut til minut.

- Jeg vil trods alt forskane hende for at se mit ansigt. Det, der en gang har vaeret mit ansigt!-For hendes egen skyld... Trods alt!

Men hans kraefter slog ikke til. Hun fik ham vendt om.

Hun gispede ikke - skreg ikke. Og der skete kun det i hendes ansigt, at alt, hvad der kunne kaldes udtryk, gled bort. Det var kun en maske nu. En maske helt i symmetri... Bag de store runde brilleglas to øjne, som ogsa var af glas, naese som en voksmannequins - dukkemund - ikke en mine - ikke en fold.

Stemmen var ogsa helt uden nuancer. Hun talte langsomt og krystalklart.

- Susan skulle se dig nu. Jeg tror, jeg ringer.

Hun lagde armene overkors og laenede sig mod bordkanten.

- Det er det aekleste, jeg har set.

Han la kun og sa ud i rummet med sit uskadte venstre øje. Hun flyttede sig lidt, sidelaens for at se ham fra en anden vinkel. Hun var tilskueren i markedsteltet. Han var kalven med de to hoveder.

- Skal du have laege?

- Nej, hviskede han.

- Tapetet er ødelagt dernede - taeppet er ødelagt. Hvad har I spildt inde i stuen foran den ternede stol?

- Whisky, hviskede han. - Vi sad først og drak.

- Af min whisky?

- Ja.

- Åh, lidt tyveri. Jaja! Det ma vi vende tilbage til! Havde du taenkt dig at møde sadan i morgen pa dit job?

Han sank noget. Han taenkte pa jobbet... ringe til Allan Jensen... sygemelding...

Sa meldte ogsa denne kendsgerning sig: 'Jeg har jo ikke noget job!'

- Havde du? spurgte hun med en stemme som rustent blik.

- Jeg har ringet, hviskede han.

- Javel. Og praesenteret din brandert? - Skal du have mad?

- Nejtak, hviskede han.

Sa gik hun - afbalanceret, behersket, underligt i ro. Hun smaekkede ikke det mindste med døren. Han hørte kun hendes stemme een gang til i løbet af aftenen... eller var det natten.

- Jeg gar ud fra, at du selv siger til, hvis du vil have noget at spise eller noget at drikke - maske navnligt det sidste!

# 7

En overgang havde han feber, kunne han maerke. Senere kom morgenlyset listende. Han følte, hvordan huden spaendtes over naeseryggen. Hans haender begav sig ud pa en forsigtig rekognoscering. Trods skorpen af størknet blod kunne han maerke, at flaengen i øjenbrynet var kort. Men laeberne var i nattens løb vokset til negerlaeber med indvendige sar. - Taenderne?

Ingen af dem var løse. Han rokkede forsigtigt ved hver eneste.

Bulen i baghovedet var sa stor som et halvt andeaeg, men han havde en anelse om, at det ikke var den, der skabte den ustandselige kvalme og smerterne, nar han prøvede at taenke intenst.

Radioen gik dernede, og hun var igen ved hans dør med sin metalstemme.

- Skal du have noget at spise eller noget at drikke?

Hun spurgte udefra - kom ikke ind.

- Kun en kop bouillon, svarede han mat.

Da hun kom med den, afleverede hun den uden ord - satte den pa det lille bord ved siden af sengen og forsvandt. Hun nynnede pa vej ned ad trappen.

Ved ellevetiden hørte han hende i opbrud. Han kendte lydene. Rappe, travle skridt, som fortalte, at hun havde skiftet sko - skabslagerne i entreen op og i - tilbage til stuen efter tasken - smaekket fra yderdøren og hendes gang over gruset - mere og mere fjern.

- Susan lille Susan. Gud vaere lovet regner du med, at jeg er i Sverige nu! Hvis du kom her, ville hun omgaende lukke dig ind - praesentere mig.

Han satte sig forsigtigt op og blev siddende et stykke tid pa sengekanten - svimmel og ør og svedende. Han fandt sine cigaretter frem og taendte en. Den smagte som braendte klude men han satte sig for at ryge den faerdig, mens han indlod sig pa det vaerste af alt - tanker og raesonnementer.

- Jeg er afskaret fra at ga til politiet nu. Jeg har brugt nitusinde af beløbet - omtrent det halve...

Det fastslog han først og fremmest, stirrende tungt frem for sig med venstreøjet. Det var som et kølleslag. Andre fulgte efter.

- Jeg har pa den made anerkendt beløbet - pataget mig...

Blodet skyllede op i hans ansigt. Pulsen hamrede som aldrig før.

- Pataget mig... det.

Det kraevede et tilløb.

- Pataget mig et mord!

I lang tid - mens han stagede sig fra møbel til møbel - ud i badevaerelset og tappede vand i karret, og mens han skar ansigter og var ved at snuble, da han trak tøjet af - centrerede hans tanker sig kun om disse ting.

Sa ramte noget nyt ham. Det satte sig i halsen - snørende og knugende, som da problemet med Dres eksisterede. Et nyt damoklessvaerd hang over hans hoved, skarpere og mere livsfarligt end det gamle.

- Det underlige tilfaelde med tjeneren - Isaksen! Det ma vaere en flugtbilist. Ellers havde modparten vel vaeret til stede - blevet hos ham, til politi og ambulance kom?... Sa ville ingen fa anledning til at tro, det var mig...

Han sad stiv som en pind i lunkent badevand - som en statue, mens han lod alt dette forfaerdelige holde sit indtog. Han sansede ikke at bruge børsten og saeben.

- En flugtbilist! - De fleste af dem bliver afsløret før eller senere... Eller de melder sig selv, nar de har sovet rusen ud - paberaber sig det saedvanlige 'Der gik en klap ned!' - De kommer luskende til politistationens skranke - drevet af samvittighed eller konen eller begge dele!... Opklaringen bliver offentliggjort i aviserne - skreget ud!

Tingene tog form for hans indre blik, og hans arme og ryg - alt, hvad der var oven for vandet, blev nobret af gasehud. Han frøs som en hund. Han sa i anden bagmaend tale sammen - ringe hinanden op - traeffe beslutningen, den eneste rimelige.

Han meddelte sig paralyseret og hviskende til de blagrønne fliser pa vaeggene, til døren, til de sma forcromede knageraekker og til spejlet, som han ikke turde konfrontere sig direkte med:

- De slagter mig ved førstgivne lejlighed. Det er spillets regler i de kredse. - **De sl ar mig ihjel**!

- Susan!

Han vaskede sig faerdig, verdensfjern, uden at erkende smerterne og den akutte invaliditet pa anden made end ved at skaere taender. Naesten hjaelpeløs pa alle mader fandt han rent undertøj frem og fik det pa. To gange følte han sig sikker pa at falde besvimet om. Den ene gang fik han i sidste øjeblik et fast tag i et vandrør. Naeste gang gik han omkuld pa sengen.

- Jeg har en kaempehjernerystelse! Naeste gang er det abent kraniebrud... eller de gar frem efter amerikansk mønster - støber mine fødder fast i cement, sejler mig ud et sted og saetter mig udenbords!

Han ville have vished, om sa det skulle koste ham livet, før tiden, men en pludselig og alt overvaeldende traethed gjorde det naesten umuligt. Han matte skaffe sig en eller anden stimulans. Tilkalde laegen - hendes? Nej. Deres gamle laege - doktor Martinsen? Levede han - praktiserede han?

Han fandt ham i telefonbogen, da han havde taget trappen ned - eet trin ad gangen, slingrende, svajende. Han la pa knae pa gulvtaeppet, mens han ringede op. Det var konsultationstid netop nu. - En pigestemme.

- Hos doktor Martinsen.

Han praesenterede sig.

- Kan jeg komme til at tale med Martinsen selv?

- Et øjeblik.

Han indledte sa friskfyragtigt, som det var ham muligt.

- Jeg har vaeret i slagsmal og er godt lakket til! Er der en mulighed for, at jeg kunne komme?

Han fik lov at komme tretten tyve.

Han sad og hang over det lave bord med telefonen for at samle kraefter pa ny, da han havde sagt farvel. Naeste gang ringede han og bestilte en taxa.

En praktisk stemme i ham var kommet til orde:

- Brug løs af pengene. Det gør hverken fra eller til!

* * *

Martinsen havde ikke forandret sig meget, siden de sas sidst for otte ar siden i anledning af en forstuvet ankel efter et fald fra et blommetrae. Maske var bade han selv og det helt kridhvide har blevet lidt tyndere. Han stod og vaskede haender og hilste ham med et:

- Gudfader bevar mig vel! Sloges I med laegtehamre?

Og lidt efter:

- Jeg formoder, at det var den anden, der vandt!

Han rensede og udstedte sma ordrer til klinikdamen og smed masser af tamponer vaek.

- Der skal klemmer i det øjenbryn. Kaster du op?

- Ja, lidt - en gang imellem.

- Ja, pa hovedet i seng i mindst fjorten dage.

- Fjorten?

- Yes, sir. Du ligner din far, kan jeg se - ikke sa meget lige i øjeblikket med det muletøj og det øje, men jeg har hukommelse og forestillingsevne. Du har hans farver og hans holdning!

En pind med vat pa, dyppet i et eller andet dansede svidende rundt i hans ansigt.

- Ham synes jeg, du skal holde dig fra i fremtiden, ham, der har sadan et naenne. Tror du ikke?

- Helt bestemt. Kan jeg fa et eller andet, sa jeg kan blive lidt kvikkere?

- Hvorfor det? Du har bedre af at sove.

- Der er et par ting, jeg skal na, før jeg gar hjem og laegger mig. Det er meget nødvendigt.

- Na. Bruger du medicin i det daglige?

- Aldrig.

- Du er vel ikke selv kørende - forhabentlig?

- Nej, jeg er i taxa.

Selv kørende? - Bilen!

Mens han blev forsynet med haefteplastre pa kryds og tvaers og samtidig andsfravaerende gennem vinduet betragtede to varvakte spurve, der sloges om et stra ude i et lille nøgent frugttrae, huskede han ordren pa kartonstykket: 'Mal _selv_ din vogn, _omg aende_...'

Han indsa en mulighed for, at han nu var under observation, og at disse grusomme ukendte magter ikke fandt sig i, at nogen som helst ordre blev ignoreret. I naeste øjeblik forstod han ogsa, at han ved at undlade dette malerarbejde ville stille sig selv i et mistaenkeligt lys.

Han blev kaldt tilbage til nuet med et kraftigt dask pa den ene skulder.

- Sa. Nu ser du om muligt vaerre ud end før!

- Ja, svarede han sløvt, fordi det naesten i samme sekund faldt ham ind, at han ikke alene havde mistet sit job, men ogsa sin frihed. Han befandt sig i et greb af en klo. Tilfaeldet ville vise, om den ville løsne sig eller krystes fastere - knuse ham - gennembore ham.

Doktor Martinsen havde sat sig med receptblokken.

- Hvad er det for ting, du skal ordne? - Nu skriver jeg noget op, som du kan fa lige her ovre pa apoteket. Og sa - sa snart du har ordnet de aerinder - sa er det hjem og i seng!

* * *

Pa apoteket fik han et papbaeger med vand og slugte straks en af tabletterne. Taxaen holdt derude med tikkende urvaerk og stigende pris, men i sin maerkelige feberstemning kunne han for første gang i lange tider lade hant om penge.

De holdt ved ikke mindre end fire forskellige kiosker pa tilbagevejen. Han havde nu skødet fyldt med aviser.

Det sidste sted, han var inde, var i en farvehandel, hvor han købte en stalbørste, fem ark sandpapir, en spartel, to tuber spartelfarve, en hobbysprøjtepistol og fire kilo syntetisk duebla lak.

* * *

En af de fa heldige omstaendigheder, han kunne øjne var, at stereoanlaegget - radioen, ikke var blevet solgt.

Den gik sa at sige uafbrudt det meste af døgnet - fra pressemeddelelse til pressemeddelelse. Han la med alle sanser spaendt og lyttede - ventede pa dommen - øksehugget. Han havde pløjet avisstakken igennem tomme for tomme og følt sig højeksplosiv under denne jagen efter en kort notits om en flugtbilist, der havde meldt sig.

Hver gang han foldede en avis sammen - hver gang en nyhedsudsendelse sluttede med sit lille klokkesignal, trak han vejret dybt og havde faet endnu en frist - stakket, maske!

Tabletterne tog han som ordineret pa etiketten. De havde en bade opkvikkende og lettere euforiserende virkning pa ham - fyldte ham i kortere eller laengere perioder med lidt kummerligt mod og en slags optimisme, som han ved naermere eftertanke ikke kunne fornuftbegrunde. Det viste sig blot, og det var tiltraengt. Han voksede lidt - modnedes. Og dette igen gjorde ham opfindsom. Naeste gang, hans mor forlod huset, ringede han til bladkompagniet og tegnede et abonnement pa fem dagblade med omgaende levering.

Dagen efter ringede han til den naermeste nabo, et midaldrende aegtepar ved navn Gauensøe, hvor det af gode grunde var konen, der tog telefonen. Manden udmaerkede sig ved at vaere døvstum og havde i tidens and ret laenge vaeret uforskyldt arbejdsløs. Han var af den grund sulten efter alt forefaldende.

En halv time efter stod han ved siden af Hardy Bensens seng, med kuglepennen klar og forventningen lysende i de brune øjne. Han var et all-round-menneske. De fyldte fire bloksider med aftaler og gensidig forstaelse, og allerede dagen efter gik han løs pa bilen med slibevaerktøjet - udendørs ganske vist men alligevel velcamoufleret bag mandshøjt ukrudt og kvas.

Om fredagen var den faerdig og blev af Gauensøe selv kørt tilbage til den mere abne plads ved gavlen - til fri beskuelse. Ottehundrede kroner rigere tog Gauensøe hjem. Hans kone var mere interesseret i hans fingersprogsberetning om fru Bensen, der ophidset havde brugt mund end i, hvad han havde lavet.

En raekke fagter sagde omtrent ordret: 'Hoven kaelling... gamle forfaldne kasse... flink søn, ramt af en tagsten'.

Samme aften fik Hardy besøg af sin mor. Hun indtog sin yndlingsposition - laenede sig mod bordkanten med korslagte arme.

- Det lader til, at de klø, du har faet, virkeligt er traengt ind, sadan at forsta, at du er hjerneskadet. Forleden dag satte du himmel og jord i bevaegelse for at skaffe penge. Nu engagerer du flot fremmede mennesker til at male din vogn.

- Ja, svarede han roligt. - Vil du godt raekke mig mine cigaretter.

Hun kastede pakken hen til ham.

- Hvilket vel er ensbetydende med, at nu har du pludselig penge nok!

- Ja, faktisk.

- Hvorfra?

Han gav sig god tid til at taende cigaretten.

- Hvor har du faet penge fra? spørger jeg.

- Jeg kom rent tilfaeldigt til at overvaere en handel med en brugt vogn, og jeg kom til at sige et par ting, som virkede befordrende - til saelgerens store glaede. Det syntes han burde paskønnes. - Jeg har ikke, som du maske tror, faet et tilbagefald og lavet indbrud - sammen med Kenneth eller andre.

- Du er lige sa opfindsom som din far - du er!

- Ham har jeg faktisk ikke sa meget imod at ligne.

- Nej, vel? Sa ma du til at laegge dig i selen. Sa kan du skam ikke nøjes med Susan.

- Det kan jo vaere, at min holdning til hende er lidt anderledes, end fars var til dig.

- Det vil jeg inderligt habe - for hendes skyld. Nu siger jeg dig pa forhand, at hvis vi skal have politiet rendende her igen, sa kan du ikke bo her mere, Hardy.

- Nej. Sa far du igen et paskud til at fa mig strittet ud. Det er du ekspert i. For femten ar siden kaldte du det 'barnets tarv', da du skulle have mig rystet af i en fart. Nar I nu endelig _skulle_ skilles, ville du vaere helt fri og uafhaengig. Derfor proppede du mig ind pa Biviumgard. Ud til højre med mig.

- Ja, det ved du alt om, selvfølgelig. Nar man er syv ar, har man jo overblik. Det er klart.

- Man kan have faet det siden. Der er adskillige ting, jeg bedre forstar nu. Men jeg foretraekker at holde dem for mig selv, med mindre du ligefrem tvinger mig til at komme med et par eksempler. Det undrer mig lidt, at du har sa travlt med at fa mig børstet af. Er jeg egentlig ikke en slags indtaegtskilde?

Hun lo - kort og ironisk.

- Jojo, i højeste grad. Pa dig spinder man sandelig guld! Det, du betaler for kost og logi og jeg ved ikke hvad...

- Nej, jeg kan godt taenke mig, at du ved ikke hvad - ud over kost og logi. Det _er_ jo sket, at jeg er tradt hjaelpende til, nar der er kommet et indbetalingskort eller et af de mange breve: '... I modsat fald vil beløbet blive overgivet til inkasso'. Er det ikke?

Hun gik hen til vinduet og stod med ryggen til. Hendes blik faldt tilfaeldigt pa den nymalede bil. Solen, som i fire dage havde skinnet gavmildt, skabte et par stjerneformede reflekser i lakken.

- Jeg vil ikke skaendes med dig - ikke hudflettes af dig. Jeg er din mor, og...

- Er du?

- Dine uforskammetheder stempler kun dig selv. Ma det vaere mig tilladt at spørge, hvornar du havde taenkt dig at tage pa arbejde? - Det ser ud som om du har i sinde at belejre dig her pa langt sigt. - Fremmed medhjaelp - aviser ind ad døren. Jojo. Den far hele armen!

Han greb igen den tovende, tilfaeldet havde kastet ud.

- Jeg skylder maske at fortaelle dig, at jeg efter min debut som handelsmand har gjort to gode forretninger helt pa egen hand. Okay, jeg har sagt mit job op.

Hun snurrede rundt og sagde - pa en gang forfaerdet og truende.

- _Det_ haber jeg er løgn!

I stedet for at svare rakte han ud efter sine bukser og tømte baglommen. Han sagde heller ikke noget nu - smed blot knapt titusinde i sma og store sedler pa det lille bord ved siden af bakken, hun havde sat fra sig. Hun stirrede stift pa pengene, mens han med rolige bevaegelser kom sukker i sin te.

- Jeg tror, jeg vil drikke den, inden den bliver kold. Jo, jeg havde ikke rad til at ga dernede mere og skrive fakturaer og radne op mellem krydsfiner og spanplader og tømmer 4/4 eller 4/2.

I lang tid sagde hun ikke noget. Hun havde sat sig pa Marokkopuden. Der hørtes kun klangen af hans teske mod koppen.

- Har du tjent det pa to dage?

- Pa to timer - sammenlagt, løj han uanfaegtet videre. Han indsa, at tingene skulle saettes pa plads snarest muligt. Det drejede sig alt sammen om sten pa hans fremtidige vej, som han var i gang med at rydde, og det var ikke sa svaert nu, som han havde forestillet sig.

- Ved handel med biler?

- Ved handel med biler, ja. Brugtvogne.

- Gud fri mig vel, sagde hun stille og benovet, og han tilføjede henkastet:

- Lad vaere med at snakke om det i øst og vest. Brugtvognsforhandlere har et tvivlsomt ry. Man kaemmer dem alle over een kam!

Han vidste, at her rørte han ved noget elementaert. Hendes personlige forfaengelighed. Hun vaernede som en buldog om sin lille usle prestige - sminkede den ved enhver lejlighed. Det havde vaeret ønskeligt, om hun i samme omfang havde kalket huset!

- Det er der jo ingen grund til at ga og himle op om, gav hun ham ret. Hendes stemme virkede pludselig forkert - fremmed i al sin fordragelighed. Sadan havde hun hidtil kun optradt i korte glimt - nar hun skulle lane eller pa anden made drage nytte af ham.

- Hardy, jeg kom til at taenke pa... dit anlaeg... radioen og højttalerne. Tror du ikke han kan baere det ned og stille det op i morgen - ham, der malede bilen?

Han standsede et stykke med ost pa vej op til munden.

- Lad det sta her. Jeg kan ikke undvaere det.

Han skelede til sit ur. Der var snart radioavis. Hun blev i rollen som lille blid, medgørlig pige.

- Jamen gud! Jamen hvad sa pa lørdag? Gaesterne?

Han prikkede med resterne af ostemaden mod pengene pa bordet.

- Køb noget selv og fa det ordentligt sat op - af en fagmand. Jeg skal nok betale det.

Hun studsede.

- Nejnej, sagde hun først - for en ordens skyld. - Du skal sa sandelig ikke...

Han tyggede af munden.

- Du har selv af og til slaet pa, at vi levede her i en slags... parforhold med faelles udgifter, ikke?

- Joh, men... naeh, det skal du i hvert fald ikke. Ikke tale om. Jeg skylder dig jo ogsa tolvhundrede, nar ret skal vaere.

- Ja, fanden med dem.

Hun sad og undersøgte sine forsølvede negle en efter en.

- Jeg aner jo ikke, hvad sadan noget koster - eller hvordan det skal vaere. Jeg vil ikke have det for stort i hvert fald.

- Nej, det ma vi snakke om først.

Der var pludselig udbrudt en underlig forsinket julestemning imellem dem. Hendes blik var nu rettet mod haefteplastrene i hans ansigt.

- Det er da svundet meget, Hardy. Det var godt, du gik til laege. Men jeg havde jo tilbudt...

- Jajaja.

- Ma jeg tage en af dine cigaretter? Mine ligger dernede.

- Ja, ryg endelig.

Hun taendte og fulgte den bla røgkegle op mod loftet. Som hun sad der med det ene ben kastet over det andet, kunne hun med held have gjort sig gaeldende et hvilket som helst sted blandt selv de yngste mandfolk, fastslog han. Han havde altid kunnet betragte hende hundrede procent objektivt - uden andre blokerende eller generende følelser skabt af varme, hengivenhed, 'blodets band'.

Hun kom pludselig med et engleagtigt forslag.

- Vil du ikke have Susan herud? - Skal vi ikke ringe?

Dette lille 'vi'!

Han skød koppen lidt ind pa bakken.

- Nej. Jeg star op i morgen.

Susan skulle ikke ringes op og fa lejlighed til at stille forbavsede spørgsmal: 'Er han ikke i Sverige?'

- Jeg tror, jeg vil høre presse nu.

- Ja, jeg skal ogsa ned og lave bordplan.

Hun rejste sig. Det ringlede svagt fra den svaere metallaenke om hendes hofter.

- Skal jeg saette dig pa? Og Susan selvfølgelig?

- Pa? Hvorpa?

- Til pa lørdag?

- Nejtak. Ellers tak. Vi kender jo ingen af dem, og sa jeg... med det hoved.

Hun gik.

Han hørte hende nynne daempet nederst pa trappen. Han foldede haenderne under nakken og stirrede op i loftet - pa spindelvaevet og en vandskjold, mens han prøvede at vurdere fremtiden - fyldt med saftige løgne, den ene vaerre end den anden. Ikke kun over for hende dernede, men over for Susan. - Susan! Han forestillede sig hende i de kommende situationer med det lille hjerteformede ansigt troskyldigt vendt mod hans - køkkenbla kloge alvorlige øjne - nikkende, lyttende, trods sin gode forstand ude af stand til at gennemskue ham pa et eneste punkt.

Han led alene ved tanken og fandt en sammenligning, som gjorde det endnu mere forfaerdeligt. Det var som... ja, det var som at rigge et lille vaergeløst barn ud i en raedsom narredragt med hale og bjaelder og lade det jokke gennem en lang gade, fyldt med voksne fingerpegende grinende...

At tilsta alt? At betro hende det hele - hun som den eneste i denne verden?

Han havde overvejet det tyve gange før - og var hver gang kommet til det samme resultat.

Nej!

- Hun vil vaemmes ved mig. Hun vil blive vild af skraek.

Han forsøgte at bore i sig selv, psykologisk. Det gjorde ham usikker og stillede ham over for nye problemer.

- Nar alt kommer til alt, er det maske egoisme. Jeg er bange for at miste hende - bange for sandheden - bange for klø. Jeg er et skvat, der er bange for alt!

# 8

Dagene gik. Dagbladene og radioen udeblev med dommen. I hans ansigt sad der kun eet haefteplaster tilbage, og han kunne igen bruge det højre øje. Han havde faet klemmerne fjernet.

- Kan du kende ham, hvis du møder ham igen?

- Selvfølgelig kan jeg kende ham, Sus.

Hun la og førte en fingerspids sommerfugleblidt fra hargraensen ned over hans ansigt.

- Din lille paene naese. Hvorfor drak I sadan. Du plejer jo ikke... Og hvorfor i alverden slaebte du ham dog med hjem?

Hun la med handen under kinden og legede med hans ansigt, nød ham. Han sagde:

- Vi gider ikke snakke om det mere nu, vel?

- Nej.

Hun puslede med hans halssmykke - tyrens tegn.

- Du skulle fa en anden kaede i - en, som du ikke sadan skal sla knuder pa, fordi den er for lang.

- Jeg har en et eller andet sted. Jeg skal have den skiftet ud.

Nu hvilede hendes kind igen pa puden, og hun la og sa pa ham med spilvagne øjne.

- Jeg kan ikke lide, at du handler med biler.

- Hvorfor?

- Jeg kan ikke lide det - handel, snyd og druk. Jeg kan heller ikke lide hestehandlere med alle deres øller og raben og handslag. Jeg sa det engang pa et marked - Hjallerup. Er der fremtid i det, Hardy. Kan vi leve af det?

Han lo og trak hende ind til sig med en heftig bevaegelse, og han sagde ned i hendes har, der duftede af shampoo:

- Fornuftig gammel kone. Vi gider ikke snakke mere om slagsmal og druk og bilhandel nu.

* * *

Kriminalassistent Jens Ancher, Politigardens afdeling A, populaert kaldet drabsafdelingen, blev ringet op af en Valbykollega, Korsgard, jaevnaldrende med Ancher og med tilsvarende klaebehjerne.

- Jeg har lige vaeret vaek en uge. Imens har vi faet en sag pa en flugtbilist til almindeligt rutineagtigt gennemsyn.

- Na, og sa sigter du mig?

- Ja, men det vender vi tilbage til senere. Foreløbig har jeg fundet ud af dit motiv. Du har prøvet pa at køre ham ned en gang før i en lidt anden betydning.

- Det var satans.

- Ja. Den draebte er tjener Bent Åge Isaksen. Er der sa noget, der ringer?

- Hvor slog han sine folder? Jeg mente, han var rejst dejligt langt fanden i vold, da han havde afsonet sine fem ar, som jeg skaffede ham pa halsen. Det resultat fortjener jeg ingen laurbaer for.

- Han har arbejdet i Tyskland indtil for et ar siden.

- Ja, der hørte han ogsa hjemme.

- Sidste ar vendte han sa hjem og fik en raekke job - snart her, snart der, rundt om i landet, i Vendsyssel, pa Als, pa Ringkøbingkanten - Vejle, Falster og Vejle igen. Sa for to maneder siden fik han arbejde i en bevaertning, der hedder 'Borgen' pa Peter Bangs Vej.

- Og det rygtedes maske?

- Muligvis. Vi er inde pa lidt af det samme, og du husker ham altsa?

- Ja, han havde stritører - sma, der stod ud fra hovedet. Fraek som en slagterhund. Stejl benaegter - vild, fanatisk arisk idiot. Jeg var nok lidt for grøn til at vaelte ham dengang.

- Nu har andre altsa gjort det for dig. Forsinket opgør!

- Det ved jeg ikke. Hans forsvarer var den gamle korrupte røv til landsretssagfører Uldum-Jessen. Han mødte op i retten med et helt kor af betalte falske vidner. De gav ham de tre alibier, han havde brug for. Han fik kun for landsskadelig virksomhed, men han har fandenhakkeme deltaget i tre clearingsdrab her i byen. Han skulle have vaeret skudt sammen med de andre ude pa Refshaleøen.

- Du vil godt have sagen ind?

- Det skal du tale med Runge om. Hvordan gar det med vor faelles ven, I.P.?

- Skidt. Han er bange for, at han skal af med foden. Han vil hellere af med Alice.

- Hvad er det for noget pjat?

- De skal skilles. Sadan ligger landet. Det er svaert, som det er blevet moderne, at folk fejrer sølvbryllup med fut og knald - og sa bagefter render de fra hinanden.

* * *

Runge overrakte Ancher flugtbilistsagen naeste dags morgen.

- Din gamle ven er død, som du kan se.

Ancher lagde piberenser og pibe fra sig og rakte ud efter det bla charteque.

- Ja, det kunne jeg selv have foranlediget den gang, hvis jeg havde haft heldet med mig.

Runge satte sig i stolen overfor. I den havde der siddet adskillige drabsmaend, voldtaegtsforbrydere og syge fremtoninger, der havde forgrebet sig pa sma piger, men den lignede alligevel alle andre stole.

- Du fik ham ikke selv slaet ihjel, nej. Hvis en anden nu har radet bod pa din forsømmelse, skal du fange ham og fa ham straffet. Det er vilkarene. Kig nu pa den, sa vi kan fa den returneret. Lad os blive ved jorden og indrømme, at vi ikke er medvirkende i en Brockelman-film. Tolerancen har holdt sit indtog i det danske folk...

- Har den? Sa er jeg glad igen.

- Der er sgu ingen, der gar og lurer pa sadan en mand i naesten fyrre ar. Det skal ingen bilde mig ind. Han er kørt ned af en ganske tilfaeldig flugtbilist - ikke en gammel taenderskaerende haevner!

Ancher sad med skaevt slips og grat pjuskhar og bladede i afdøde Isaksens rekvirerede akter. Et kompromitterende vidnesbyrd, der fyldte lige sa meget som et gammeldags stueorgel, nar alle de falmede, sejlgarnsomvundne pakker, blev stablet oven pa hinanden.

Et mere samlet overblik fik man i hans personaliablad:

1935: | Tyveri af musikinstrument fra uaflaset bil. 30 dgs. bet. fgsl.

---|---

1938: | Tyveri, haeleri, overtr. af toldl. 3 mdr.s fgsl.

1938: | Tyveri, 5 mdr.s fgsl.

1939: | Røveriforsøg, vold mod tj.mand i funktion. 3 mdr.s fgsl.

1940: | Vold, røveri under mørklaegningen. ulovl. vabenbesiddelse. 6 mdr.s fgsl.

1946: | Landsskadelig virksomh. medlemsskab af HIPO-korpset. 5 ars fgsl.

Sigtet for meddelagtighed i tre tilfaelde af manddrab pa danske statsborgere. Tiltalefrafald gr. bev. stilling.

1951: | Udrejst til Tyskland.

1977: | Sigtet for meddelagtighed i handel med narkotiske stoffer. Tiltalefrafald gr. bevi. stilling.

Meddelt tilhold i forb. med trusler mod tidl. hustru.

1977: | Overtr. af bevaerterloven. Bøde 500 kr.

1977: | Ført motorkøretøj i spirituspavirket tilstand. Haefte i 21 dg., frad. af førerbev. 1 ar.

Ancher stoppede hovedrystende pibehovedet fuldt af 'English Rubbed'.

- Sød dreng helt igennem.

Kriminalassistent Rieger stod med strittende nakkehvirvel og pokeransigt.

- Hvad skal vi med den sag?

Ancher gik hen til vinduet og sa ned i søjlegarden, mens han taendte.

- Finde ud af, om ham, der har kørt ham ihjel, har luret pa denne lejlighed i mere end tredive ar.

- Af hvilken grund?

- Det kunne jo taenkes, at Isaksen i sin tid som HIPO-mand har skilt ham af med en far eller en bror. Jeg er vidende om, at han var meget skydegal dengang.

Rieger forsynede sig med en karamel.

- Hvordan kan det egentlig vaere, at du altid bevaeger dig i denne 'han-form'? Mig bekendt findes der jo ogsa kvindelige bilister! Du ma vaenne dig til at bruge 'm/k'.

- Ja, det er sgu ogsa sandt, svarede Ancher og rakte ud efter telefonen, som ringede. Det var Runge.

- Du har spurgt efter mig - to gange vist. Til din orientering har jeg vaeret henne at blive klippet, hvilket du selv i høj grad traenger til. Nu er jeg altsa hjemme.

- Tak, jeg kommer ind til dig nu.

Ancher gjorde traditionen tro sin entre uden at banke pa og satte sig pa den modsatte side af skrivebordet i sin yndlingsstilling - omvendt pa en stol.

Han lagde en rapportside foran Runge og prikkede pa den med en finger.

- Jeg kan ikke rigtigt lide det der. 'Svage parallelle spor i vejstøvet pa et omrade af ca. 30×110 cm, som efter et redskab med taetsiddende takker eller taender'. Det kan godt virke lidt vildledende pa mindre befaestede sjaele. Der har vi det igen med al denne specialiseren inden for fagene. Vi sender en stab af dygtige teknikere ud, og de _t ør_ fandenhakkeme ikke vaere andet end dygtige teknikere. De vover ikke at have et gran af fantasi. Hvis nu en idiot havde faet sagen...

Runge sendte ham et maerkeligt tvetydigt blik. Ancher fattede omgaende hans tanker.

- Jajajaja, det er godt! Hvis nu en idiot havde faet sagen, ville han ga og klø sig i røven og taenke pa redskaber med takker eller taender i stedet for det selvfølgelige og indlysende - en kost! - Se her.

Ancher rakte ham et foto, hvor de taetsiddende slaebespor, der i virkeligheden havde en afstand indbyrdes pa 3-4 millimeter, i sa høj grad mindede om en pløjemark, at det kun var den sammenlignende taendstikaeske, der brød illusionen.

- Her har vi forklaringen pa, at vi ikke har kunnet konstatere sa meget som en flis eller en krumme fra vognen - fra lastvognen.

- Du har hurtigt faet det til en lastvogn, ma jeg sige.

- Det er klart, mand. Efter ulykken, eller hvad vi nu skal kalde det, har føreren givet sig tid til at feje op efter sig - sa nogenlunde, bortset fra grannalene. Der skulle ikke ligge noget, som kunne sladre om _hans_ bil. Dertil har han brugt skovl og kost. Den slags er der mange lastvognschauffører, der har med - ikke førere af privatvogne!

- Der er ikke eet daekspor af vaerdi?

- Nej. Eller man kan maske sige, der er titusinde, der overlapper hinanden og ødelaegger hinanden - gamle, vaerdiløse. Desuden sejlede kørebanen jo af vaede efter den taette tage. Alt flyder sammen. Sporene fra kosten blev fundet pa den eneste tørre plet - nemlig der.

Ancher pegede pa den store totalskitse.

- At der er sadan en umotiveret tør plet, undrer mig en del, erklaerede Runge, mens han tog lommetørklaedet frem, lige før et høfeberanfald. - Hvor stammer den fra?

- Fra en parkeret motorcykel, meget velholdt, aeldre model, tilhørende en skifteholdsarbejder, som bor overfor.

- Har du vaeret ude at afhøre?

- Nej. Jeg prøver bare at bevare evnen til at taenke. Omfanget passer til en motorcykel, solomaskine, som har haft 'overfrakke' pa - du ved, sadan en haette, som man naesten aldrig ser mere. Nu gar man ikke sa højt op i tingenes vaerdi og bevaring. Det køretøj har holdt der det meste af natten og fungeret som en paraply for bade tage og faldende dug. Den er fjernet kort før pakørselen, som jo er sket ved sekstiden.

Runge fik endelig afleveret det larmende nys, han havde siddet og sparet sammen til, og mens han bagefter ivrigt polerede naesen, henkastede han:

- Du har altid en eller anden patentteori, du klamrer dig til. Na, den fantasimotorcykel, du lige har lavet, spiller vel egentlig ingen rolle.

- Naeppe. Men jeg vil have klarhed over det. Jeg bliver idiot over at arbejde med en sag, hvor der er sadan en lille dunkel plet. Det kan vaere svaert nok i forvejen. Jeg har en saer følelse af, at han smutter for os, du, men det vil de kommende dage vise. Vi har jo en chance for, at det udvikler sig som da heldigvis sa ofte før... at den arme djaevel nu pines af samvittighed døgnet rundt - og graedende bryder sammen over for konen, som sa siger: 'Carl Oskar, vis dig som en mand og tag din straf!'... og sa har vi ham en time efter. Det har man jo set, at der er gaet en uge eller to, før de er dukket op.

* * *

Avisen rystede i hans haender som et poppelblad i blaesten:

> Er pakørselen i Engdraget mord?

Den overskrift havde han i første øjeblik ikke det mindste imod. Den borgede for, at ingen havde meldt sig. Det var først da han laeste videre, han maerkede de forbandede rungende pulsslag helt op i sin forsømte hjernerystelse, at han oplevede skraekken igen.

> Politiet tør ikke helt se bort fra muligheden for, at der kan vaere tale om et personligt eller politisk opgør med den draebte tjener Isaksen, som under den tyske besaettelse ikke lagde skjul pa sine sympatier. Kriminalkommissaer Runge, drabsafdelingen, Politigarden, saetter sin lid til nogle spor, der er fundet pa ulykkesstedet, men vil pa den anden side heller ikke bestride, at der endnu er en chance for, at føreren af vognen gar og "samler kraefter" til at melde sig, og at det drejer sig om en helt tilfaeldig, der ikke havde noget udstaende med den draebte Isaksen....

Han foldede avisen sammen.

- Far jeg aldrig fred? - Spor pa ulykkesstedet?... Stadigvaek chance for, at han melder sig? - Pa den ene eller den anden made finder de frem til idioten, drukmasen, der har kørt den helvedes vogn! Og i samme øjeblik er jeg et stykke vildt under en klapjagt! Jeg vil blive fundet af nogle skraldemaend en morgen inde i en baggard med halsen skaret over - eller haengende i et trae ude i Hareskoven - camoufleret selvmord.

Han kaldte pa servitricen.

- Lad mig fa en rom til... Nej, cola har jeg nok af. En rom. En dobbelt, tak.

Tabletterne var vaek nu. Han var ikke mere fyldt med kunstigt mod og optimisme. Pengene var naesten vaek. Der var syvhundrede tilbage. I tankeløshed og desperation havde han pacificeret sin mor med et anlaeg til ottetusinde og afviklet lidt klatgaeld for sig selv. Nu levede han en underlig febertilvaerelse i sit vaev af løgne - foregav, at han var ude at handle biler!

Hun kom med rommen, og han betalte kontant - med blodpengene - de falske blodpenge.

Et eller andet sted ude i byen sad nogle eksemplarer af det kryb... de kloakrotter, der havde ham registreret som lejemorder - kendte hans navn, hans bopael, ja maske hans CPR nummer. Ad hvilke mystiske kanaler var de penge kommet hjem til huset i Bagsvaerd? Noget fik ham til at tro, at de oven i købet ogsa havde sat sig ind i hans mors vaner... hendes vilde køben ind. - Gorillaernes luskede opringning om glas for at sondere terraenet sikre sig, at han var alene hjemme!

Ringe til Susan nu i frokostpausen?

Han havde lovet det - aftalt det.

Han sad og gloede pa telefonboksen ovre i hjørnet, men han havde ikke kraefter til mere lusket komediespil lige nu. 'Gar det godt - far du handlet, skat?'... 'Jeg ved det ikke. Joh, han er varm nok for sagen, men jeg er lidt bange for, at han naermest er insolvent!'

Og hjemme i ruinen gik moren rundt som en, der pludselig var blevet frelst af missionaerer og nu havde underkastet sig sygeplejens langmodighed og blidhed. Han var ikke laengere den grimme aelling, men hønen, der lagde guldaeg.

Ringe til Susan?

Rommen var sa smat begyndt at virke nu. Han sad et par minutter til og gik sa over i boksen og ringede til Bachs tømmerhandel, Vallensbaek.

- Ma jeg tale med Allan Jensen.

- Hvem ma jeg sige det er?

- Hardy Bensen.

- Åh, jeg kunne ikke høre, det var dig. Et øjeblik.

- Ja, det er ok, Kis.

Allan Jensens stemme var pataget ufordømmende og forretningsmaessig indtil det latterlige.

- Bach er her ikke i dag, Bensen, men formaliteterne er i orden nu. Banken er informeret, og der foreligger et tilgodehavende, som alt inclusive udgør... lad mig lige se... fire maneders løn samt ni en halv procent af indkomsten i syvoghalvfjerds... samt ti procent af indkomsten i otteoghalvfjerds... minus ferien med fuld løn i syvoghalvfjerds...

- De har vel beløbet i banken?

- De har selvfølgelig beløbet i banken ja.

- Tak, farvel.

- _Farvel_ , sagde Allan Jensen blidt.

Fire maneder plus feriepenge! Pludselig var han igen kapitalstaerk. En time senere stod han i en guldsmedebutik og havde tre armlaenker liggende pa glasdisken foran sig. Han valgte den dyreste og tungeste, et fjorten karats blokband til tre tusinde tohundred ehalvtreds.

Han holdt og ventede pa hende, da hun kom ud fra Handelshøjskolen, men han ventede med at give hende det, til de holdt stille ved et renseri, hvor hun skulle ind.

Hun fløj ham ikke om halsen som et henrykt barn. Hun sa pa det i tavshed laenge og løftede sa sit ansigt med øjne, der var fyldt med tarer.

- Hardy, har vi rad til det?

- Jeg har, ja, skrydede han leende - hen over hovedet pa den skraek, der stadigvaek sad og lurede som en myreløve pa bunden af hans sjael, og han var begyndt at jonglere med sine løgne, sa de blev tvetydige - halve sandheder.

- Jeg har hentet mig en lille formue hjem i dag, Sus.

Hendes ansigt naermede sig hans. Det var stadig alvorligt, følelsesladet, gammelklogt, og hun hviskede sine saedvanlige fire banale ord: 'Du er sa sød'. Hun lukkede øjnene og klemte en tare fast mellem vipperne, sa den fulgte med til vejrs, da hun abnede dem igen.

Hun tog armlaenken pa og holdt handen ud fra sig.

- Den er alt for fin, Hardy. Den er alt for fin til mig.

Hun gentog det, da hun kom ud fra renseriet med den flade pakke.

Han startede og kørte, leende, protesterende.

- Den er ikke _god_ nok til dig, Sus.

Og kort efter, da de holdt for rødt, tilføjede han stille, filosofisk:

- Det er jeg heller ikke, Sus.

# 9

Fra Landbohøjskolen forela nu en erklaering om det indsendte materiale. Grannalene, der blev fundet rundt om Isaksens lig, stammede fra arten _tsuga heterophylla_ , den sakaldte 'skarntydegran', formentlig fra sma traeer, nyfaeldede eller endnu i vaekst.

Farmakognostisk Laboratorium oplyste, at den seje klaebrige masse, der holdt hartotten fra Isaksens nakke sammen, var harpiks fra fyr eller et dermed beslaegtet naletrae.

Ud fra disse videnskabelige redegørelser og ud fra egne iagttagelser og undersøgelser havde Ancher udarbejdet et responsum og lagt det ind pa Runges bord. Heri manglede intet. Selv mystikken om den tørre plet med fejesporene var haevet. Det virkede en anelse irriterende pa Runge, at Ancher ved henvendelse til anmelderne (et midaldrende aegtepar, der kort efter ulykken havde passeret stedet i bil) havde faet bekraeftet, at en motorcykel saedvanligvis stod parkeret pa dette sted, og at han senere havde faet den identificeret. Det var naermest en veteranmotorcykel, 'Harley Davidson', altid tildaekket med overtraek i darligt vejr, tilhørende en bager, der boede overfor, fjernet den omhandlede morgen mellem klokken fire og fem.

I sit responsum havde Ancher bygget det, han betegnede som 'et sandsynligt billede' op:

Ulykkeskøretøjet kunne taenkes at vaere en lastvogn med anhaenger, belaesset saledes: Pa selve lastvognens lad: unge skarntydegraner med bevaret rodnet indpakket i saekkelaerred ('klump'), pa anhaengerens lad: store tilskarne stammer af naletrae. Ancher begrundede ogsa dette drømmesyn naermere. Ved pakørselen havde de udragende unge graner med klump givet den cyklende Isaksen et nakkedrag, hvorved der skete to ting: Dels at nalene dryssede, dels at Isaksen i sin saedvanlige brandert kom i endnu større svingninger, sa han i naeste øjeblik blev ramt af anhaengeren og herunder ogsa af et savsnit pa en stamme. Herfra harpiksen pa hartotten.

Runge sad med lommetørklaedet som drabefanger og rystede pa hovedet og mumlede 'nejnej' og skrev sma kommentarer ude i marginen: 'Fantasikøretøj - løs hypotese'... 'Det er upassende at bruge ord som 'brandert' i dokumenter til offentligt brug'.

Slutteligt gjorde Ancher opmaerksom pa, at han i fornødent omfang havde informeret fremmede kredse med henblik pa, om der før eller senere skulle dukke et køretøj op af den beskrevne artdels med den slags grannale pa ladet, dels med skrammer, ridser eller andre spor - eksempelvis mønjeafskrab, stammende fra et repareret sted pa Isaksens cykel.

Her afleverede Runge endnu en randbemaerkning: 'Formalsløst - utopisk'.

Resultatet var at forudse. Ancher indfandt sig.

- Man skulle fandenhakkeme tro, at jeg var Knold eller Tot, der har afleveret en stil til frøken Tippe!

Runge nøs, klagede sig daempet og pudsede naese.

- Lad mig se nogle facts. Har du ingen, sa lad os i herrens navn fa den sag returneret til Valby. Jeg kan maerke pa dig, at nu har du sat dig i hovedet, at det drejer sig om et eller andet opgør helt fra besaettelsesarene, men jeg tror ikke pa det.

- Har du laest hans akter?

Runge kastede et traet blik ud gennem den halvabne dør, hvor Isaksens gamle sager tilfaeldigvis var i synsfeltet, bundtede og stablede i braendekasseformat.

- Ih, ja, det har jeg da rigtignok! Jeg tog det med hjem i aftes og la og laeste det i sengen! Vaer nu realistisk, mand. Hvor skal vi begynde, og hvor skal vi ende?

Ancher sad med et stykke papir parat.

- Motivet kan du nok finde her. De svinestreger pastod vidner, at Isaksen havde deltaget i.

> Fabrikant John Edvard Carstensen, draebt ved skud, da han den 6.1.1945 kom ud ad en port til ejendommen Dannebrogsgade 58.
>
> * * *
>
> Hedaktør Willy Haldursson, draebt ved skud, da han den 6.1.1945 ville køre sin bil i garage ved bopaelen, Skovvej l4, Charlottenlund.
>
> * * *
>
> Departementschef Carl Sønderberg, draebt ved skud og gevaerkolbeslag, da han den 22.2.1945 opholdt sig i sit hjem, Landskronagade 6.

Runge rakte ham papiret tilbage, da han havde laest det.

- Vidneforklaringerne holdt ikke dengang. Tror du det er blevet bedre i løbet af treogtredive ar?

- Nu drejer det sig jo ikke om, hvem Isaksen har vaeret med til at sla ihjel, men hvem, der har slaet _ham_ ihjel.

- Og da forestiller du dig en slaegtning til et af de tre ofre?

- Muligvis. Et fanatisk barnebarn, maske.

- Som kører lastvogn med anhaenger?

- Ikke ubetinget. Vi kan ikke se bort fra, at der foreligger en betalt service.

Runge forsøgte forgaeves med en flad hand at vifte røgen fra Anchers 'English Rubbed' bort.

- En lejemorder?

- Eventuelt.

- Og i dyb alvor regner du med, at den slags findes her i København?

Der stod oprigtig forbavselse at laese i Anchers bla Vesterhavsfisker-øjne.

- Ja, selvfølgelig tror jeg det da, for helvede, mand. Er du selv i tvivl?

- Ja.

- Du kender adskillige tilfaelde af gorillaer, der optraeder for bagmaend i det kriminelle miljø og taesker folk sønder og sammen? Ellers kan du da bare ga hen til Laursen og se sadan en sag.

- Om vold, ja, men trods alt ikke drab.

- Det er kun et spørgsmal om beløbets størrelse. Den, der har mentalitet til at sla nogen til lirekassemand, har da ikke det fjerneste imod at give ham et par dask ekstra - blot pengene passer. Vaer sikker pa det! En lejemorder i København anno nittenotteoghalvfjerds vil vaere et brandsikkert levebrød. Han vil fa nok at gøre. Han kan beskaeftige tre-fire svende og et par laerlinge. Sadan forholder det sig, skat.

Runge nøs igen, sa det gjaldede.

- Du er en fantast. Det er sagen i en nøddeskal. Hvorfor skal de fleste af vore samtaler udmunde i et skaenderi...? Forklar mig det. Af og til synes jeg, du er vanskelig at motivere for sund fornuft.

- Af og til er jeg bange for, at din røv er groet helt fast i den stol. Du befinder dig tredive ar tilbage i tiden. De forbrydere, du havde med at gøre, da du var manden pa gulvet, er de rene pattebørn ved siden af dem, der findes i dag blandt den harde kerne. Vi har folk, der er blevet multimillionaerer pa børneporno og handel med draebende narkotiske stoffer. Det er sgu ikke de samme ynkelige hønsetyve som i din tid.

- Tak. Og ma jeg sa høre, hvad du havde taenkt dig at køre frem med nu?

- Vi er i fuld gang med at stemme dørklokker. Vi prøver pa at grave en samling slaegtninge frem til de tre, Isaksen var med til at slagte. Til det brug har jeg valgt fire mand, som efter min mening er rigtig kloge. Rieger, Laursen, Hassager og J.P. - foruden mig selv. Det er et ømfindtligt job - slet ikke sa let. Der skal gas stille med dørene. Man kan jo ikke sa godt sidde og gø ind i hovedet pa et tilfaeldigt menneske: 'Hør, er det dig, der har klippet ham tjeneren med bilen?'

- Nej. Det glaeder mig faktisk, at du er klar over det, sukkede Runge.

* * *

Mere end tredive ar i kriminalpolitiet havde laert Ancher et og andet om den menneskelige natur - ogsa blandt politifolk. De fire mand, han havde udvalgt til denne efterforskning pa kattepoter, blev bedt om i videst muligt omfang at holde kaeft - ogsa inden for afdelingens fire vaegge. Som han sagde:

- Jo faerre der kender den linie, jeg har anlagt, des bedre. Jeg kan jo ogsa tage fejl. Det er slemt nok, at vi skal ga rundt og optrevle familieforhold. Der er fandenhakkeme ingen, der i den grad kan skaendes og slas som svogre og svigerinder og faetre og kusiner - og hakke hinanden ned. Det breder sig som en praeriebrand, sa snart vi har stukket tomaten ind ad en dør. Spørg sa lidt som muligt og taenk sa meget som muligt. Betragt det som en PET-opgave, naermest. Jaeh... jeg er tilbøjelig til at sige: 'Svøm under vandet med snorkel pa og grav muldvarpegange fra sted til sted - andelig talt!'

Efter hver dags purschjagt kom hans folk hjem med ikke sa fa forstemmende oplysninger, men et meget sparsomt antal positive. Det viste sig, at det vrimlede med familiemedlemmer til i hvert fald de to af de tre ofre fra besaettelsestiden, nemlig fabrikant Carstensen og departementschef Sønderberg, hvorimod Haldursson, der var af islandsk aet, beskedent lod sig repraesentere ved en nu aeldgammel søster pa et plejehjem og hendes tre sønner. Men de var til gengaeld klattet ud over det ganske land, en i Hviding ved den jyske vestkyst, en i Frederiksvaerk og en i Nykøbing, Falster. To af dem havde tilladt sig at fa tilsammen to piger og fem drenge, som nu var voksne alle. En var faenrik og ustraffet - en anden sejlede med en tanker pa udenrigsfart og havde vaeret impliceret i vaertshusslagsmal adskillige gange.

Ancher interesserede sig mest for faenrikken og gav igen sin fantasi frit løb.

- Jeg kan se ham for mig. Nordisk lys, krigsliderlig med vilde øjne. Haevn over den satan, der skød bedstefar!

Tre dage senere viste det sig, at manden var rødharet, blid som en engel og aspirant til et job som bestyrer af et KFUM-soldaterhjem.

- Det fritager ingen, erklaerede Ancher glubsk.

Hans maend udarbejdede, sa godt det lod sig gøre, et dossier over de naermere slaegtninge, og de hobede sig op som en stabel af skudsmalsbøger. Anchers udtalelser i den anledning var ikke alle fyldt med andagt i mindet om tre krigsofre.

- Hvorfor fanden har de ogsa ynglet som rotter? Det bliver naesten uoverkommeligt!

Det var ikke den beskedne procent, der var kendt i Rigsregistraturen som straffede personer, der i sa høj grad havde hans bevagenhed. Han var mere pa vagt over for efterkommere med en indianers hukommelse, uforsonlige typer, ordknappe, raenkefulde, smatossede eller de, der havde naeret en haemningsløs kaerlighed til de nu døde, men dengang vaeret for sma til at gøre sig gaeldende.

Og han oversa ikke de kvindelige parørende - heller ikke de aeldste iblandt dem.

- Det ligger vel ikke til en kvindes natur at sla ihjel sa direkte og korporligt. Hvis det havde vaeret et giftdrab, var det noget andet. Men at betale en lejemorder? Jeg kan godt se en pige i den rolle. En, til hvem han har haft et hemmeligt kaerlighedsforhold - bag om konen. Sadan noget kan vaere sejlivet!

Og han skottede uvilkarligt hen mod Runges dør, vel vidende om, at fru Runges søster for en snes ar siden slugte et helt glas piller i lutter ulykkelig kaerlighed til svogeren, hvad Ancher fandenhakkeme ikke helt forstod. - Runge med sin kroniske høfeber, tør, knirkende, overhygiejnisk og steril. Efter Anchers skøn var han en god ven, men ikke i stand til at saette ret mange hormoner i sving. Kvinder var til tider maerkelige!

Den fireogtyvende marts om aftenen kom Laursen hjem med nogle personlige oplysninger lidt ud over det saedvanlige. Han satte sig over for Ancher og kørte en finger ned over den opslaede notesbog for at holde den aben.

Ancher lavede et handsving af en piberenser, kørte det ind i spidsen og sa pa Laursen uden overvaeldende begejstring. Hyklerisk var Ancher ikke. Indvendig erkendte han sin svaghed i al dens halvtabelige glans. Den dag Brask, til hvem han havde følt sig fantastisk staerkt knyttet, la stiv og halvkold pa sin rullende bare i en af Kommunehospitalets gange med et skudhul, der mindede om et knust hyldebaer nøjagtigt midt i panden, stod Ancher i sin hjaelpeløshed og taenkte med raedsel pa, hvilket fjols, der skulle traede i hans sted. Denne foruddannede mening holdt sig, efter at den intetanende og i alle henseender respektable Laursen satte sine fødder i afdeling A. - Ancher pastod en time efter over for Rieger i sin barnlige antipati:

- Han er fandenhakkeme ogsa grim, for at det ikke skal vaere løgn! Flaekket tud!

Naturen havde forsynet Laursen med en naesespids, der var ligesom delt af en lodret fure. Det var det ene irritationsmoment i Anchers øjne. Det andet var, at Laursen fik anvist Brasks kontor, der nogen tid havde staet som en slags mausolaeum. Skønt Brasks pernittengrynethed og naesten hysteriske ordenssans havde irriteret Ancher utroligt, da han var i live, talte han nu ikke at se en blyant ligge skaevt derinde.

- Har du set et skrivebord? mumlede han hovedrystende til Rieger.

- Ja, dit, svarede Rieger jordnaer og nikkede mod Anchers, der tog sig ud, som om et par kapucineraber havde muntret sig pa det i timer.

Laursens faglige dygtighed var uangribelig, matte selv Ancher vedga. Nu sad han der med lommebogen og antydede, at en i hele denne slaegtningesvaerm var lidt mere opsigtsvaekkende end de andre. Ancher kløede sig i et øjenbryn med lillefingerneglen og sa et andet sted hen.

- Na, ja, men lad mig høre.

- Fabrikant Carstensens naestaeldste søn. Han er otteoghalvtreds ar, boende Drosselvangen tolv, Farum og ligger i separation med konen. Hun er hans tredie. De har kun vaeret gift i fire ar. Han hedder Vilhelm Carstensen.

- Det er ham, der var bortrejst?

- Netop. Han kom hjem i gar fra et ophold pa Esbjergkanten.

Vilhelm Carstensen.

Ancher mindedes en episode i fredens første ar. En tindrende varm julidag i en villa pa Lemchesvej i Hellerup. En aben havestuedør ud mod en grøn plaene. I stuens dunkle svalhed en alt for ung enke, endnu med raedselen malet i alle traek. Et hvidt bornholmerur og et hvidt flygel - sa ganske givet urørt siden den sjette januar, og pa en stol mellem flygelet og uret endnu et stykke inventar - en menneskefigur, stivnet og med øjne, som ledte tanken hen pa en konservator og et udstoppet dyr, indtil figuren fik liv og abenbarede sig som en ung mand i midten af tyverne. Som en søvngaenger forlod han stuen efter Anchers indledende bemaerkning: 'Fru Carstensen, jeg har nogle billeder her af personer, vi har anholdt...'

- Jeg mener, at jeg mindes ham, erklaerede Ancher. - Er han noget i retning af en omvandrende statue nu, sa mange ar efter, eller tager jeg fejl?

Laursen førte en hand gennem sit sparsomme har.

- Statue? - Han virkede lige sa følelsesladet som noget, der er skruet sammen af et mecanosaet. Smalt ansigt, ørnenaese, mager, rank som et lys - intet udtryk, ingen miner!

- Ja, det ma vaere ham. Rent bortset fra alt det. Hvad er der sa med ham?

- Hans stemme er ogsa nuanceløs, lys, fyldt med polarkulde.

- Det er muligt. Jeg sa ham kun dengang. Jeg hørte ham ikke sige noget. Det forekommer mig svagt, at han havde en faglig uddannelse. Var han urmager?

- Guldsmed har han vaeret.

- Guldsmed, ja. Det er ham. Er det kun hans ydre - hans stivhed, du vil fortaelle om?

- Nej, jeg har hørt et par ting om hans vaesen og hans tilbøjeligheder, som gør det rimeligt, at tre koner ikke kunne holde ham ud. Jeg har ogsa talt med den sidste. Hun bor pa Adilsvej og er nu kassedame i et stormagasin. Hun er ikke fyldt med had og bitterhed, men ret meddelsom som de fleste kvinder, der ligger i separation - og maend! Et konkret tilfaelde: I trediverne stod han i laere sammen med en fyr, der kom til at sige noget nedsaettende om hans fars forretningsprincipper. Faren havde jo en kartonnagefabrik i Dannebrogsgade...

- Ja. Det var der, han blev skudt - i porten.

- Den laerekammerat har han systematisk forfulgt, til han fik ham helt og aldeles kørt ned... Anonyme telefonopringninger - anonyme breve og alverdens beskidte hundekunster, som resulterede i, at manden kom pa statshospital og senere blev skilt. Det skete sa sent som i nittenhundredetoogtres.

- Det lyder fandenhakkeme sygt.

- Ja. Der er mere endnu. Da han var tolv ar, var der eri nabodame, der anlagde sag mod hans far - noget principielt pladder om mark- og vejfred. Hun gik hen og vandt den sag, og det har altsa vaeret omkring ved nittenhundredetoogtredive.

- Ja?

- Under besaettelsen giftede han sig første gang og anskaffede sig en hund - en stor bloddryppende knokkel af en Rottweiler, der blev hans egen forlaengede arm. Den cyklede han ud til hendes - sagsøgerindens - sommerhus med en morgen tidlig og sendte den ind gennem haekken og i sulet pa hendes skødehund, en lille pekingeser, som den pa stedet lavede til hakkebøf.

- Er det hans kone, der har fortalt dig alt det?

- Ja. Det var ligesom hun ville begrunde, at sadan en satan kunne hun ikke holde ud at leve sammen med. Hun pastod, at han selv havde pralet af de ting eller brugt dem som en camoufleret trussel, da aegteskabet var ved at ga op i limningen: 'Pas lidt pa, du! - Jeg husker! - Glemmer aldrig! - Jeg har raekkevidde!' - noget i den retning. Hun sad selvfølgelig og himlede op om alt det uden den ringeste anelse om mit egentlige aerinde.

- Under hvilket paskud talte du med hende... og med ham?

- Isaksen, kort og godt. Jeg gav dem indtryk af, at det var rent rutinemaessigt - blot for at fa fastslaet, at det var en faerdselsulykke og ikke blot et arrangeret og tilsløret drab. De lod begge til at forsta, at vi henvendte os til alle, som rent teoretisk kunne have en grund til at ønske ham udryddet, og at de nu kunne fa lejlighed til at sige: 'Hus forbi!'

- Na!

- Han diskede selv - helt uopfordret - op med sit alibi, som han nonchalant bad mig efterkontrollere. Da Isaksen blev kørt ihjel, var han pa kragejagt sammen med blandt andet en lokal dommerfuldmaegtig Hartmann ovre ved noget, der hedder... vent lidt, jeg har det her... noget, der hedder Novrup øst for Esbjerg. De skød fra en hytte med en kunstig ugle pa en stang. En dommerfuldmaegtig! Det lyder helgarderet.

- Hvor star det skrevet? Alberti var justitsminister og svindlede muntert med millioner i arevis! - Det, jeg haefter mig noget ved med ham den klamme cigar til Carstensen, det er denne faderforgudelse - denne gaen grassat, nar nogen havde haevet et øjenbryn mod den gamle.

- Ja. Hans kone føjede noget til - henkastet, lige før jeg gik. Hun sagde: 'Jeg har hørt, at hans far - ham, der blev skudt, var af samme slags - haevngerrig og beregnende.'

- Na?

Ancher børstede tobakssmuld af et stort ekstraktudskrift, fyldt med navne pa vidner - bade de, der taenderskaerende havde gjort alt for at fa Bent Åge Isaksen til at ende sine dage med bind for øjnene foran en politipeloton, og de, der efter Anchers mening, radne og korrupte, fandenhakkeme, havde ladet sig betale af en gammel forbryderisk røv af en forsvarer for at fylde retten med løgn.

Ancher anbragte dasen med 'English Rubbed' foran sig med et hørligt klask.

- Na, den gamle var af samme slags? - Ja, det er jo ikke alle døde, der bør forsynes med helgenglorie! Vi ma kigge naermere pa den guldsmed!

I de kommende to timer bevaegede Ancher sig ad forskellige uofficielle kanaler, dels til fods rundt i Politigardens labyrint - dels telefonisk, for sa at komme til et resultat.

- Navnet siger ikke modstandsbevaegelsen en disse. Han har ikke hørt til de store heroiske frihedskaempere i hvert fald! Lad os sa se. Dommerfuldmaegtig Hartmann, Esbjerg? - Jagtkammerater... sammenspiste, maske. Men han ma vel kunne spørges om et par ting, som han ikke braldrer op om bagefter. Det vil jeg fandenhakkeme habe for ham!

# 10

Hardy her og Hardy der! - Og i telefonen ved enhver given lejlighed hendes kvidren: 'Min søn sagde... Min søn gjorde...'...

Det gamle forsømte hus - dette grumme vidnesbyrd om svunden storhed - var blevet til en teaterscene, hvor der opførtes en langtrukken psykologisk thriller... rystende i sin pointe, fordi han kendte hendes baggrund, og fordi der matte komme en afslørende sidste akt pa denne danse macabre, hvor løgnen var deres faelles sufflør, og hvor den fortraengte sandhed hviskede fra kulissen: 'I hader hinanden som før!'

I en slags anfald af febervildelse, der kom over ham gang pa gang, vendte han hjem til hende med gaver og tilbragte bagefter timer, liggende pa sin seng, stirrende op i spindelvaevet, grublende og grublende:

- Hvorfor gør jeg det? Angler jeg ubevidst efter en medskyldig? - I hvad?

Af og til for han sammen pa grund af skraemmende terminologier.

- Hun fik af blodpengene! - Lejemordersalaeret!

Og selv om han forsøgte at mejsle sin uskyld fast over for sig selv, blev der en realitet tilbage - uomstødelig.

- De stammede fra ham, det iskolde psykopatiske svin, der bestiller mord i telefonen. De har vaeret i hans forbandede beskidte haender - ham, robotten med stemmen som rustent blik!

Nu sad han selv i den ternede stol i den inderste stue og kunne gennem en fjern aben dør se entreens nye tapet, købt og opsat for hans egne penge. Han sad iført den sandfarvede cardigan, de brunternede bukser og de tyksalede playboy-sko - 'gaverne' fra hende, købt for hans egne penge.

Om et kvarter tog han afsted - ind til lille Susan. Hans stigende darlige samvittighed over for hende havde drevet ham ud i et eksperiment af tvivlsom vaerdi. Tvetydige tilstaelser, som hvis de blev udlagt rigtigt var den fulde sandhed: 'Sus, jeg bakker ud nu. Den handlen med biler er ikke andet end løgn og bedrag. Jeg holder ikke til det!'

Han kunne høre hende nynne ude i køkkenet - hans biologiske mor. Hun havde rygdaekning. Rent formelt havde hun sikret sig, at han var kommet aerligt til sine penge ved at spørge ham en gang - og fa et 'Ja'. Han vidste, at hun af skraek for at fa et andet svar naeste gang, ikke ville gentage spørgsmalet. Nu havde hun slaet sig til ro. Han vidste med sikkerhed, hvad der foregik i hende. Hun ansa ham for at vaere en uudtømmelig kilde fremover. Hun sa i anden huset restaureret fra kaelder til kvist og sig selv ekviperet ud over alle graenser - nye eventyrlige tider - ny omgangskreds.

Toogtyvehundrede havde han ofret pa hendes lørdagsfest. Den, han og Susan ikke havde deltaget i og ikke drømt om at deltage i. Toogtyvehundrede!

Af sin løn fra Bachs tømmerhandel havde han i dette øjeblik ellevehundredeogfyrre kroner tilbage.

Under foregivende af at handle brugtvogne havde han i tre dage støvet rundt for at finde et nyt job.

Forgaeves.

Der var tidspunkter, hvor han skraemmende klart kunne betragte sig selv objektivt og komme til det, der i sadanne stunder virkede som et korrekt resultat:

- Det er et spørgsmal, om jeg er rigtig klog!

Til andre tider vadede han rundt fra den ene inkonsekvente handling til den anden - blind og døv for al logik.

Han kunne ikke helt gøre rede for, hvordan det kom over ham. Det, fungerede som en kemisk proces, hvor morens nynnen i køkkenet, synet af den saedvanlige mødding pa det runde bord og lyden af standuret i den tilstødende stue indgik som vaesker, pulvere, syrer og baser, der frembragte en eksplosion - en lynhurtig beslutning:

- I aften fortaeller jeg Sus alt!

Og i de følgende minutter koblede han masser af fornuftbetonede og reelle tanker til:

- Det skylder jeg hende. Hun er for god til dette satans bedrag - dette vaev af løgn og fortielse og fejhed. Det er et spil - et risikabelt spil. Maske saver jeg den gren over, jeg selv sidder pa. Maske ønsker hun ikke at se mig for sine øjne mere, nar jeg er faerdig med at skrifte og intet har glemt - **Intet**! Men den risiko ma jeg løbe. Jeg ma...

Hans mor kvidrede ude fra køkkenet:

- Vil du have kaffe eller te?

- Helst kaffe, rabte han tilbage og var i virkeligheden tindrende ligeglad med alverdens kaffe og te. Han stod over for en hovedrengøring, der enten ville skaffe ham luft til at ande - at leve pa ny... eller sla ham ihjel!

Telefonen ringede.

- Det er hende, taenkte han, mens han naermede sig med lange lydløse skridt pa det tykke, halvt derangerede taeppe.

- Jeg vil forberede hende allerede nu - mens jeg er varm. Pa den made laser jeg mig fast - forpligter mig!

Han rev røret af og knyttede af lutter jernstaerk vilje den frie hand i lommen.

- Hos Bensen.

Han genkendte straks stemmen - den lidt haese, halvt hviskende:

- Det er Kenneth. Hej.

- Hej, hviskede han selv nu, mens en slags telegraf begyndte at hamre løs i ham: 'Han har aldrig ringet her hjem før. Der er noget galt. Om ti sekunder vil du vide, hvad det er og fa ret i dine vaerste anelser!'

Der gik ikke engang ti sekunder. Han kunne høre, at Kenneth kuplede en hand over tragten.

- Jeg har faet et praj. Han vil tale med dig. Det haster.

Med en hals, der var tør som sandpapir spurgte han, tabeligt, overflødigt:

- Hvem vil tale med mig?

Kenneth lo lidt - elegisk, traet.

- Lad nu vaere med at spille idiot, mand. - Ham! - Kontakten. Og det skal vaere i løbet af nul time. Du ma køre nu. Du skal vaere her klokken ni - pa slaget. Da ringer han hertil.

- _Skal_ vaere der klokken ni?

Han ville aldrig have kunnet genkende den røst som sin egen. Det var en fuld mands røst. Hans tunge føltes opsvulmet og uden for al kontrol.

- Skal?

Kenneth svarede stille og undrende:

- Ja? - Klokken ni praecis. Jeg sidder inde i 'Valborgs Bodega', Nordre Frihavnsgade seksten. Kom nu afsted, mand!

Moren var i køkkenet, Kenneth i røret. Selv befandt han sig ingen steder, men var bare noget ubestemmeligt indskrumpet, der blev mindre og mindre. Han stod op ved siden af det lille bord med telefonen. Han stirrede totalt fravaerende hen pa en potteplante - en hawaiiblomst, som netop i denne synsvinkel syntes at vaere en fortsaettelse af en lille bordlampe med blomstret skaerm - en krone oven pa skaermen, og han hørte sig selv svare 'ja' - tykt og grødet, og han opdagede laenge efter, at han stod med røret for øret endnu, laenge efter forbindelsen var vaek.

Moren naermede sig bagfra med kopper og teskeer, der ringlede lidt for hvert af hendes skridt.

- Hvem var det?

Han sansede ikke at svare. I øjeblikket var han et vaergeløst mal for sandheden, virkeligheden i en knivkasters skikkelse. Klinge efter klinge kom susende og borede sig ind i ham: 'Jeg har i to dage ikke hørt radioavis eller kastet et blik i et dagblad... ikke set TV! - Nu _har_ han meldt sig selv, eller de har fundet frem til ham! - Jeg er afsløret - dømt! - Der har siddet et lille senat af topfolk blandt de pestbefaengte kloakrotter og holdt et kort møde i et baglokale til en tobaksforretning eller i en beskidt kaelderbevaertning - ikke for at beslutte, at jeg skal udryddes, men for at fastlaegge _hvor_ og _hvorn ar!_ '

- Var det Susan? spurgte hans mor, mens hun satte kopperne fra sig.

- Ja, svarede han. - Jeg bliver nødt til at køre nu.

I tankerne tilføjede han: 'Ellers henter de mig her. Maske gør de mig faerdig ude i entreen, sa hun igen skal have nyt tapet!'

- Jamen gud, jeg har lavet kaffe!

Han svarede et eller andet. Anede ikke hvad. Den ene stilk pa hawaiiblomsten bøjede sig som en brobue - ydmygt sørgende over et lille vissent blad, der var faldet af. Hun spurgte igen om noget, og han svarede 'Ja'... eller maske var det 'Nej'... og sa befandt han sig i entreen - pa trappen - pa vej over til bilen i det taette klamme mørke, duften af vad jord, gaeret løv og lidt raddenskab, der blev baret med vinden ovre fra søen.

Han satte sig ind og startede og svarede højt og klart den indre stemme, der hviskede 'Flygt, mand... Vaek!'

- Ja!

Lygterne fejede langs den lille vejs skraenter, og et par af arets første møl svirrede rundt i skaeret.

- De holder sandsynligvis og lurer et eller andet sted allerede nu - oppe pa Nybrovej. De vil sikre sig, at stinkdyret gar i saksen! Skal jeg køre mod vest og se at komme med en faerge over? - Skal jeg køre mod nord og gemme mig i Gribskov? - Hvor laenge?

Nu kunne han se Nybrovej og aftentrafikken.

- Inden der er gaet en time, har de sat det store alarmapparat i gang og mobiliseret ekstra mandskab og indhentet ekstra oplysninger og udstedt nye ordrer: 'Han har en pige, Susan Martoft, boende Ingerslevsgade seksten, anden hos Jeppesen. Er han der ikke, snupper I hende og ser, hvor laenge hun kan holde kaeft!'

Han havde vist af til venstre for at komme nordpa, men nu svingede han til højre og kørte som en vild ind mod city - hviskende:

- Nej, nej, aldrig! - De skal fa mit hoved pa et fad!

* * *

Kenneth sad helt ovre i et afsides hjørne bag billardet, som tre mand kredsede om med hver sin kø.

- Kan det vaere dem? taenkte han og oplevede et forfaerdeligt sekund, da den ene af dem sa undersøgende pa ham. - Nej.

Kenneth sad i sin maerkelige aermeløse pelsvest og virkede blegere end ellers. Han sa pa sit ur, der havde bred, bandageagtig støtterem.

- Du naede det, Hardydreng. Du naede det fanneme!

Han satte sig ved den øl, der stod og ventede. De befandt sig mindre end tre meter fra telefonboksen. Der var altid telefonbokse i naerheden af Kenneth. Hvor staerkt var han engageret? Havde de palagt ham at skaffe ham til veje?...

- Jeg naede det vist, ja.

Vidste Kenneth nøjagtigt, hvad der skulle ske nu?

Kenneth rev en strimmel af etiketten pa flasken og trillede papiret til en lille fast kugle. Han skottede hen mod billardet og talte meget sagte:

- Han ringer om seks minutter.

- Sagde han noget om...

- Nej!

- Har du ingen anel...

- Nej!

Kenneths øjne var som sma stykker gloende kul.

- Jeg vil ikke have en skid med noget at gøre. Det ved du! - Jeg hjalp dig dengang, ikke? - Og hold sa din kaeft. Skal!

De drak, og Kenneth tørrede skum af sit tynde mandarinskaeg og drejede hovedet om mod servitricen, som stod og raslede med byttepengene i forklaedelommen.

- Carla, der bliver ringet til mig om lidt. Jeg ta'r den selv.

- Det er da i orden.

Kenneth lukkede begge haender om flasken - fikserede ham, bleg og smilende.

- Du ligner et genfaerd, mand. Det er nok systemet, der taerer pa dig. Du knokler for hardt med bjaelker og braedder og tal og moms.

- Der er jeg ikke mere.

- Nej, det er jeg klar over. Jeg ringede derned nu klokken fem. Jeg skulle bare lige ta' lidt gas pa dig.

De stirrede pa hinanden som to konkurrerende hypnotisører, men kun et øjeblik. Sa slog Kenneth helt over i neutrale ting og holdt sig der, til telefonen ringede i boksen.

- Sa! Nu skal jeg.

Han talte kun et halvt minut derinde og vendte sa tilbage.

- Ja, der er klar bane.

Stemmen var den samme, som havde sendt ham til adressen pa Frydendalsvej.

- Der er et job. Hør godt efter. Ingen notater. I morgen middag klokken tolv praecis. Graested Kro i spiserestauranten. Sidder det fast?

- Ja, svarede han kort og klart og med den desperate angst sivende ud af sig. Sa til helvede med, om han havde svaret ja... eller bøh... eller hurra!

- Ældre mand med meget mørke briller, bla blazer, gra benklaeder. Har du det?

- Ja.

Han følte sig omgivet af pakis, der skruede sig sammen. Lettelsen havde kun vaeret et skørt fata morgana. 'Jeg skal slagtes deroppe pa Graested Kro. Ældre mand med mørke briller og bla blazer og gra benklaeder - det er ham, der skal likvidere mig!'

- Han er blind, manden.

- Ja, svarede han i samme tonefald og taenkte: 'Det er løgn. Han har et blik som en falk bag de forbandede sorte briller. De baerer altid mørke briller. Han kan ramme en ostemide pa tredive meters afstand!'

- Du gar bare direkte hen til ham og saetter dig. Han venter dig farvel!

- Hallo!

Der var intet. Kun en meget fjern hyletone to gange efter hinanden som en tudende bil pa stor afstand.

Kenneth havde revet en ny strimmel af etiketten og undgik at se pa ham. Han havde det samme ansigt pa - blot yngre og rundere og uden skaeg - da de en mørk nat pa en firesengsstue hviskende drøftede flugtplaner for ti ar siden.

- Kenneth!

Kenneth fulgte billardspillerne med øjnene nu - demonstrativt.

- Kenneth, hør her...

- Tror du vi far frostvejr?

Kenneth tømte sit glas.

- De har jo lovet frost. Ned til ti grader i nat. Frøken!

Servitricen kom hen imod dem.

- Carla, ma vi betale?

Han betalte og rejste sig.

- Vi skrider.

De tradte ud i luften, der var ligesom en anelse strammere af begyndende frost.

- Ken...

- Lagde du maerke til ham med tophuen? Han spillede som en armløs, mand. De spiller aldrig under en hundredelas pa højkant. - Jeg hopper pa en bus heroppe. - Hej.

* * *

Han sov ikke om natten, men blev i tøjet, siddende pa sengekanten. En overgang graed han og hakkede hviskende hendes navn i stykker: 'Su... san. Li... ille Su... us!'

Klokken halvfire listede han ned med vade klistrede øjenlag og hentede i morens... nej, deres faelles skab en flaske rom. Og i køleskabet fandt han tre colaer. Det sad han og syslede med, til det blev lyst - fordrev langsomt de frygtelige syner, skabt af hans fantasi, som altid udviklede sig i trit med angsten og altid havde gjort det. Han oplevede tingene - ikke kun visuelt, ogsa auditivt. Han sa for sig et par plumpe børster, for hvem intet var helligt, sidde pa hver sin side af Susan pa bagsaedet i en bil. I naeste scene halvvejs smed de hende ind i et skummelt, beskidt rum, fulgte efter og laste døren. Den ene taendte en cigaret og røg med sammenknebne øjne, og hans stemme var sa ru og haes, at hvert andet ord lød som en fløjtetone: 'Hvor er han sa, skat? Om lidt far du en tur med cigaretgløden. Hvor er han?' - Og den anden lo helt nede i maven. 'Gi' hende hellere en anden tur. Lad os more os med hende lidt først!'

Det var disse rystende perspektiver, der afskar ham fra at traekke sig tilbage - at udeblive.

De første to formiddagstimer legede han med andre muligheder. - Rejse og tage hende med? - Over til hans far?

Det var for sent nu - for stort et arrangement. Og maske blev han skygget. Maske var der allerede nu et par øjne et eller andet sted derude bag havens visne ukrudtsvaelde. Han tiltroede den alt, denne skandinaviske Mafia. De havde vel radiovogne, hvorfra de sendte signaler ind til en hovedstation?

Da han ved titiden gik i bad, havde han reageret sig traet - resigneret. Der var ikke mere den samme slagkraft i tanken: 'I dag skal jeg maske dø!'

Efter badet gik han ned til vognen og kørte op til kiosken efter aviser. Nej, der stod ikke noget, og han havde ikke hørt noget i radioen, men det havde maske vaeret der - i gar eller i forgars.

Klokken elleve kørte han hjemmefra.

* * *

Laursen arbejdede energisk som en fjordhest og udnyttede sit ydre, der ikke var typisk opdageragtigt. De mennesker, han henvendte sig til, var ikke straks i alarmberedskab, og hans spørgsmal blev stillet i et tonefald, der var helt blottet for nidkaerhed eller luskeri. Han efterlod sig aldrig antydninger eller andet, som lovede sensationer, og han skrev sjaeldent noget ned - højst et telefonnummer eller et husnummer. Overalt, hvor han sagde farvel, havde man snakket lunt og halvprivat med et menneske, der tilfaeldigvis var opdager.

Det gav bonus.

I løbet af tre dage, hvor han billedlig talt havde sanket ved til et helt lille Sankt Hans-bal under Vilhelm Carstensen, havde han ogsa raget andre opsigtsvaekkende nyheder til sig. Hos en langt yngre søster til den sfinksagtige guldsmed høstede han absolut intet af vaerdi, før han var helt nede ad trappen og tilfaeldigt opsnappede en bemaerkning mellem et par drenge, der nød martssolen lige uden for gadedøren.

- Min mor synes han er skideuhyggelig, men han har fis i kasketten, du. Han er snart halvtreds og leger med modeltog!

Laursen havde ikke alene kløft i naesen, men ogsa børnetaekke ud over det almindelige. Muligvis fordi han aldrig talte _ned_ til børn. Han stod stille ude pa stentrappen, mens han taendte en cerut. Han plaskede lige ind i samtalen.

- Det er i hvert fald ogsa skaeg, det er!

Den ene dreng skyggede med en underarm og skar ansigt mod Laursen og solen.

- Hva' for no'ed?

- Modeltog. I er sgu misundelige, tror jeg. Har I nogen sinde set et rigtigt Marklin?

- Ja, en min storebror kender - Kim - han har et, oplyste den anden.

- Han er maske ogsa halvtreds sa?

Drengene var ved at omkomme af grin over tanken om Kim som halvtredsarig - eller Kim pa anden made sammenlignet med det fjols til Thygesen.

- Thygesen? Ham kender jeg godt, pastod Laursen. Han bor ude pa Emdrupvej.

- Naehae, for han bor lige her henne. Inde i garden... der, lige forbi skiltet med Ekstra Bladet... porten.

- Ham, jeg kender, han er typograf, oplyste Laursen. - Det er han maske ikke, ham Thygesen?

- Nej, han far vistnok enveliderante, siger min mor.

- Har han vaeret fraek over for hende, siden hun synes, han er skideuhyggelig?

- Nej, han kigger vist bare - sadan...

- Efter kaellinger, tilføjede den anden. - Han gør dem vistnok ikke no'ed.

- Nana.

Mens Laursen i store traek gjorde rede for det møde med de to drenge, sa Ancher pa ham med et lettere forvirret blik og indskød med passende mellemrum et lille utalmodigt:

- Ja?

Og sa var Laursen omsider faerdig med at referere. Ancher flyttede med en lille irriteret bevaegelse piben fra de venstre hjørnetaender over til de højre.

- Jeg troede det var noget, der havde relevans til Isaksen-sagen. Nu er jeg klar over, hvor du vil hen, men lad os nu ikke fa mere rodet sammen. Det er slemt nok i forvejen, og det der er jo fuldkomment uden _k ød_, mand.

- Typemaessigt interesserer den Thygesen mig altsa, fastholdt Laursen. - Og han leger med tog!

- Ja, det er muligt. Da den gamle fru Ring var draebt med en laegtehammer ude pa Kongelundsvej, gik vi jo ikke helt amok ved synet af en tømrer, vel? I øjeblikket er jeg optaget af blandt andet nale fra skarntydegran og større stammer af naletrae, hvis du vil have mig tilgivet. Selvfølgelig lever vi efter devisen: 'Det ene skal passes - det andet ej forsømmes', men der er jo ogsa stadigvaek fem mand, der graver videre i den Eskildsgade-sag. Lad du det ga videre til dem!

Eskildsgade-sagen var syv maneder gammel og sørgelig traditionel. En niogtyvearig luder, der trak pa Halmtorvet, blev fundet kvalt pa sit aftraedelsesvaerelse, Eskildsgade toogtredive, fjerde til venstre. Det var et gerningssted uden forbrydelsens saedvanlige mystik. Hun la omtrent afklaedt, elskovsberedt, med tungen lidt fremme og vidtabne øjne og et smalt baelte af kunststof om halsen - sa langt inde hele vejen rundt, at hun tog sig ud som en halshugget, der bagefter er arrangeret af en bøddel med ordenssans.

Endnu et stakkels offer fra den store brigade, hvoraf sa mange er faldet pa deres post. Endnu et af disse fortvivlende gerningssteder uden brugelige spor eller med et enkelt meget tvivlsomt spor. Her var det specielt usselt. En sjusket skrevet kvittering fra en hobbyforretning pa Gammel Kongevej for et indkøb af tre stykker legetøj - to godsvogne og en viadukt. Den lap papir var ydermere omtrent et ar gammel og la under hendes uundvaerlige divan - _oven_ pa et tykt lag støv og nullermaend, ganske vist.

Men hvem havde den tilhørt?

Mulighederne var jo mange og ukontrollable!

# 11

Manden med de mørke briller, den bla blazer og de gra benklaeder sad laengst muligt borte, men alligevel nøjagtigt ud for døren til spiserestauranten. Han sad med hovedet højt løftet pa den vejrende made, der er sa karakteristisk for blinde, men han var ikke blot nogen aeldre mand. Han var en gammel mand. Der var adskillige tegn pa, at han havde vaeret blind i en arraekke. Tabet af synet var blevet til en slags hvaessesten for andre sanser - specielt hørelsen. Skønt hele lokalet var daekket af et pafaldende tykt gulvtaeppe, opfattede han pa lang afstand de skridt, der naermede sig bordet og som ville have vaeret totalt lydløse for alle andre.

Han var beleven og rejste sig pa et tidspunkt, der ikke kunne vaere bedre valgt, og han stak en hand frem uden at pejle det mindste forkert - en hand, der foruden at baere en smal vielsesring ogsa var smykket med en pyntering med mørkerød sten. Hardy Bensen tog handen og taenkte om pynteringen: 'Til glaede for hvem?'

Hans stemme var gammelsprukken, men kultiveret og varm.

- Det ma vaere Dem, jeg sidder og venter pa. Sid ned. Jeg burde nok...

Han søgte et øjeblik efter de rette ord, men det var laenge nok til, at han fjernede enhver form for tvivl hos det unge menneske, som han mageligt kunne vaere oldefar til.

-... burde have inviteret Dem pa frokost, men nar jeg taenker pa anledningen, sa... Det ville virke obskønt med et festmaltid. Men en drink? Hvad vil De have at drikke?

- Helst en ganske almindelig øl, tak.

Selv sad han med noget i et lille glas, som han meget smat havde nippet til. Nu drejede han beundringsvaerdigt sikkert ansigtet over mod tjeneren, der spøgede elegant ved et fjernt bord med en tysk turistfamilie, der sad, som var de hos fotografen. Han kaldte og var sa igen naervaerende. Skønt de sorte brilleglas virkede som tomme øjenhuler, bar hans ansigt praeg af langvarig lidelse - sorg.

- Bortset fra, at vi jo selvfølgelig ikke kan praesentere os for hinanden, kan jeg fastsla, at De er ret ung, og lad det sa blive ved det. Nar De har drukket Deres pilsner, vil jeg foresla, vi gar ud i den gamle have. Vejret er jo fint og lunt efter arstiden, og derude kan vi formentlig tale helt uforstyrret sammen.

- Formentlig, ja.

Og Hardy Bensen var pa højde med situationen nu. Selvfølgelig! - Der var ikke andre muligheder! - Et nyt job, som ikke talte dagens lys - beskidt og aekelt, naturligvis uden dog at have noget med andres død at gøre. Nej, hold kaeft! Sa vidt var det trods alt ikke kommet. Gennem vinduet lige bag den blinde mand havde han udsigt til en stor dansk ager og omtrent ude i horisonten en rød traktor forspaendt en samaskine - dansk saed i dansk jord. Og en god dansk mageflok hang som en fluesvaerm i luften. Der var udsigt til en kirke, to bindingsvaerksgarde - en saenkning, som endnu holdt pa tøbruddets smeltevand og afspejlede en raekke popler, og ovre pa vaeggen til venstre hang dronning Margrethe og Henrik.

Den gamle blinde mand sad tavs og taenksom og havde undladt at skale - end ikke løftet sit glas med en lille hilsende gestus. Det virkede som en demonstration - et hensyn. 'Man bander ikke i en kirke!'

Der var rugende, andagtsfuld stilhed. En halv saetning ovre fra tyskerne og en spaed klirren med glas brød den:

-... vielleicht zwirnender Regen fruhmorgens.

Hardy tog sine cigaretter frem. Den gamle var der omgaende med en taendt lighter.

- Jeg har ikke budt Dem, for jeg ryger ikke selv.

- Tak, tak.

Han sad og betragtede kalkunpludderet pa den tynde hals, den snehvide flip, det eksemplarisk bundne slips - blat som jakken og med sma hvide prikker. 'Hvad mon det drejer sig om? - Ikke noget direkte groft... ikke en berigelsesforbrydelse. Det er for plumpt for hans type, og han behøver det ikke - det ur, den ring, det tøj. Han har aldrig beskaeftiget sig med noget beskidt i bogstavelig forstand. - De negle!

- Vil De sige til, sa snart De har drukket ud?

Spørgsmalet kom venligt og korrekt - overkorrekt. Det rummede en undertone - en antydning af den enorme afstand, der var imellem dem, og i hvor høj grad dette øjeblik var en undtagelse. Den gamle handicappede mand var at sammenligne med en fornem patient, der underkastede sig en modbydelig kur - drak afkog af snoge og tudser, fordi alt andet havde vist sig virkningsløst.

- Jeg har drukket ud.

- Tak, og jeg har betalt. Sa kan vi ga ud i krohaven. Hvis De vil ga lige til venstre for mig hele tiden, er det godt. Nejnej, jeg klarer mig med stokken her - ellers tak.

Den la pa gulvtaeppet, halvt inde under bordet.

De skulle gennem tre rum, og vejen var lang, men hans stok fungerede som et følehorn, der naesten ikke behøvede at komme i berøring med tingene - kun at naerme sig dem. To gange strejfede han med en negl det unge menneske til venstre. - Det unge menneske, som indprentede sig: 'Han undgar helst at røre ved mig! Hvad mon det er? - Maske skal jeg vaere et led i noget lusk med penge - optraede som hans lante, købte 'øjne'... Eller - ja, snarere det - vidne falsk i en retssag om skattesvig eller valutasvindel!'

Haven var gammel, tilgroet, omgivet af en høj haek. Buske og frugttraeer stod med bulnende knopper. De gik tavse, til stokken sendte et signal op i hans traenede hjerne: 'Baenk'. Han prøvede med handen og maerkede, at traeet var lunet op af forarssolen.

- Lad os saette os her. Sa vidt jeg kan høre, er vi helt alene.

- Det er korrekt.

- Ja, bortset fra mejserne, som er begyndt at fa travlt, men dem behøver vi jo ikke at frygte, nej.

- Nej.

De satte sig. Der var en stiltiende overenskomst, som befalede dem, at der skulle vaere et par handsbredder imellem dem. Den gamle anbragte stokken mellem sine adskilte knae og lod begge haender hvile oven pa handtaget, der havde form som et andehoved.

- Jeg bor langt herfra. Jeg blev bragt, og jeg vil blive hentet.

- Javel.

Sa fulgte en lang pause, hvorunder han rømmede sig et par gange.

- Jeg kan lugte krokus og erantis, stemmer det?

- Ja, der er masser af begge dele.

- Tak.

En ny pause, laengere end den første. Hans ansigt var løftet pa den saedvanlige arvagne made og holdt i en vinkel, som om øjnene bag de runde sorte skiver - hvis der _var_ noget, der kunne kaldes øjne - havde fundet et fixpunkt langt, langt borte. Og han rømmede sig igen - lige før ordene.

- Mit tilbud lyder pa fyrretusinde kroner, og De skal patage Dem efter min naermere anvisning at skaffe min kone fred - for evigt. Den eneste varige og palidelige fred, vi stakler kan opna. De far halvde...

Den gamle kneb talmodigt laeberne sammen og forblev helt i ro under afbrydelsen.

- De skal ikke fortsaette. Vi har ikke mere at tale om!

- De far halvdelen nu og resten nar det er sket, og sa snart jeg far det bekraeftet, og jeg vil tilrade Dem at blive siddende, blandt andet for Deres egen skyld. Jeg...

- De er sindssyg, mand. Jeg anede ikke, at jeg skulle møde en sindssyg! De spilder Deres tid.

- Desvaerre forholder det sig sadan, at det er Dem, der spilder Deres, for jeg er tvunget til ikke at sky noget som helst middel. De har gjort den slags før, ved jeg. Hvis De unddrager Dem nu, anmelder jeg Dem til politiet - og indrømmer selv alt om vort møde her, uanset hvad der sker med mig. Mit liv er snart forbi alligevel. Det er Deres formentlig ikke!

Han sad stadigvaek i samme stilling. Hans stemme havde ikke eet sekund afveget fra den dybe, stille ro, som netop gjorde den sa frygtelig farlig.

Hardy Bensen maerkede sin puls som et basinstrument, forsøgte at skabe en rytme til de tanker, der hvirvlede gennem hans forpinte hjerne. 'De har gjort det før'... 'Jeg melder Dem'... 'Mit liv'... 'Deres liv'...

Han bed taenderne hardt sammen, mens hans fortvivlede tilstand blev ham bevidst. Han var vabenløs - hjaelpeløs. Hvis han skreg sandheden ind i dette satans gamle slappe ansigt... 'Jeg har aldrig gjort det!'... ville den prelle af - totalt og flagre om her mellem traeer og buske og blive til den boomerang, der ville sla ham selv ihjel.

Den gamle havde ret.

Han spildte sin tid.

- Er det honorarets størrelse, det drejer sig om?

- Nej.

- Jeg ejer heller ikke mere. Det er hvad vi har kunnet laegge til side i et helt langt liv. Kan jeg fortsaette nu?

Der stod et brus af spurve ud fra en taet syren, og det udsnit af haven, der var i synsvinkelen nu, mindede om haven pa børnehjemmet 'Biviumgard' - syrenerne, gangen, der svøbte sig om plaenens runde hjørne. Og lige efter denne runding fandt de bogfinken, der var død og varm endnu og la med kløerne ligesom krummet om den gren, den maske havde habet at finde i sit sidste øjeblik. Og han havde glattet dens fjer og begravet den sammen med en stor altid tavs og ulykkelig dreng, der hed Dan - bag ryggen af Kenneth, som ikke gav sig af med døde fugle...

- Kan jeg? Ma jeg fortsaette, sa vi kan komme igennem det?

- Ja.

Han kaldte i tankerne: 'Susan, lille Sus - hjaelp mig'.

- Min kone, det bedste, jeg har i verden, ligger pa Bispebjerg Hospital og er aedt op af kraeft i bugspytkirtelen... Hun...

For første gang var han slaet ud af kurs. Stemmen knaekkede over. Han fjernede den ene blaarede hand fra stokken og et par rystende fingre fandt vej op under det ene mørke brilleglas. - Kan blinde graede?

- Hun er tooghalvfjerds ar kun. Hun har aldrig gjort noget menneske fortraed - kaerlig og god og opofrende...

Handen fandt tilbage til den anden og stokken, som han nu langsomt vrikkede et hul i jorden med.

- Men hun ma ikke fa lov til at dø. Ikke endnu, skønt hun mellem alle deres injektioner skriger sig haes. Jeg har selv hørt det, men nejnej, de vil ikke af med hende, for hun er prøveklud. De har brug for hende laenge endnu. Derfor har de lagt hende i respirator...

Igen gik han i sta og skulle samle kraefter. Hans hage sitrede.

-... et pumpeapparat med slanger, der puster falsk liv i hende. Hun _m a_ ikke fa fred... De hører da efter, ikke?

- Jo, naturligvis, jegeh... Det gør mig ondt.

- Ja, men det gør mere ondt pa min lille Anna, jordens kaereste lille menneske. Jeg har tigget Gud, jeg har tigget laegerne: 'Lad hende dog fa fred!' - men - nej! De koldhjertede kynikere - laegerne, altsa - paberaber sig deres hellige pligt til at bevare liv...

Han borede vildt med stokken i havegangen.

-... bevare liv, laeg maerke til det. Men ovre i en anden afdeling myrder de mennesker pa stribe ifølge abortlovgivningen - slagter løs! Hvem ved, hvad der kunne have blevet ud af alle de sma spirer? - Fremragende videnskabsmaend i stand til at løse kraeftens gade, maske. Men lille Anna, hun...

Han hulkede nu.

Sa tog han sig voldsomt sammen og hviskede:

- Undskyld.

- De skal ikke undskylde.

- Der skal blot lukkes for den forbandede respirator. Jeg er jo selv forhindret i det som blind, skønt det er rystende enkelt. Det er et af de sma apparater, som ikke er tilsluttet nogen alarm. Det er som at lukke for en vandhane. Det er alt sammen noget, jeg har lusket mig til - laest mig til... med fingerspidserne og fisket ud af sygeplejerskerne lidt ad gangen. Åh, nu er vi vist snart igennem det. Resten er op til Dem. Nu skal De fa et kort.

Han fandt det i inderlommen og rakte det til Hardy Bensen.

Anna Louise Christiansen

Intensiv afd. stue 55
Bispebjerg Hospital.

Fra inderlommen i den modsatte side af jakken tog han en anden ting frem - en kuvert med tyvetusinde - en brun kuvert!

- Nej, protesterede Hardy, mens kvalmen arbejdede i ham. Han talte ikke flere brune kuverter indeholdende tyvetusinde. - Jeg modtager ingen penge for det.

Den gamles stemme var helt uforsonlig.

- Tag dem! Jeg vil vide, at De er forpligtet, nar vi skilles om lidt - eller ved Gud i himlen, jeg klager over Dem ad de samme lange kanaler, som satte os i forbindelse med hinanden. - Tael dem!

- Beløbet passer.

- Jeg hørte ikke, hvad De sagde.

- Beløbet passer.

- Tak, sa kan vi skilles. Jeg ønsker aldrig at møde Dem igen - eller høre det mindste om Dem...

De begyndte at ga tilbage mod kroen.

- Men jeg vil indprente Dem en ting. Hun ma ikke blive bange. Hun ma ikke ane noget...

- Nej, det lover jeg Dem.

- Tak.

- Hvornar?

- Snarest muligt. Jeg har taget afsked med hende - stiltiende - i dag. Hun kan ikke kende mig mere. Hun kan heller ikke opfatte Dem. Men hun ma ikke føle sig skraemt... Her skal vi vist til venstre - ja. Nejnej, jeg klarer den selv. De har naturligvis min sanktion til at udgive Dem for et familiemedlem, men det bliver jo Deres sag. Tak, nu venter jeg her, til De er kørt. Vi er vel alene her?

- Helt alene.

- Resten af pengene tilgar Dem, sa snart jeg far meddelelsen fra hospitalet. Nu kan De ga. Farvel.

- Farvel.

* * *

- Sma skarntydegraner med klump pa forvognen og større naletraesstammer pa anhaengeren? Har du noget imod at fortaelle mig, i hvilken anledning nogen skulle køre med den maerkelige sammenblanding? Det lyder som en leverance til en, der er gartner om dagen og tømrer om natten!

Runge skubbede Anchers omhyggeligt udarbejdede skitse tilbage til ham. Gennem arene havde han vaeret praesenteret for et utal af makabre tegninger fra Anchers hand. To af de vaerste huskede han klart. Den ene viste i alle rystende faser en økses gang gennem luften fra det øjeblik den var haevet omtrent til loftshøjde og til den sad dybt begravet i isseregionen pa en sovende folkepensionist, efter at den undervejs havde revet en azalea ned fra et bord, og en af underteksterne lød: 'A angiver hjernemassen pa tapetet'. - Denne rekonstruktion var kun ment som en mulighed, men viste sig at vaere ukorrekt pa flere punkter. Det benyttede vaben viste sig senere at vaere en spade, og blomsten havde pensionisten selv brugt som kastevaben.

Den anden tegning var en livlig aktivitet fra et anmeldt tilfaelde af fuldbyrdet voldtaegt, der efter pigens udsagn havde fundet sted, mens hun stod og holdt sin cykel (!!) Den blev trods Runges indsigelser vedlagt sagen og vakte stor opsigt blandt rettens jurister, der ansa den for et staerkt belysende dokument, der bidrog til en helt retfaerdig afgørelse - frifindelse.

Ancher havde absolut talent for tegning. Den her omtalte skitse skildrede savel den cyklende Isaksen som den kørende fantasi-lastvogn i forskellige perspektiver - laessets taenkte udformning og detaljer, hvor Isaksen fik et nakkedrag af et ungt trae og derpa et altafgørende rambuk-stød af en kaevle.

Runge sa svarkraevende pa ham.

- Fortael mig lige det - i hvilken anledning en mand kører med udplantningsgraner pa forvognen og stammer pa anhaengeren. Det er da ikke noget urimeligt forlangende, er det?

- Nej, men du mangler fandenhakkeme fantasi.

- Gør jeg det? Kom du da med et bud!

Ancher hostede lidt over krildrende piberøg i luftrøret.

- Mulighederne er legio, men lad mig vaelge et tilfaelde. Et stykke skov skal ryddes til en byggegrund. Bade gamle høje graner og sma spaede star pa det stykke, og sa kommer bygherren i forbindelse med en, der er interesseret i bade de sma spaede traeer og kaempegranerne - dels til beplantning omkring et hus - dels til den mere og mere om sig gribende traebrolaegning!

- Den er meget kunstig - den er _meget_ langt ude, kaere ven. Det smager sgu af at rette foden til efter støvlen og ikke omvendt.

- Ja, men enhver bliver jo salig i sin tro, sagde Ancher fredeligt. - I hvert fald tillader jeg mig at vaere opmaerksom pa byggegrunde, hvor man har faeldet store graner og gravet sma op... og hvor disse sma tilfaeldigvis er skarntydegraner.

- Skal du ikke hjem?

- Nej, det haster ikke. Marie har huset fuldt af koner til fødselsdagskaffe.

- Til lykke med hende.

- Tak. Hvis jeg dukker op, vil de tale om mord alle sammen, og det holder jeg ikke til. Jeg vil køre mig en tur i stedet for - fra cafe 'Borgen', Peter Bangs Vej og ud til pakørselsstedet. Den straekning lader sig jo vanskeligt støvsuge, men kan vi finde ud af, hvor han har holdt og luret med sine graner og ventet pa Isaksen...

- Chaufføren? - Luret?

Ancher kløede øjenbrynet med lillefingerneglen.

- Lejemorderen, ja... sa var vi maske et skridt naermere. Maske vi skulle kaste os ud i det og sa afhøre beboerne langs hele ruten?

- Ja, gør da det, svarede Runge ironisk. - Hvad angar guldsmed Carstensen har vi jo skrabt en bunke sammen af sladder om hans fortid og ikke en pind mere. Din gode ide!

Det, der stod for kriminalkommissaer Runge som galmandsvaerk, kunne Ancher udmaerket finde pa at betragte som sund logik - og omvendt. Stort set kan det siges, at de skiftedes til at fa ret i deres anskuelser.

* * *

- Hardy, er du fuld?

Susan sa pa ham med store køkkenbla øjne og et lille usikkert smil. Han var aldrig kommet til hende i den tilstand før.

- Ja, en lille smule, indrømmede han med uklar stemme og blegt, glaedesløst ansigt.

- Vil du sove?

- Nej nej, bare snakke lidt, skat. Jeg skal køre igen. Jeg... savnede dig bare pludselig sadan ad H til.

- Kom.

Hun tog ham ved handen.

Da han sad pa hendes sengekant og talte ned i hendes nakke, mens hun knaelende var ved at løse hans sko op, slog det ham pludselig med frygtelig klarhed: 'En dag mister jeg hende!' Det var en parallel til den nye løgn, han var ved at servere - et rab om hjaelp.

- Jeg blev sa rystet over det, Sus. Jeg kan ikke fa det ud af hovedet. Det var derfor jeg gik ind et sted og satte mit til at drikke.

- Nejnej, jeg vil ikke ligge ned. Lad mig bare beholde skoene pa. Susan sukkede og satte sig ved siden af ham. Hun sa pa ham igen, men nu var øjnene alvorlige, bekymrede, gammelkloge.

- Var det en kunde?

De var igen inde i det besynderlige spil med tvetydige ord og halve sandheder.

- Ja, en kunde. Det var det. Han var nok i naerheden af de firs. Hun er tooghalvfjerds. De fylder hende med medikamenter og holder hende i live med en respirator. Det er bugspytkirtelen. Somme tider skriger hun, sa det kan høres over hele hospitalet, men hun far ikke lov til at dø.

- Det er grusomt, sagde hun stille og legede med en kno pa hans finger.

- Han lod mig forsta, at han hellere havde givet de penge... dem, han købte vogn for... ud til noget andet.

- Ja, til noget, der kunne hjaelpe hende vel?

- Til en eller anden, der ville lukke for den respirator.

- Det kan jeg godt forsta.

- Kan du?

- Ja, det ved gud!

- Det er jo mord, Sus.

- Gu er det ej. Det er barmhjertighed. Hvis jeg nogen sinde skulle komme til at ligge sadan, Hardy, sa haber jeg, at du vil lukke, hvis du kan.

- Altsa sla dig ihjel?

- Ja!

- Og hvis jeg selv er ude af stand til det?

- Ja, sa fa en anden til det. Ligegyldigt hvem!

- Betale nogen for det maske?

- Ja! Det ville vaere et udtryk for, at du elskede mig.

Hans ansigt var anspaendt i al sin bleghed. Hun sa de sikre tegn pa, at der foregik en masse i hans hjerne. Han sad og smabed i underlaeben, og der var en dyb rynke over hans naeserod.

- Jamen Sus, lad os nu for eksempel sige, at du var ansat pa den afdeling - sygeplejerske.

- Det er helt utaenkeligt. Det holdt jeg ikke til.

- Okay, men nu siger vi altsa, at det stod og faldt med dig pa en anden made. Lad os sige, at hun var din mor, den stakkel, og han var din far, og nu kom han og fortalte dig, at han kunne fa det gjort - lukket for respiratoren. En havde pataget sig det job for... lad os sige tyvetusinde. Hvad ville du svare?

- Spørge, om han havde pengene, eller om jeg kunne hjaelpe. Altsa forudsat ingen af os var i stand til selv at lukke.

Der var kommet en anelse mere ro over hans ansigt nu. Kun en anelse.

- I ville gribe til en lejemorder i sidste instans?

- Absolut!

Hun stirrede pa ham uafbrudt og sa, at endnu et par sma ubetydelige rynker i hans toogtyvearige ansigt glattede sig ud. Samtidig foregik der noget i hendes øjne. Den inderste lille kaerne - dette udefinerlige punkt, der sladrer om alt, fik et vagtsomt skaer.

- Hardy, hvor langt gik han?

- Hvor langt han gik? - Hvordan?

- Spurgte han dig... om du...?

De ord, der manglede, erstattede hun med sma nik.

Han indsa pludselig, hvordan det forholdt sig. Opildnende og advarende stemmer skreg om kap inden i ham. Han havde sin chance nu. Det var det afgørende vendepunkt i hans liv. Han kunne med eet lille ord bane sig vej tilbage mod lyset og livet eller tvinge sig selv videre ned mod mørke og elendighed. Han maerkede hendes lille varme hand og sa lyset spille i de fine dun pa hendes arm. Han oplevede endnu en gang en raekke gyselige glimt af de muligheder, der havde plaget ham nat og dag - bagmaendenes jagt - hende som gidsel... Skønt alt dette skete ti gange hurtigere, end det kunne skrives, maerkede hun hans usikre tøven.

- Prøvede han pa at købe dig til det, Hardy?

Han valgte.

Han sa pa hende med et blik, der var en blanding af forundring og skuffelse.

- Kunne du forestille dig det? Kunne du se mig i den rolle?

- Nej, svarede hun lykkelig og lettet og borede sig taet ind til ham.

* * *

- Bent Christiansen? Har De besøgt hende før? spurgte sygeplejersken, en sund, kompakt, moderlig type, der stod og legede med et bundt sikkerhedsnale i kittelopslaget.

- Nej, svarede det nydelige unge menneske med brillerne og den smalskyggede Mr. Higgins-hat. Han var overmade elegant i tøjet, og hans ansigt var blidt og lidt vemodigt.

- Jeg er nevø til hende, men hun har naermest vaeret som en slags mor for mig. Jeg arbejder i Sverige og har taget et par dage fri for ateh... Ja, jeg forstod pa min onkels brev, at der nok ikke var sa langt igen.

- Naaaa! sagde sygeplejersken med den stille medfølelse, hun var vant til at give til kende over for parørende. Og hun gik foran ham og viste vej - hen forbi damerne, der sad ved overvagningscentralen og de sma TV-skaerme med cardiogrammernes levende zig-zag-streger.

- Hun kan maske ikke engang kende mig? spurgte han lige i haelene pa sygeplejersken.

- Nej, det tror jeg ikke, De skal regne med.

- Hvis bare jeg ma sidde hos hende lidt.

- Det kan De tro De ma. Her er det.

Det var den naestsidste af en raekke døre med runde observationsruder i - koøjer.

Det var en enestue. Lyset var daempet lidt af en stores for det store vindue. Sygeplejersken ordnede et eller andet pa det lille bord ved sengen og talte naesten skraemmende højt, forekom det ham.

- Nu ma De jo endelig passe pa ikke at komme i klammeri med alle de slanger.

- Jaja, selvfølgelig, hviskede han andaegtig og flyttede lydløst stolen fra sengeenden hen ved siden af den okkergule afpillede skikkelse. Han satte sig og lagde sin hand oven pa den skelethand, der hvilede oven pa taeppet.

- Lille tante, hviskede han kaerligt, mens sygeplejersken endnu puslede bag ham. Atmosfaeren var forfaerdelig. Ovre fra et apparatur, der var anbragt pa vinduesvaeggen, men som han endnu ikke vovede at kaste et blik pa, kom den tunge kontinuerlige rytme af pumpeslag og luftstrømme: 'Rrrrrrr - Hhhhhhhh... Rrrrrrrr Hhhhhhhhh'. Det var et mekanisk andende vaesen, der sendte ilt gennem en tyk armeret slange af kunststof. Den ledte tanken hen pa hans mors tørrehjelm, som hun brugte for ar tilbage - haetten, der gav hende et besynderligt udseende som David Crocket. Slangen gik over i to mindre rør og et system af klemmer og maske, som var monteret pa det lille fugleansigt med de lukkede øjne.

- Lille tante!'

Sygeplejersken sendte ham et lille vemodigt smil og kantede sig forbi ham. Han hørte døren med koøjet blive lukket. Hans øjne begav sig straks ud pa rekognoscering - fulgte slangen over til den akvarielignende tingest i grønt gennemsigtigt kunststof, fyldt med mekanik - malere - knapper og forkromede tingester. Han gaettede sig til, hvor baelgen la skjult. Han lokaliserede det strømførende kabel og var nu pa jagt efter et højttalersymbol, der markerede alarmen - det system, der skulle sladre sit skingrende 'Dyyyt-dyyyt-dyyt' ud over den lange gang derude i samme øjeblik forbryderiske eller ukyndige haender kom i berøring med den absintgrønne indretning pa vaeggen.

Men han fandt det ikke, skønt det hele var anbragt lige til højre for ham, og han gik det igennem tomme for tomme.

Det var der ikke!

Den gamle havde ret. Der var ingen alarm!

Koøjet i døren?

Det afspejlede sig i miniatureformat i respiratorens grønne glas. Hele arrangementet forekom ham pludselig at vaere en foraering. Han var tvunget ud i en ulykkelig situation og alligevel fulgt af heldet. Han behøvede ikke at dreje hovedet for at se, om der var et ansigt i koøjet!

Endnu havde der ikke vaeret noget, skønt han havde siddet her i mere end ti minutter.

Han svedte og matte lette sig fra stolen for at fiske et lommetørklaede frem fra de nye, stramtsiddende bukser. Ustandselig arbejdede baelgen, luftstrømmene, maskinen med de sma bløde stempelslag og det enerverende 'Rrrrrrrrrr - Hhhhhhhh' - 'Rrrrrrrrr-Hhhhhhhh'. Han var klar over, at han matte foretage alle beregninger i dag - geometriske, tidsmaessige, matematiske. Og hvordan lukkede man sa for det djaevelskab - den grønne helvedesmaskine? Hans øjne cirklede over alt det tekniske virvar og landede ved en lille rektangulaer, gennemsigtig vippeklap, bag hvilken der sad en kontakt - en vrider forsynet med pile, som i øjeblikket stod i luftstrømmens retning...???

Han kom pludselig til at ryste over hele kroppen og blødte laeberne med tungen - hviskede hørligt:

- Nej, det er løgn! Sa enkelt er det da for helvede ikke!

Han kunne pa en gang se sine egne anspaendte traek og det fjernere koøje afspejlet i det grønne. Koøjet var stadigvaek rundt og klart - ikke fyldt ud med et spejdende ansigt.

- Gud ved, hvor tit de kigger herind? - Hver halve time? Hver time? - Eller maske bare, nar de alligevel gar forbi derude?

Han huskede pludselig, hvad han havde laest om undernormering af hospitalerne - strejker, protestoptog og appeller.

- De har ikke tid!

Mens han spaendt holdt øje med koøjets afspejling, vippede han den lille klap over kontakten i vejret, tog om den med tommelpege- og langfinger - vred prøvende...

Den lod sig rokke!

Han skottede til den lille stakkels samling skind og ben i sengen - dukkehovedet pa den hvide pude, mens han slap kontakten og lod klappen falde ned. Han tog hurtigt øjnene til sig, for han ville helst ikke huske hende.

Han begyndte at beregne afstande, stillinger, perspektiv og sin egen højde, siddende.

- Stolen skal en anelse tilbage, og jeg ma arbejde med siden til - for en sikkerheds skyld. Jeg ma føle mig frem med min højre hand, mens mit ansigt er vendt mod hende i sengen og lagt i de rette folder. Ingen vil fra koøjet kunne se, hvad jeg foretager mig med min højre hand. Bade den og kontakten er skjult af min krop.

Han svedte staerkt nu og tørrede sig igen. Alle hans nerver sad udvendig pa huden. Han var ved at blive idiot af varmen, lugten af decinfierende stoffer og anlaeggets 'Rrrrrrrr-Hhhhhhhhhh!'

- Nar mine fingre rammer de to sma runde bolte der, skal jeg fem centimeter ned - sa rammer jeg vippeklappen.

Der var visse beregninger, han havde foretaget sig, før han kom ved at sla op i laegebøger og leksika. Nu gentog han en for sig selv:

- Hun skal have tre minutter!

Det var et grusomt ordvalg, indsa han i naeste øjeblik. Det lød som skulle han koge et aeg.

- Nar apparatet havde vaeret standset i tre minutter, var det forbi, og han kunne taende igen. Sa ville den satans maskine simpelt hen pumpe luft i et lig!

I tankerne gennemgik han det hele endnu en gang. Han havde ikke glemt noget. Hans observationer var slut. I morgen skulle han blot...

Hvorfor vente til i morgen?

Han sad jo her nu. Hun la der - apparatet hang der!

# 12

Det hele la klart inde i hans hoved, nyskabt og punktligt i kronologisk orden, punkt 1, 2, 3, 4 o.s.v.

Rrrrrrrr - Hhhhhhhh - Rrrrrrrr - Hhhhhhh.

Ingen i koøjet.

Han svedte som et vandfald nu.

Nu!

Han sa ikke pa hende, men havde alligevel ansigtet i den rigtige retning. Han sa ikke pa noget som helst. Hans højre hand mødte glasset - gled til højre, gled nedad...

Rrrrrrrrr - Hhhhhhhhh - Rrrrrrrrrr - Hhhhhhhh!

En fingerspids ramte en af boltene og bevaegede sig lodret ned. Hans ur viste ved et tilfaelde fjorten syvoghalvtreds.

- Klokken femten er hun død!

To negle havde fat i underkanten af klappen og vippede den op. Tre fingerspidser lukkede sig om kontakten...

Koøjet!

Der var ingen.

Han drejede - hardere endnu. Kontakten gav efter. Sveden drev salt og bidende fra en tung drabe i brynet ned i hans venstre øje. Han tørrede det af med den frie hand.

Rrrrrrrrr - Hhhhhhhhh.

Kontakten var nu drejet i femogfyrre grader.

Rrrrrrrrr - Hhhhhhhhh.

Tres grader - firs...

Rrrrrrrrr - Hhhhhhhhh.

Klik!

Rrrrrrrrr - Hhh...hh... h

Stilhed - i ordets rette forstand livsfarlig stilhed!

Der var ingen i koøjet. Hans knaeskaller hoppede. Sveden klistrede hans skjorte fast til kroppen, og en ny lyd - noget i retning af en spaettes trommen pa et trae - var opstaet. Hvad var det? - Han opdagede, at det kom fra klappen og var fremkaldt af hans rystende fingre, som stadigvaek hvilede der, sa han med en brøkdel af et sekunds varsel kunne taende igen, hvis nogen...

Det rumlede af sma hjul ude pa gangen - klirrede af glas pa et rullende bord. En lys stemme sagde noget - gentog det - en anden svarede laengere borte. Klirren af glas igen.

Sekundviseren pa hans ur sneglede sig af sted. Der var gaet eet tre kvart minut. Han tvang sig til at se pa hende. Hun var uforandret. - Ingen i koøjet - Langt borte fra kom der enkelte spaede trafiklyde - skridt ude pa gangen - rappe og travle. Toppen af en sort frisure strøg forbi koøjet og fik ham til at føle sit har fyldt med lus. Han holdt klappen aben ved at presse en kno hardt imod den. Det dryppede fra hans ansigt ned pa gulvets grabla vinyl - sveddraber, der eksploderede og bredte sig som sma stjerner. Der gik et jag igennem ham ved en hard lyd af en dør, og han slikkede salt sved af overlaeben. Hans ur viste fjorten nioghalvtreds tyve... femogtyve...

Der kom en lyd fra hende - som en daempet raeben.

- Nej, hviskede han mellem sammenbidte taender og troede et øjeblik, at nu døde han selv.

Der skete et eller andet spøgeri under huden pa hendes tynde senede hals, og lyden var der igen - ublufaerdig, ulaekker.

- **Nej**! hviskede han i begyndende grad, men uden at bevaege laeberne. - Nej, ah, nej, hold kaeft... hold kaeft!

Der var ingen i koøjet.

Hun sagde heller ikke mere. Det virkede, som havde hun reageret pa hans sidste lille dirrende: 'hold kaeft!'

Ingen i koøjet.

Sveden dryppede igen pa gulvet.

- Det her er ikke sandt - til alt held. Det er noget jeg drømmer. Det hele - lige fra det øjeblik, jeg tradte ind i kontorbarakken ude hos Dres - har vaeret en drøm - et satans mareridt, som jeg maske vagner af om lidt.

Uret?

Det var fyrre sekunder over tid. Hans fingre fandt kontakten i lodret stilling, drejede, drejede til venstre. Den stod vandret igen. Han fjernede handen fra klappen, knyttede haender, krummede taeerne i skoene - lyttede, ventede, i timer forekom det ham...

Sa kom det.

En lille ond snurrende lyd, et traegt stempelslag... Rrrrrrrrrr - Hhhhhhhhhh... Rrrrrrrrrr - Hhhhhhhhhh...

Han tørrede sit ansigt, sine haender, sin hals.

Han blev siddende naesten et minut, før han rejste sig og satte stolen tilbage ved benenden af sengen. Han blev staende et øjeblik og formede med laeberne et par ord: 'Farvel, lille Anna!'

Bødlen holdt andagt.

Ude pa gangen passerede han en dør, der stod pa klem, og i et glimt sa han sygeplejersken med sikkerhedsnalene sidde derinde sammen med to andre ved kaffe og cigaretter. Han standsede op og gik tilbage. Hun rejste sig og kom ud til ham.

- Tak, sagde han. - Jeg fik ingen kontakt med hende.

- Nej.

Hun rystede stille pa hovedet. Han sa ned pa sine fødder.

- Jegeh... synes ikke det tjener noget formal, at jeg kommer igen. Hun fatter jo slet ingen ting.

- Nej, det gør hun ikke.

- Kan det... kan det ske sadan... nar som helst?

- Det kan det, ja. Om to timer... om tre dage... om en uge.

- Ja. Sa vil jeg jo fa det at vide.

Han blev ved med at se nedad.

- Ja, men tak... og farvel.

- Farvel.

Han havde parkeret vognen et godt stykke fra hospitalet. Solen skinnede i dag igen. De sidste smalle striber af skiddengra sne langs huse og kantstene var smeltet bort. Enkelte allikepar havde fundet hinanden og knirkede som galocher over hustagene, tiltrukket af skorstenene.

Han kørte med en underlig følelse af at have passeret en graense til et andet land, iført en anden skikkelse. I en tidligere verden eksisterede Hardy Bensen, Susan, lille Susan, ruinen hjemme i Bagsvaerd og spøgelset Kenneth. Han kom i dobbelt forstand fra et hospital nu. Han havde gennemgaet en operation - en amputation, der havde befriet ham for noget generende - noget, han sikkert alt for laenge havde klamret sig til af traditionelle grunde - akkurat som nar en løber beslutter sig for at skille sig af med milten.

Han fortsatte ind mod byen og fandt en parkometerplads pa Kongens Nytorv. Fem minutter efter stod han i traengselen ved den lange skranke i Hviids Vinstue.

- Ma jeg fa en rom og en cola... En dobbelt rom?

* * *

Skønt det i højere grad er politiets pligt at forhindre forseelser og forbrydelser end koldt at vente pa de sker og derpa kaste sig ud i efterforskningen, opstod der i afdeling A et inderligt ønske om, at Vilhelm Carstensen snarest muligt ville indlade sig pa en handling, der var lige nøjagtig sa lovstridig, at han kunne anholdes for den. Den retsplejelov, der yder borgerne beskyttelse - ofte i højere grad, end de aner - gav ingen hjemmel til at køre ud og sla en klo i Carstensen, sa man havde 'fuglen i buret'. Det er ikke nok at møde op hos en mand og foreholde ham, at han er almindelig kendt for at vaere en kold, beregnende, haevngerrig og skrupelløs cigar - en kaempelort, der følelsesmaessigt kun har givet eet udslag i hele sit liv i form af en faderforgudelse helt over gevind.

Ancher selv havde aflagt ham et besøg og andelig talt kredset om ham pa listesko, spejdende efter blot den mindste abning i paraderne, hvor der var plads til stiletten. I halvtredie time sad den gamle graharede snu rotte og fyldte Carstensens stue med osen fra 'English Rubbed' og lagde bunker af lokkemad ud og brugte yderst overbevisende sin fløjlsstemme om emner, der alle som en havde falsk varebetegnelse: 'Detaljer i forbindelse med Deres fars død'.

Carstensen svarede perfekt pa det hele med istappeklang i stemmen og gjorde end ikke politiet den tjeneste at føle sig gaet for naer. Han havde de samme reflekser som en automat, der puttes penge i. Han afleverede sine svar med et ordvalg, der direkte kunne vaere overført til en danskbog for gymnasiet.

Ancher kørte derfra med ønsket om, at dette metalgespenst ville drikke sig fuld og derpa blive pagrebet, kørende i sin gra Mercedes. Kunne man fa ham ind og bringe ham i forsvarsposition, var der større chance for at binde ham... en finger ad gangen, til han var helt viklet ind i snøren.

Laursen stillede et forslag, som Ancher - med skam at melde - maske ville have godtaget, hvis en anden end Laursen var kommet med det:

- Smid hele dynen i hovedet pa ham - alt, hvad vi har gaet og snaget os til - fa ham ud i tovene og følg ham op og lad os sa se, om han kan klare den, nar han skal til at slas sa hardt!

- Ja, og sa om tyve ar draeber han systematisk de familiemedlemmer, der har sladret om ham! - Tak for rad og bistand!

Det forekom stadigvaek Ancher noget odiøst at taenke pa, hvordan han i sin tid fuldt legalt oksede løs for at drive Isaksen ind i døden, men forgaeves. Og nu - efter alt at dømme - arbejdede han med tilsvarende ildhu pa at slagte en, for hvem det omsider var lykkedes. At det faktisk forholdt sig sadan, fik ham undtagelsesvis til at udbrede sig om en sag hjemme hos Marie.

- Det er fandenhakkeme den slags, der far mig til at indrømme, at der er noget galt med os mennesker - en løs møtrik, der far maskineriet til at rasle. Man kan bare ikke finde den og fa den skruet fast!

Og over for Runge diskede han op med nogle aspekter, der beviste, at han fra pibestopning til pibestopning havde taenkt grundigt over tingene:

- Jeg er med denne skide sag bragt i en helt speciel situation. Hvis jeg opgiver pa halvvejen, tager det sig ud som om jeg anerkender gerningsmanden - ser i ham en forbundsfaelle, der har fuldført mit pabegyndte arbejde. Det ville vaere en laekkerbisken for journalisterne!

Ancher angreb pa alle flanker. Sammenlagt havde han tilbragt ti timer i cafe 'Borgen' og haengt over lunkne øller med ører rettet mod alle verdenshjørner. Intet tydede pa, at guldsmed Carstensen nogen sinde havde sat sine ben her. Ingen i kvarteret syntes at have set en gra Mercedes holde i naerheden af restauranten, hverken nat eller dag. Servitricen eller gaesterne mindedes ikke kolde afmalte røster, der i telefonen havde spurgt efter Isaksen, mens han endnu levede. - En enkelt - ung stemme, paen og melodisk, vistnok udenbys, havde spurgt efter ham samme dag, som han var død.

Den stemme interesserede Ancher sig staerkt for, men det førte ikke til noget.

Isaksens fraskilte kone blev støvet op pa Vordingborgegnen, hvor hun nu levede lykkeligt sammen med en midaldrende enkemand, der kørte rundt og inseminerede køer. Af samme grund var hun tilpas alene hjemme, da Ancher personlig dukkede op, og de kunne tale frit. Hun var en hard banan. Navnet Bent Åge Isaksen virkede som en tyreklud pa hende. Hun mente, at det var glimrende, det der var sket. Det burde blot vaere sket, da han la i barnevogn! - Carstensen? Nej. Navnet sagde hende ikke noget. Heller ikke Sønderberg eller Hardursson. 'Er det nogen, han har laert at kende i tugthuset, maske?'

Denne spydige bemaerkning taendte en ny brand i Anchers sjael, da han kørte derfra.

- En medfange? - Er det taenkeligt? - Nar man tager det aesels sande natur i betragtning?

Ancher vendte hjem med pilskaevt slips og frembrydende gra skaegstubbe fra togt efter togt - tomhaendet. Ind imellem - i fa, sveddryppende, ledige stunder, kunne han saette sig til at drage sammenligninger mellem de to baester, Isaksen og Carstensen. Det lod fandenhakkeme til, at de ikke havde meget at lade hinanden høre - bortset fra, at Guldsmeden havde vaeret mere behaendig og holdt sig pa den rigtige side af tremmerne - endnu! - De kunne uden tvivl have drevet det vidt sammen, de to.

Da Ancher nedslaet vendte tilbage til afdeling A efter udflugten til Isaksens tidligere kone i Neder Vindinge, dukkede ogsa Laursen op, lige sa desillusioneret.

- Han boede pa motel, da han var pa den kragejagt ved Esbjerg, har jeg faet oplyst ad bagvejen. Skal vi prøve at fa undersøgt, om han har foretaget opringninger af betydning under den overnatning?

- Opringninger hvortil?

- For eksempel her til København. Udenbys samtaler føres vel pa regningen?

- Hvad beviser det? Medmindre portieren har siddet og lyttet, er vi lige vidt. Han kan jo ringe til hundrede forskellige natten igennem. Jeg er ikke helt klar over, hvor du vil hen med det, Laursen.

- Jeg forestiller mig, at han har forlangt vaekning om morgenen, meget tidligt for at komme pa kragejagt. Den slags foregar vel i daggryet. Lad os sige, at han er purret ud klokken fem cirka. Det er en passende skummel tid til alverdens lusk. Da har han maske haft forbindelse med sin lejesvend. Ved den tid sover de fleste, bade her og der - ingen lytten ved dørene. Han kan jo have ringet fra en telefonautomat - en boks. 'Er du klar med vognen, sa snup ham nu!' - Det ville vel ogsa pynte pa hans egen situation, at han befandt sig i den modsatte ende af landet. Ja, jeg ved det sgu ikke.

Ancher lod en aeske taendstikker mellem sine fingre sla kolbøtter pa skriveunderlaget.

- Jeg har svaert ved at forestille mig et lejemord, der bliver bestilt ved femtiden og effektueret ved sekstiden, aerlig talt. En ekspeditionstid pa en uge ville vaere mere rimeligt.

Laursen stod laenet mod jalousiskabet og kørte i tankerne en fingerspids ned over kløften i naesen, som ville han sikre sig, at den var der endnu.

- Jeg har dannet mig min egen teori om den lastvogn, belaesset med graner pa den made, du mener... Maske lyder det helt ad helvede til.

- Det tør jeg ikke love dig, at jeg vil se bort fra, svarede Ancher. Men lad mig høre.

- Jeg forestiller mig... og det har man jo lov til... at bade de unge traeer med klump og de store stammer kommer fra et stykke ryddet skov eller plantage, hvor der nu skal vaere byggegrund.

Ancher standsede taendstikaesken og fikserede ham skarpt.

- Forestiller du dig det? - Det var satans! Hvem har givet dig den ide?

Laursen blev staende og skiftede ikke tonefald.

- Du ser mig altsa ikke i stand til selv at danne mig meninger? Det har du antydet et par gange før, men derom har jeg ogsa en mening.

- Har du det?

- Ja. Jeg kom i stedet for Brask. Det har hverken Brask eller jeg ansvaret for. Hvis du har noget at klage over, sa skriv for fanden i helvede en notits i stedet for det barnagtige surmuleri. Jeg har i sinde at søge herfra. Det kan jeg godt betro dig. Jeg er et voksent menneske - sgu ikke en fra tiende klasse, der er ude i erhvervspraktik...

Omsider sa Laursen rasende ud i ansigtet. Han gik hen efter et saet bilnøgler pa braettet.

- Du vil gerne vide, hvor vi er henne. Jeg kører op til en afhøring i Skovshoved.

Da han var gaet, stod Ancher ved vinduet og stirrede fortabt ned i søjlegarden. Fem minutter efter ringede han hjem til Marie.

- Jeg bliver forsinket. Du skal ikke lave mad, før du ser mig.

- Nej, men sa gør jeg ikke det.

- Jeg har lige faet en gang lak af Laursen. Han antyder, at jeg er en habløs gammel idiot.

- Laursen? Jamen er det ikke ogsa ham, der er ret sa skarpsindig?

* * *

Afhøringen af den otteogfirsarige fru Haldursson, søsteren til redaktøren, der døde som clearingsoffer uden for sin garage i Charlottenlund, blev en tragikomisk forestilling. Den gamle dame var først at traeffe nu - lige hjemkommet fra en rejse til Holland i følge med en søn og en sønnesøn. Hun boede hos en datter. Alderdomssvaekkelse og forkalkning fik fru Haldursson til at pasta, at hendes bror levede i bedste velgaende. Hun huskede udmaerket alle politiafhøringerne for godt tredive ar siden. De drejede sig imidlertid ikke, som Laursen bemaerkede, om en sigtelse mod en HIPO-mand, men om indsmugling af diamanter, og heri var hun stadigvaek impliceret.

Laursen beklagede, at han i skyndingen havde laest forkert i sagen, og den muntre gamle dame tilgav ham pa stedet.

Datteren var afhørt forlaengst. Hun fulgte ham ud og undskyldte:

- Jeg burde vel have sagt det i forvejen, at mor er sadan... uklar.

- Taenk ikke pa det, sagde Laursen.

Pa hjemvejen taenkte han selv kraftigt pa andre ting. Det var deprimerende med den slags sager, hvor man ingen vegne kom. Siden han indfandt sig i afdelingen, var man kørt fast i en stor brandsag med formodet assurancesvig, en om sig gribende narkosag, rullet op helt ned til andet eller tredie handelsled, Eskildsgade-sagen med luderen, der blev fundet stranguleret med plasticbaeltet og nu - efter meget at dømme den spegede Isaksen-affaere.

Laursen fik ild i en cerut og funderede videre - frit og selvfølgelig sig selv som skyldig i den ringe opklaringsprocent gennem tre maneder og undrede sig en del over, at der, sa vidt han vidste, endnu ikke havde vaeret nogen ude at kigge naermere pa denne Thygesen, de to drenge havde omtalt forleden dag - den lyssky saerling, der legede med futtog.

Laursen bremsede op for rødt og havde tilfaeldigvis netop gaden, der husede bade Thygesen og drengene, i synsfeltet. Tasingegade. Den mundede ud i Østerbrogade et stykke forude. Mens han holdt for trafiksignalet, faldt en del fornuftbetonede ting ham ind. Vedkommende, der havde draebt Isaksen, hvad enten det nu var sket af vanvare eller med overlaeg, frembød naeppe nogen fare for den øvrige menneskehed, hvorimod gerningsmanden til drabet pa luderen i Eskildsgade sandsynligvis var maniker og derfor maske fortsatte med at slagte ludere, og de kunne efter Laursens aerlige overbevisning lige sa lidt som tjenere undvaeres i et fungerende samfund.

Der blev grønt, og han drejede kort efter til højre ad Tasingegade.

- Selvfølgelig bliver der ingen bukser af _det_ skind, men sa er det da i det mindste gjort.

* * *

Gerhard Thygesen _var_ hjemme og abenbart midt i et maltid. Han fortsatte demonstrativt sin tyggen, da han lukkede op og sa spørgende pa Laursen. Han var skaldet som Telly Savalas. Han sa ud til at vaere i midten af halvtredserne. Hans ansigtstraek var ganske paene, men øjnene la langt tilbage i hovedet, og det var ligesom trukket ned mellem skuldrene.

- Det er kriminalpolitiet, ma jeg forstyrre lidt?

- Selvfølgelig, svarede han roligt.

- Ma jeg komme ind sa laenge?

- Ja - jaja.

Han tradte til side.

Han havde rejst sig fra en stor kop te og et par stykker rugbrød med afskaret frikadelle pa.

- Kan vi snakke, mens jeg spiser faerdig, eller hvordan?

- Spis endelig. Mit aerinde er rent rutinemaessigt, og jeg venter, til De er faerdig.

Stuen lignede millioner af andre stuer. Der hang en reproduktion af en vesterhavsfisker, en klokkestreng med museumsgenstande i korssting, et sofastykke med en nyudsprunget bøgeskov, hvor det grønne sa ud til at vaere duppet pa med en svamp. Møblerne havde kendt lysere tider. Der var en tremandssofa og to laenestole af den type, man ser i udsendte kataloger før man kommer til oksehudsmøblerne. Bordet, han sad ved, og de fire stole var mørktbejdsede og af bøgetrae. I loftet hang en lampe med tre røde plastskaerme i forskellig højde, og ovre i et hjørne stod et 24" TV i teak og med fire forkromede pynteskruer omkring skaermen.

Der var ingen feminine efterladenskaber at se hverken her eller i entreen. Alt tydede pa, at han boede alene.

Thygesen tørrede sig om munden, skød kopperne lidt ind pa bordet, taendte en cerut og gav ogsa Laursen en.

- Na, jamen sa er jeg klar. Kom sa bare med den der, at alt hvad jeg siger bliver brugt imod mig - er det ikke sadan? lo han gemytligt - men kun med underansigtet. Øjnene var ikke med i det. - Na, jaja, et spøg, et andet... jeg kan naesten gaette, at det er TV-licensen, det er galt med. Er det løgn?

- Ja, for den har vi ikke noget med at gøre. Nej, det drejer sig samaend kun om, at vi var ude et sted i en sag, hvor der havde vaeret nogen før os, og dem vil vi godt tale med...

- Indbrud?

- Nej, det var nu ikke indbrud.

Thygesen blottede taender og gryntede lidt igen.

- Na, for sa tror jeg nok, jeg kunne sige 'Det er ikke mit bord'.

- Vi vil godt i forbindelse med vedkommende, som har tabt en kvittering fra en hobbyforretning - nogle indkøb til en modelbane. Det er jo bade en voksenhobby og en drengehobby...

- For drenge mellem femten og firs, ikke?

- Ja, vel ogsa under femten. Nu kom jeg tilfaeldigt til at snakke med et par smafyre om modeltog. De kendte en, der hed Kim, som interesserede sig for det... og en, der hed Thygesen, som interesserede sig for det... Stemmer det?

- Ja, det er korrekt. Jeg har... derinde.

Han nikkede over mod en dobbeltdør.

- Jeg forstar bare ikke helt... Drejer det sig om noget der er stjalet af den slags... modelbaneanlaeg?

- Nejnej. Ma jeg se Deres? Gider De?

- Jaja, da.

Han gik foran Laursen hen mod dobbeltdøren. Han havde ikke noget synligt handicap. Han lukkede op og taendte lys. Det meste af gulvet var daekket af et sporareal pa en spanplade, hvorpa der ogsa var brudstykker af et landskab fremstillet af malet gips. Der var vandhuller af spejlglas og traegrupper af islandsk mos. Han udbredte sig med en smule mere liv i de dybtliggende øjne, der bare la under et par lave arkader. Laursen opdagede først nu, at han faktisk manglede _bryn_.

- Se...

Han satte sig pa hug og pegede.

- Jeg bygger det hele selv - ja, ikke vognene naturligvis...

- Hvor har De dem, vognene?

- Et andet sted. Dem anskaffer man lidt efter lidt. Jeg er jo først lige begyndt pa det der. Nu kommer der huse, marker...

- Og viadukter.

- Viadukter, ja, stationsbygninger, siloer. Mange af tingene kan man fa brugte og billige, ellers er det det hvide ud af øjnene for en pensionist. For eksempel koster...

- Ma jeg ikke se vognene? Det skulle jo vaere et helt lille kunstvaerk.

- Kom igen, nar jeg har faet nogle flere samlet sammen. Jeg har kun et loko og et par stykker - en tender...

- Og godsvogne?

- Senere kommer der jo personvogne, kølevogne, braendstofvogne...

- De har godsvogne, ikke?

Han rejste sig langsomt og tog sig til den ene hofte. Nikkede.

- Et par stykker, ja. Naeh, De kan tro, det er et stort arbejde. Nu skal hele pladen jo sa daekkes med landskab, og sa...

- Hvor handler De, Thygesen?

Han slog ud med haenderne og lavede trutmund.

- Det er sa forskelligt. Hvor jeg sadan far øje pa noget.

- Ogsa hos 'Nins Models' pa Gammel Kongevej?

- Ogsa der, ja, sa vidt jeg husker, svarede han, mens han for tyvende gang skottede hen til vaerelsets eneste møbel - en gammel buffet med udbuldnet finer og hvide rande fra malerbøtter.

- Der er jo et vaeld af butikker, føjede han til og lagde hovedet pa siden - og stirrede pa de malede gipsklatter pa spanpladen. - Det har jo... grebet kolossalt om sig de senere ar - det har det.

- Kvitteringen, vi fandt var svaer at tyde for 'ikke fagfolk'. Vi matte have lidt hjaelp i forretningen dengang. Nu er det over et halvt ar siden.

- Na, er det sa laenge siden?

- Ja. Nu kan jeg til gengaeld teksten udenad. Der star:

Fleischmann gods | nr. 1470

---|---

do. | nr. 1437

Viadukt | nr. 1210

Han nikkede med kendermine.

- Fleischmann, ja, gode gamle sager.

- Vis mig nu de vogne, Thygesen. Jeg er sa spaendt pa at se dem. Det kan vaere det er farligt. Min kone gruer for, at jeg skal fa flere hobbies. Hvor har De dem - der i buffeten?

- De ligger i et forfaerdeligt rod.

- Skide vaere med det.

Thygesen abnede en lage, Laursen knaelede ned ved siden af ham. Han rakte fraekt ind og tog en aeske frem. Den indeholdt to Fleischmann - godsvogne og en viadukt med affasede vejbaner og graes og beton.

- Her er det jo. - Hvad?

- Det er Fleischmann, ja. Det har jeg haft i arevis - i mindst ti ar tror jeg.

- Liggende i aesken i alle de ar?

- Ja, det er jeg lige ved at tro.

- Det er fint arbejde, erklaerede Laursen og rakte ham aesken. Han satte den pa plads og tog et lokomotiv frem.

- Se, det loko her... lokomotiv, altsa... det er for resten ogsa et Fleischmann. Det er sager. Laeg maerke til, hvordan...

- Ja. Kan vi ikke saette os ind i stuen igen, Thygesen?

- Selvfølgelig.

# 13

Der var gaet halvanden time.

- Vi fandt den under hendes divan, sagde Laursen. - Der havde den ikke ligget laenge. Det er sadan noget, vi afgør pa forskellige mader - er den støvet, eller ligger den oven pa bunker af støv.

- Ja, ja, det forstar jeg godt. Jeg har altid syntes, det var sa... spaendende... altsa interessant.

- Ja. Nar vi sa har sadan en kvittering, regner vi selvfølgelig med, at den kan vaere hvirvlet ud af en kundes tøj, nar han smider det.

- Ja, det er klart.

- Og sa ma vi jo rundt til folk - og ulejlige dem.

- Det er da helt i orden.

- Nogen bliver fornaermede og farer op, men De tog det jo meget roligt, Thygesen.

- Ja, hvad fanden... nar man har ren samvittighed! Jeg render ikke til ludere. Jeg interesserer mig mere for... sadan... det mekaniske.

Laursen tog sine cerutter frem.

- Nu kan jeg da byde en.

- Jah, der er jo kun to idioter til... ham, der byder og ham, der siger nej. Er det ikke sadan, man siger? Taktak.

- Det er ellers en rar lejlighed.

- Åhja.

- Jeg bor selv i noget gammelt lort, men vi er skrevet op et par steder. Hvor stor er den? Tre vaerelser og køkken?

- Ja. Jeg boede her hos min mor, til hun døde, men jeg er spaendt pa, om jeg far lov at beholde den... ah, der er sgu sa beskidt og sa rodet over det hele...

Han fulgte efter Laursen, som havde rejst sig og nu stod i døren til køkkenet, hvor der bade var paent og ryddeligt. Det samme var tilfaeldet i badevaerelset, bortset fra, at karret var fyldt med tøj til vask.

Thygesen stod lige bag ham og førte handen med cerutten hen over sin aeggeskalsnøgne isse.

- Der er... samaend ikke noget at se pa. Man er jo ungkarl ogeh... det saetter altid sit spor. Nej, der skal De i hvert fald ikke ga ind. Det er... det allerhelligste, som man siger.

- Sovevaerelset, ikke?

- Jo, men... Nej, der... der er sgu et nummer for rodet.

- Herregud! Tror De jeg er sa sart?

- Nejnej, meneh... Nej! Det er sadan en slags... hva' skal man sige?... princip... fra min mors tid.

- Javel.

Laursen slap dørhandtaget, og de gik tilbage til stuen. Han satte sig i den musegra sofa med det groftvaevede betraek ved siden af en stabel blade under en pude med en broderet kattekilling. Han fjernede puden og fortsatte med at snakke, mens han lod siderne i et grønt bind, 'Laeren Om Batik' spille mod tommelfingeren.

- Laver De batik, Thygesen?

- Naeh, ikke endnu, da. Man har sa mange planer... sa mange jern i ilden, ikke?

Laursen gik videre med bunken - to eksemplarer af 'Hendes Verden' - Et haefte: 'Kvindeslavernes Ø'. En overyppig dame stod uden en traevl pa laenket til en palme. I forgrunden med ryggen til et par brednakkede muskuløse gangstere.

- Na, det der... det er jo sadan noget... halvpornolort... forklarede Thygesen leende og lidt overbaerende i tonen. - Nar man først har set eet haefte, sa... de er sgu ens alle sammen...

Laursen gik med stor interesse i gang med 'Kvaeleren fra Val Pariso' - 'Torturkaelderen' - 'Neros Hemmelige Lyster'. Faelles for dem alle var illustrationer af langlemmede, oversexede kvinder med skinnende støvler og bryster som antiluftskytskanoner - bundet til pinebaenke, til bjaelker, haengt op i kaeder.

Laursen var sa ubarmhjertig stille og tavs - kun lyden fra de spillende blade mod tommelfingeren naede hen til Thygesen. Hans stemme var en anelse haes nu.

- Ja, det er ikke mit, alt det gas der. Det var noget en kammerat kom med en aften. Jeg har sgu darligt set det. Pa den anden side. Det er jo heller ikke ulovligt...

- Nej, vist er det ikke ulovligt.

Laursen tog en tynd folder. En side med en pige i bredstaende stilling faldt ud. Hun havde kraftig kønsbeharing og kønt, udaeskende dukkeansigt med aben mund. Med en kuglepen var der tegnet en rebløkke om hendes lange spaede hals. Laursen holdt det op, sa Thygesen kunne se det, og han lettede sig fra stolen med forundringen lysende i alle miner.

- Hvad fanden?

Han rystede pa hovedet, blottede taenderne, klukkede lidt.

- Jeg ved ikke, hvad det er for nogle tossestreger!

- Er det ham - kammeraten, der har tegnet det?

Thygesen blev ved med at stirre pa billedet og rystede pa hovedet.

- Ja, jeg ved sgu ikke, hvad det er for noget.

Laursen sad med et tykt haefte i kvadratisk format nu - citerede:

- Hjaelpemidler og deres anvendelse! - Hvad hedder han, vennen?

- Vennen?

- Ja, ham fyren, der kom med den bunke. Hvad hedder han og hvor bor han?

- Han hedder Jørgen. Jeg ved aerlig talt ikke noget om, hvor han bor.

Rugende stilhed.

Laursen foretog sig ikke andet end at sidde og kigge pa Thygesen nu.

- Nej, det ved jeg desvaerre ikke. - Hvad med en øl?

- Nejtak. Ma jeg ikke kaste et blik ind i sovevaerelset, Thygesen?

- Det har vi jo talt om. Mit sovevaerelse... det er sadan, hvad jeg vil kalde helt privat.

Laursen trak i al hemmelighed vejret dybt - snusede ind for at fa faert af liglugten, den sødlige vamle, han kendte alt for godt. Var det hus et nyt raedslernes Rillington Place nr. 10? - John Reginald Christies slagtebod? La der helt og halvt opløste kvindekroppe gemt bag vaegge, blindede døre og i skabsrum?

- Har De noget derinde, jeg ikke ma se, Thygesen?

Han var laenge om at svare og reagerede som en dreng, der drevet op i en krog tilstar, at han har vaeret pa aebleskud. Han pillede ved en neglerod og svarede:

- Ja, faktisk.

- En pige i sengen?

Laursen lod ham ane et medsammensvorent glimt i øjet - fortrolig snak mellem maend.

- Nemlig, ja.

- Hende ma vi se pa, Thygesen.

De smasloges hele vejen. Laursen matte rive ham vaek fra døren to gange, før han fik den op. Sa var der heller ikke mere ballade. Thygesen stod hos ham med saenket hoved. Der var to senge. Den ene var opredt og flad. Den anden ved den modsatte vaeg var daekket af et taeppe, som røbede konturerne af en krop.

- Ligger hun der?

- Nej, hun er her ikke. Det der er vasketøj. Et sted skal man jo...

- Vasketøjet ligger jo ude i deres badekar, Thygesen.

Laursen trak taeppet af - og et udbredt krøllet lagen.

Hun la med vidtaben knaldrød mund og opspilede, diamantblanke øjne. Under hovedpuden stak en tube eksplorationscreme frem. Mellem hendes let spredte ben var underlagnet skorpet og gulligt. Han havde brugt et slips, som i den sammensnørede tilstand formede hendes hals som et timeglas. Slipset var bundet nøjagtigt som plastbaeltet i Eskildsgade for syv maneder siden.

Han forsvarede sig uden at vaere spurgt.

- Det er jo sadan... min lille saerhed, og den slags bryder man sig selvfølgelig ikke om at vise frem, men det er da... mig bekendt heller ikke forbudt... trods alt.

- Nej.

Laursen lagde sig pa knae og trak en stor papaeske ud under sengen. I den havde hun ligget, da han købte hende og før han pustede hende op. Laursen laeste:

> Miss Latex
>
> Finest manufacture of Dobsons
>
> Factory, Brighton, England.

- Det er fuldtud lovligt, ikke sandt?

Der var en verden af ulykke og tryglende bønner i Thygesens maerkelige rasende nøgne ansigt.

- Jo, med dukker. Ikke med levende mennesker, Thygesen. De har aldrig vaeret straffet, vel?

- Aldrig.

- Den tredobbelte knude der om halsen pa dukken er nøjagtig magen til den i Eskildsgade.

- Er den det?

- I detaljer. Vi tog atten brugelige og forskellige fingeraftryk oppe i det aftraedelsesvaerelse. Om to timer kan vi se, om Deres er der iblandt.

- Ja.

- Lad os ga ind i stuen igen.

* * *

- Hvor traf De hende dengang? spurgte Laursen tolv minutter efter.

- Pa Halmtorvet. Jeg havde aldrig prøvet det før - at betale for det. Jeg turde heller ikke stryge til andre - almindelige. Der var noget ved mit ansigt, de ikke brød sig om. Plasticbaeltet havde hun pa. Det var først, da hun tog det af, jeg fik ideen. Jeg rakte ud efter baeltet, da vi var kommet i gang. Jeg kan kun pa den made - stramme noget om halsen pa dem - imens. Senere har jeg gjort det over hundrede gange med dukken, men det er ikke det samme. Der mangler muskler - modstand.

- Ja, nu tror jeg vognen er her, Thygesen.

- Javel.

Han rejste sig lydigt og stod et øjeblik med øjnene rettet mod dobbeltdøren ind til vaerelset med modelbanen.

* * *

Hjemme i afdelingen gjorde Laursen ikke noget stort nummer ud af det.

Han gik ind til Ancher.

- Ja, jeg løb lidt af sporet - og var altsa heldig. Han har tilstaet revl og krat og fastholder, at der _ikke_ er andet end det.

- Jeg behøver vel ikke at bryde ud i lovsang og sige: 'Det var fandenhakkeme godt, Laursen'?

- Aldeles ikke. Derfor har du jo lov til at synes det.

- Ja, ikke? Hvis du nu skriver den tilstaelsesrapport og overlader ham til dem, der har sagen, sa kan de jo selv køre videre med ham, sa vi igen kan koncentrere os om Isaksen.

- Javel.

Ancher gik hen til vinduet og sa ned i søjlegarden, kløede øjenbryn og tog sig til skulderen, hvor gigten sad og murrede.

- Har du i sinde at søge herfra?

- Det ved jeg ikke helt eksakt endnu.

- Det er muligt, jeg har vaeret et røvhul. Det har jeg vel sa...

- Ja, jeg synes det aerlig talt, det ma jeg indrømme.

- Men du er vel modtagelig for undskyldninger?

- Sa absolut.

- Na, ja, for ellers hører alting fandenhakkeme op. Undskyld, sa.

- Alt forladt.

- Ser du, Brask, han havde sine gode sider - og du har dine. Nu er han jo død og al respekt for de døde, men det, du har foretaget dig i dag... det ville Brask aldrig have faet sig loppet op til sadan... impulsivt. Der sku' rettes lommeknapper og poleres sko med lokumspapir og pilles fnug af og jeg ved ikke hvad. - Na, vi skal jo leve videre, bedst muligt med hinanden. Hvis du ser Josefsen, nar han kommer hjem, sa bed ham komme ind til mig.

* * *

Det blev april, hvor alt kan ske, i hvert fald rent meteorologisk. Mellem vekslende fygesne, frost og forarsmildning oplevede Ancher og hans stab, at Vilhelm Carstensen langsomt men sikkert smuldrede bort mellem fingrene pa dem. Hans personlige tilstedevaerelse i en kragehytte ved Esbjerg, da Isaksen blev kørt ihjel, var uomtvistelig, bevidnet af en dommerfuldmaegtig, som ikke lod til at naere nogen hengivenhed, og to andre, som vist heller ikke elskede Carstensen. Ved lodder og trisser fik Ancher selv skabt en anledning til at tale med ham endnu en gang - arvagen som en snyltehveps. Men der blev ikke den ringeste anledning til at saette brodden ind. Talen om lastvogne, graner, ryddede byggegrunde, chauffører, anhaengere, skandaløse domme over krigsforbrydere, patriotisme og faderkaerlighed fik ikke Carstensen til at spidse ører sa meget som et sekund. Han reagerede lidenskabsløst pa alt - undgik ingen emner og greb ingen med forkaerlighed. Han erkendte uopfordret, at hans far var den eneste, der havde haft betydning for ham, og har en blodhaevner rad til det? - Han sad hoven som en dromedar og erklaerede med sin glasstemme, at Isaksens død forekom ham at vaere en staerk forsinket rimelighed - genoprettelsen af en laenge savnet balance, som politiet naturligvis rent formelt matte efterforske i. Ja, han foreslog endog sa naturlig en løsning som en lejet drabsmand - engageret af 'en eller anden' i den flok, der omfattedes af de tre clearingsofres gennem arene efterhanden store familie - hans egen inclusive.

Ancher lyttede, nikkede og røg pibe og sad og lavede en sammenkogt ret af Carstensens egne hypoteser og serverede ham den pa falderebet:

- De satte umadelig stor pris pa Deres far og føler et tilsvarende had til de mennesker, der skød ham - deriblandt efter alt at dømme Isaksen. Har De den slags sindelag, der kan opmagasinere gengaeldelsestrang i artier?

Carstensen korrigerede ham.

- Jeg kan baere pa en haevntrang hele mit liv og vente pa en mulighed for udløsning. Sadan er jeg nu en gang indrettet. Hvis det var kommet mig for øre, at det kreatur var vendt tilbage til byen, tør jeg ikke svare for, hvad jeg kunne have sat i scene! Jeg var sengeliggende med lungehindebetaendelse under rettergangen i seksogfyrre. Ellers havde jeg muligvis skudt ham i retssalen. Sadan ligger landet!

Nu manglede Ancher kun en formalitet, og den virkede naesten latterlig.

- Hvordan vil De stille Dem, hvis vi pa grund af alt dette kommer sa vidt, at vi sigter Dem for meddelagtighed i manddrab?

- Jeg vil pa det dybeste beklage, at jeg ikke er skyldig! Er der mere, De ønsker at vide? For netop i dag har jeg lidt smatravlt.

Ancher vendte endnu en gang tomhaendet hjem til Runge.

- Han spiller højt spil, den herre. Hvis jeg stadigvaek har ret i mine betragtninger, opførte han sig som en ulydig dreng, der river taendstikker i et krudthus, men vi kommer fandenhakkeme til at slippe ham. Nu er alt forsøgt!

- Ja, slut!

Runge lavede med en hand øksehugbevaegelse gennem luften.

- Nu dropper vi den sag, som _ikke_ er nogen sag - i hvert fald ikke for os! Det er en faerdselsulykke - med eller uden sprut i billedet. Giv den en pategning og send den ind til mig. Sa gør jeg det samme og returnerer den til niende kreds. Hvad sagde jeg lige fra starten?

- Jah, du siger jo sa mange ting.

- Dette er en afdeling, hvor vi beskaeftiger os med grove overtraedelser af den borgerlige straffelov, men du bider dig kritikløst fast i alt. Det naeste, du gar i lag med, er velsagtens overtraedelse af lukkeloven... eller banansaelgere pa strøget?

- Maske. Vi skal jo vaere alsidige.

- Ja, men slip nu det stakkels menneske til Carstensen ud af din hjerne.

- Det kommer han aldrig. Hans bankkonti udviser ganske vist ikke nogen bevaegelse, som siger os noget, men han har garanteret ofret en paen klat skilling pa en lejemorder. Selv om jeg altid - og det _ved_ du jo - har taget afstand fra alle andemanerier og 'sjette sanser' kan jeg maerke det pa mit vand!

Det sidste ord skabte en raekke ideassociationer hos Ancher, og han satte kursen direkte mod toiletterne.

* * *

Han opgav at søge flere jobs lige i øjeblikket. Han overgav sig til en play-boy-tilvaerelse og sov laenge om morgenen pa sit nye vaerelse i en villa pa Bakkegards Alle, hvor den gamle fredelige fru Lyngholm troligt bankede pa hans dør flere gange i døgnet:

- Hr. Bensen, der er telefon til Dem - Deres mor.

Staende mellem klunkemøbler og ovale familieportraetter mumlede han sig gennem samtale efter samtale, hvorunder hun sled som en hest for at mane ham tilbage til ruinen ved søen. Hun tiggede gradkvalt - hun begyndte at antyde trusler.

- Gud ved, hvad det er for en brugtvognshandel, nar det kommer til stykket? Tyve tusinde den ene dag... andre tyve tusinde tre dage efter!

- Hvis du mener jeg tjener mine penge ved uldne forretninger, har du jo faktisk i høj grad optradt som haeler!

I den seneste tid var han begyndt at besvare fru Lyngholms lille forsigtige hønsepikken pa døren med et daempet:

- Jeg er ikke hjemme!

Men fru Lyngholm fortsatte trøstigt sin pendulfart mellem karnapvinduet og den hvidlakerede dør i entreen.

- Det er Deres lille veninde, hr. Bensen.

Sa skulle det gamle renfaerdige menneske ogsa opleve den dag, da han lydløst abnede døren pa klem og hviskede i en duftstrøm af rom og cola:

- Sig, jeg er gaet!

Bagefter sad hun ved karnapvinduet og stirrede ud i den stille gade og luften, der var sa skaer, som den kun kan vaere i begyndelsen af maj. Og alt havde forekommet hende sa skønt. Hun havde nu i sit fireoghalvfjerdsindstyvende ar genvundet sin tro pa livet og kaerligheden pa trods af alle avisernes raedsler. - Bensen, det nydelige, stilfaerdige unge menneske med de aerlige bla øjne og hans lille pige, Susan, der pa sa mange mader mindede hende om hendes eget barnebarn, Ellen. Hun var blevet sa overvaeldet, da de hjalp hende med møblerne, efter maleren havde vaeret der. Og hun havde budt dem ind til te - og nydt dem. - Og nu! 'Sig jeg er gaet'... og spirituslugt! - Åh, nej, hun troede ikke mere pa, at noget i verden kunne holde og vare!

Alle hans tvetydige sandheder. Alle hans dobbeltaeggede løgne! Det hobede sig op i hans pulterkammer af en sjael og skabte en slags claustrofobi, nar han var alene med Susan, men han kaempede desperat for at leve videre med det. Han la vagen i timer, mens hun sov i hans arm. Hendes naesten uhørlige vejrtraekning steg i styrke og blev til noget maskinelt... et beskedent stempelslag efterfulgt af luftstrømme fra en baelg gennem en armeret slange: 'Rrrrrrrr-Hhhhhhhh'... 'Rrrrrrrr-Hhhhhhhh'. Han la med store runde øjne, der forlaengst havde vaennet sig til mørket, og betragtede vinduets korssilhouet, de sma buketter, der anedes i tapetets mønster, de ganske svage reflekser i kaklerne pa det lave bord og den ophaengte guitar, der mindede om en stor langhalset flaske. Han sa alt det og sa det alligevel ikke, fordi han uophørligt blev hjemsøgt af en fornuftig stemme, der hviskede ind i hans feberverden: 'Hun har dig i blodet, og det er det vaerste af alt. Slip hende nu. Fa det overstaet - for hendes skyld!'

Og en anden røst, der ligeledes kom fra det fjerne land, hvor der levede konsekvenser og nøgne sandheder, og hvor der eksisterede begreber som fortid, nutid og fremtid, blandede sig: 'Du slar hende ihjel, hvis du gar fra hende! Medmindre hendes følelser aendrer sig til det modsatte, dør hun af det!'

Han forsøgte at skyde det fra sig som storhedsvanvid, men det kom igen og igen i mørket, mens hun intetanende la trygt sovende i hans arm. Det underminerede hans nerver. Han kunne fare sammen ved lyden af en dør, der blev slaet i, og alle hendes spørgsmal virkede som filestrøg pa strenge, der allerede var for tynde og spaendt til bristepunktet.

- Hardy, gar du og er ked af noget, jeg ikke ved? - Hardy, fortael mig, hvad der er galt. Er det noget med din mor? - Noget med mig?

En aften skete der en kortslutning i ham.

- Hardy, du er ikke rask. Ga nu til laege. Herregud, der er tusinder af mennesker, der har vrøvl med nerverne...

Han stod med ryggen til, og hun fattede ikke dette forvarsel, der la i den fart, hvormed ordene fulgte efter hinanden.

- Det har vi talt om, Sus.

- Det er sa enkelt, du far nogle tabletter, og...

Han skreg som en sindssyg ind i vaeggen:

- Hold kaeft for satan i helvede... hold kaeft!

Hun stod lammet, hvid i ansigtet, stiv som en pind, da han stormede ud ad døren.

Fire timer efter vendte han tilbage, dødtraet, fjoget af rom og cola - ude af stand til at tale rent. Og han lo med - faldt ind i hendes vedvarende latter, som hun la der pa sengen med ansigtet skjult. Lo og lo, indtil det omsider gik op for ham, at det var grad, der gennemrystede hende.

* * *

Varmen kom som et knytnaeveslag i slutningen af maj.

Verner Willumsen, indehaver af to tricotagefabrikker pa Sjaelland og en ved Ikast tradte ind i elevatoren og bandede sagte over temperaturen, mens han trykkede pa knappen til sjette sal i det gra højhus med den indsnaevrede sokkel. Han førte en pegefinger rundt mellem flippen og den kraftige hals, og duften af armspray og parfumeret talkum banede sig vej op til hans naese.

- Jeg sveder ganske vist ad helvede til, men jeg er i hvert fald ikke ulaekker, afgjorde han tilfreds og tradte ud af elevatoren.

Handen, der holdt den indpakkede aeske med orkideerne, var stor og rød. Foruden vielsesringen bar han en lillefingerring med en stor sort sten. Der stod kun et efternavn pa døren, **ø stergard**. Det virkede passende neutralt og var alligevel tilstraekkeligt for postbudene. Han ringede pa med sit saedvanlige signal, tre korte og et langt, rettede lidt pa frisuren, som var halvlang i nakken. Han var in trods sine seksoghalvtreds ar. Han skubbede med en fingerspids brillerne med det kraftige sorte stel lidt laengere op pa naesen. Nar han svedte, gjorde det sig gaeldende, at naesen faktisk var for lille til det øvrige ansigt.

Han kunne høre, at hun bevaegede sig pa bare fødder derinde, da hun kom og lukkede op.

- Hej, hviskede han fortroligt og smuttede ind - adraet. Han overrakte hende pakken uden et ord. Den havde kostet et beløb, der ved gud nok kunne berettige til en vis andaegtighed. Hans øjne penslede hende over et par gange - op og ned, mens hun løste silkesløjfen. Hun var mere end halvnøgen. Kitlen eller kjolen eller hvad fanden den tingest hed, var flortynd og kun knappet fortil med en knap. Han kunne se hendes brune lar og de hvide trusser. Hans blik fandt tilbage til hendes lille regelmaessige barneansigt - de gragrønne øjne og den lille mund, der mindede om et par sarte blomsterblade. Hendes lange havfruehar var rødbrunt og flød ud over de nøgne skuldre.

Nu havde hun faet papiret af og holdt den lille akvariumlignende aeske med orkideerne ud fra sig. Der var en bugtet ranke med fem ret store, trompetformede blomster i violet og hvidt.

- Neiiiiiii! jublede hun og taenkte: 'De har kostet en formue. Du skulle hellere have givet mig pengene, dit store dumme brød!'

- Det er alt for galt, sagde hun, netop fordi hun syntes, det lød idiotisk, og fordi han sikkert ikke syntes det.

- Der er ikke noget, der er for godt til dig, sagde han og anbragte en af sine store, røde kejtede haender som en skal over hendes ene bryst. Hun kvitterede for orkideerne ved at stikke haenderne ind under hans kitfarvede blanke gabardinejakke, og hun havde det igen, som nar hun rensede fisk. Det var modbydeligt - noget, der skulle overstaes.

- Du er krafteme dejlig, hviskede han ned i hendes har og ville gerne i seng med hende - nu, men habede alligevel af helt bestemte grunde, at det ikke kunne lade sig gøre. Han ventede pa hendes befriende signal: 'Det er i orden nu, Will'.

- Tak for orkideerne, sagde hun artigt og taenkte: 'Føj, for helvede, hvor har han deller!'

Hun gjorde sig fri af ham med en pludselig bevaegelse, tradte et skridt tilbage og pegede pa hans ansigt.

- Du skal ha' en whisky, ikke?

- Lad ga med det.

Han havde selv betalt den, ligesom han havde betalt alt andet i dette rum - møblerne, taepperne, isbjørneskindet og pyntegenstandene. Mens hun raslede med glas og is i køkkenet, skridtede han fronten af og rabte sine meninger ud til hende - bydende, inappellabelt.

- Du skal have flere bøger i den reol i stedet for alt det nips. Jeg køber nogle bøger til dig. Jeg har lige købt syv - otte meter hjem til - pragtbind, gule, røde, grønne og bla, lige mange af hver sadan cirka.

- Hvem er de af? Hvem er forfatterne?

- Forfatterne? Men sa skal man ha' et par haeftede stoppet ind hist og her. Sa ser det mere naturligt ud, docerede han.

- Nah, ja, rabte hun tilbage.

Han spejlede sig i den lette, glinsende habit i en af de store panoramaruder, bag hvilken der sas en skov af andre højhuse. Hvis han hele tiden taenkte lidt pa maven - trak den ind - var alt i orden.

Hun kom med bakken. Hun havde i mellemtiden samlet det lange har med et band i nakken. Det var sadan noget, han havde en svaghed for - hoppehale og fletninger. Der gik laengere og laengere tid imellem hun lavede fletninger for hans skyld. Han lavede sin saedvanlige lille galanterivareudstilling, polerede pladeringen, sa pa sit massive guldarmbandsur med den iøjnefaldende svaere flettede laenke og viste med et smil ogsa alt guldet i munden frem.

- Tre stykker is og vand, kommanderede han og overvagede mildt hendes bevaegelser. - Na, lad mig sa se, om du har laert det. - Nejnej, ikke sadan - haeld den lidt mere. Nej, du laerer krafteme aldrig at bruge en sifon. Se nu her!

Han demonstrerede sifonens rette brug og sa stolt pa hende og afsluttede guldparaden ved at tage sit tunge cigaretetui frem. Han taendte en. Hun røg ikke. Hun brugte heller ikke kosmetik. Hun gik aerlig talt altid rundt i nogle maerkelige klude, syntes han, og det kunne godt vaere pinligt, nar de ikke matchede sammen. Det havde aergret ham bade de tre dage ved Nyborg Strand og de fjorten dage i Luzern - mest i Nyborg, hvor han selvfølgelig kendte flere. Hendes krop kom ikke til sin ret i alt det falmede løsthaengende lort!

Hans blik søgte hendes hals, hvor pulsen spøgede svagt under den glatte hud pa den ene side. Han savnede smykket, han foraerede hende til jul - overrakte hende med en bemaerkning, som samtidig antydede prisen.

- Det er den slags, man opbevarer i bankboks, hvis det skal vaere rigtigt!

Han havde krafteme kun set det om hendes hals den ene gang - lillejuleaftensdag. Hun havde beholdt det pa, indtil de rejste sig fra isbjørneskindet derhenne til tonerne af 'Jingle-bell' sunget af børnekor i den lange, utroligt lave radio, som han _ogs a_ havde betalt.

- Er dit collier stadigvaek til reparation? spurgte han med tydeligt r i collier.

- Ja, du ved jo, der var noget galt med lasen.

- Hvorfor fanden lod du ikke mig fa det med tilbage, hvor det var købt? Hvem er det smølehoved, der ligger og roder med det nu? Det er snart to maneder siden!

- Jeg har rykket ham. Jeg far det ekspres nu.

Hun drejede sig pa stolen og sa hen pa det lille bløde akvarium med orkideerne i det hvide reolarrangement.

- Star den godt nok?

Han fik filurøjne i det store røde ansigt og gryntede et par gange. Hun lo pligtskyldig med.

- Jeg mener aesken - svin! Star den godt der?

- Nahhhhh, aesken... jaja. Jo, det er vist udmaerket. Dueh...

Han prikkede med en tyk pølsefinger i retning af hendes øl.

- Du skulle vaenne dig til at bruge glas. Du sidder krafteme altid og drikker af flasken som en anden...

- En anden hvad?

- Havnearbejder... Jord- og betonarbejder.

- Nahja.

Hun kastede sig ud i et hudfletteri, som hun desvaerre kun selv havde fornøjelse af. Han ville aldrig kunne fatte hvorfor og hvordan.

- Jeg kan ikke lade vaere med at sidde og glo pa dit dejlige ur. Hvem er det nu, du fik det af?

- Persjonalet. Det kan du aldrig huske, hva'?

Hun ville gerne høre det j i personale endnu en gang.

- Da du blev tres?

- _Halvtreds_ , for helvede. Du ved da, jeg ikke er tres.

- Gud, nej, selvfølgelig - _halvtreds_.

Han røg pa den hver gang. Hun kunne med samme lethed fa ham til at fortaelle om hans far, der travede gennem jysk lyng med uldtøj i et klaede, og de sma kar derhjemme. Fattigdom - arbejde - slid og sej vilje, der havde gjort ham til det, han var i dag.

Hun taenkte pa alt dette nu. Og hun forestillede sig, at hvis der blev stukket en harpun i ham, ville det fosse ud med gasarter - brandfarlige - ogsa, hvis han blev stukket i hovedet! - Han kunne lugte penge pa tusind kilometers afstand, men han havde aldrig laest en bog, og hun havde et par gange set hans handskrift!!! - Der sad han og flød ud, lyserød og glatraget som en slagtet gris og med lidt spyt i begge mundvige, og et eller andet sted i naerheden holdt hans luftskib af en bil med TV og indbygget bar, stinkende som et fransk bordel af aircleaner. Hun taenkte: 'Nu om lidt spørger han. Jeg ved det. Jeg behøver ikke selv komme ind pa det. Jeg kan se, det er pa vej. Der er tvivl og skraek i begge kvieøjnene bag forstørrelsesglassene!'

- Er det i orden, skat?

Hun drak lidt af flasken og slikkede sig om munden.

- Hvad for noget?

Han fik myndigt, strengt oberstansigt.

- Ja, det ved du jo godt!

- Min menstruation?

- Ja!

- Det kommer jo an pa, hvad du synes er 'i orden'. Selv synes jeg det jo. Jeg er altsa gravid, Will.

Han stirrede paralyseret pa hende.

- Er du sikker pa det?

- Stensikker.

- Du tager jo piller.

- Ja, som regel, men du ved godt, der har vaeret et par gange.

Han tabte aske pa et iransk qumtaeppe, men aensede det ikke. I øjeblikket var han inde i en rolle som elskeren, der kender sit ansvar og handler resolut.

- Det ma vi have ordnet, du. Det ma vi have ordnet - snarest muligt. - Det er bade sikkert og vist!

# 14

Hun pinte ham med fryd.

- Ordnet hvordan?

- Fa det vaek, selvfølgelig.

- Det har jeg taenkt pa, Will. Det kan bare ikke lade sig gøre.

- Hvorfor ikke det?

Hun sad og stirrede frem for sig med pataget alvor, og hun pustede i flaskehalsen og lavede sma fløjtetøndetoner.

- Hold lige op med det der, skat. Hvorfor skulle det ikke kunne lade sig gøre?

- Fordi visse betingelser skal vaere til stede - sociale og mentale.

- Hvordan?

- Ja, altsa... Man vurderer, om nu barnet kan opvokse i betryggende kar for eksempel, og det er der sikkert ingen tvivl om med dig som far, Will...

Der gik et jag igennem ham.

- Sa vurderer man ogsa morens forudsaetninger, naturligvis.

- Ja?

- Laegger en vis vaegt pa, om hun ønsker barnet...

- Ja, der kan du jo selv se!

- Og det gør jeg, Will.

- Hvad gør du?

- Ønsker det barn. Det gør jeg sgu, Will...

Han lignede en torsk med briller pa nu.

- Ønsker?

- Ja. Det kan en mand ikke saette sig ind i. Og du har jo ingen børn med Iris, vel?

- Nej, men... lad mig lige fa en whisky til, skat. Sa ma vi tale om det.

Mens hun var ude og fylde is i glasset, sad han og maerkede tusinde sma frembrydende svedperler pa naesen. Brillerne gled i sma saet ned over den smurte slidsk, og han skubbede dem pa plads - taendte febrilsk en ny cigaret og prøvede at mane sig selv til ro: 'Tossestreger - luner, selvfølgelig'.

- Tre stykker is igen? rabte hun ind.

- Ja, svarede han uden at ane, hvad han sagde ja til.

Hun kom med sjussen. Han var flintrende ligeglad med, hvordan hun havde brugt sifonen. Men nu bare rolig.

- Hør nu her, skat...

- Jeg vil ha' det barn, Will!

- Nja, nej, nu skal du lade mig tale ud, for det ligger slet ikke sa tungt endda. Jeg har forbindelser, glem ikke det.

- Altsa bagom alt det vaesen, mødrehjaelpen og alt det?

- Netop, understregede han med løftet pegefinger, der igen havde vaeret en tur oppe ved brillerne.

- Altsa uden om hospitalerne.

- Ja, men selvfølgelig betryggende pa enhver made.

- Det vil jeg ikke, Will.

- Gu vil du sa. Hør nu her, skat...

- Jeg vil ikke af en bestemt grund.

- Og det er?

- Du har sagt tusinde gange, at du elsker mig, Will. Gør du det?

- Selvfølgelig. Det ved du jo, pus.

- Og du lever ad H til sammen med Iris, har du ogsa sagt.

- Åkaj, ja.

Han maerkede noget bane sig vej. Var det en blodprop? Der smuttede noget rundt oppe i hans hoved. - For satan i hele hule helvede, hvor ville hun hen med det... elske og Iris og...

- Sa gift dig med mig, Will.

Han gloede pa hende med aben mund - laenge. Hun drak igen af sin øl og mødte ham med alvorlige klare øjne.

- Ved du hvad jeg er bange for, skat. Jeg er bange for, at du ikke er rigtig klog. For det første...

- Hvorfor skulle jeg ikke vaere rigtig klog, Will? Holder du mig kun som luder her? - Har det ikke en skid med følelser at gøre? Vil du sige, at du...

Han stoppede hende med to løftede, udadvendte handflader.

- Skat, tag det nu roligt og taenk dig om. Der spiller en hel masse ind, som du ikke kender...

- Du tør ikke sige det til Iris, vel?

- Det er slet ikke det, pus.

- Men det tør jeg godt - tale med Iris!

Han skubbede brillerne pa plads. Hans hage var affaset ned mod halsen i tre afdelinger - som vindfyldte sejl. Han havde abnet jakken og afsløret maven - glemt at traekke den ind. Den hvaelvede sig ballonagtigt ud over larene, som var lidt for tynde til dette korpus. De stak frem som en skuffe, der var trukket ud.

Der var gaet panik i ham nu.

- Hvis du nogen sinde opsøger Iris...

- Hvad sa?

Han svarede ikke. Hun stillede ham et nyt spørgsmal.

- Hvad vil en skilsmisse koste dig, Will?

Han slyngede hele sjussen i sig. Der løb en stribe ned over hans hage.

- Halvdelen af mine aktiver.

- Hvor meget er det i penge?

- Et forfaerdeligt tal - ottecifret.

- Hvis vi skal vaere helt aerlige, vil det sa ogsa skade din position - din prestige?

- Helt aerligt - ja!

Hun nikkede og sa ud til at vaere langt, langt borte, grublende, vurderende. I virkeligheden taenkte hun pa, hvordan hun somme tider, nar han pustede godt, kunne høre slimen i hans hals og sma forhindringer oppe i naesen - ligesom klapper, der gik for. Hun stak tungespidsen ned i flaskehalsen.

- Jeg har kun fortalt et eneste menneske om dig og mig, og han advarede mig. Han fortalte, hvordan du ville reagere - han forudsagde faktisk alle de ord, du har brugt.

- Hvem fanden er han?

- En helt personlig ven, jeg har kendt i over ti ar. Ham behøver vi i hvert fald ikke at vaere bange for.

- Hvad er han?

- Ja, han er journalist, men det har ikke noget med det at gøre. Det var heller ikke der, jeg ville hen, Will. Jeg ville sige, at vi er jo voksne mennesker, ikke?

- Jo, lad os ikke glemme det.

- Nej. Vi skal ikke ødelaegge hinanden. Den tanke kan jeg _heller_ ikke holde ud - at jeg skulle opsøge Iris eller haenge dig ud offentligt, fordi du ikke bryder dig et hak om mig...

- Der tager du fejl, skat.

- Nejnejnej, men det er ogsa okay. Jeg ved godt, det maske lyder andssvagt, men jeg havde altsa faktisk glaedet mig til det barn, fordi han jo er... ja, altsa noget af _dig_ , Will...

Hun slog med hovedet, lo lidt og gemte ansigtet bag den frie hand.

- Åh, det lyder sa andssvagt.

Der jog en iling af stolthed over hans ellers sa knuste ansigt, og han lagde hovedet pa siden og brummede med honningrøst:

- Lille skat!

Han rakte tvaers over bordet ud efter hende, men hun lod ikke til at have set det.

- Jeg far ikke dig. Men jeg vil i det mindste have barnet!

- Taenk dig nu om, pus.

- Der er ikke mere at taenke over. Det vil jeg. Sa haber jeg jo til gengaeld pa, at du ikke _helt_ svigter mig.

- Det ved du da for fanden, skat!

- Mig og din søn. For jeg tror, det bliver en dreng.

- Jeg kunne ikke drømme om at behandle dig darligt, pus, det _ved_ du da.

- Nej, det haber jeg da ikke. Nar jeg nu tager alle de hensyn til dig, Will. Du behøver ikke tro, at jeg møder op med ham ved handen hvert halve ar. Hvis vi kan finde ud af et eller andet, saeh...

- Det lover jeg dig!

Han havde set pa uret og rejst sig. Han sa sig med febersyge øjne om i den forbandede kasse her - det satans fordømte isbjørneskind - det hele her inde. Det forekom ham at nogle linier og kurver flød sammen og dannede en stregtegning af Iris' lange, kolde, altid fordømmende hesteansigt, og dette spøgelsessyn var skyld i, at han ikke reagerede, da hun nu - hende her - masede sig ind imod ham og lod haenderne glide ind under hans jakke. Han var syg. Han havde feber, følte han sig sikker pa. Hendes røde har strejfede hans etagehage et par gange, og hun lagde nakken tilbage og sa ham ind i øjnene.

- Sa svigter du mig heller ikke, vel Will. Vi finder ud af noget?

- Vi finder ud af noget, sagde han og klappede flygtigt hendes skulder pa samme made, som en hundehader, der ikke vil laegge sig ud med folk, klapper en lille arrig, bjaeffende foxterrier.

- Pa den made bliver det da ogsa langt billigere for dig, Will - trods alt.

Pludselig mindede hun ham om en fugleedderkop. Og hvert eneste ord, hun sagde, var et giftigt bid.

* * *

Det var et underligt tilfaelde, syntes Hardy Bensen selv, modtagelig, som han var for den slags, nar han havde faet et passende kvantum rom og cola. Det faldt ham ind, at lange raekker af løgne, der galoperer afsted som vaeddeløbsheste, lader sig indhente og legalisere.

Han faldt i snak med en fyr, der kun var ti ar aeldre end han selv og som havde siddet og raflet om hundredekronesedler en hel formiddag og vundet i kraft af sin faerdighed med lillefingeren og sekseren - blanket en repraesentant for harde hvidevarer af til skindet. De sad ved et bord mellem billardet og vinduet, og Fiat'en holdt derude - nylakeret og fyldt med refleksstjerner fra den nedgaende sol.

De handlede i løbet af et kvarter - uden om syn og kontrakter og andre formaliteter.

Manden skød seksogtredivehundrede kroner over til Hardy.

- Den ruller videre i dit navn. Jeg laner den bare i hundrede ar. Skriv mig en kvittering pa den lap!

Han tog en taxa ud til Susan, grundigt tyggende pa pebermynter, som han spyttede ud, inden han gik op. Der skulle mere og mere til for at sla ham ud af kurs.

Hun stod pa taeer med haenderne foldede om hans nakke. Hun trykkede naesen ind mod tyrens tegn i kaeden, der var forkortet med knuden.

- Jeg hørte dig slet ikke. Jeg plejer at kunne høre, nar du bremser. Det hyler lidt.

- Jeg er i taxa, du.

- Hvorfor?

- Inden jeg fik set mig om, havde jeg ogsa solgt Fiat'en.

- Åhnej!

Hun følte det pludselig, som var det deres faelles lille hundehvalp, han havde skilt sig af med. Der klaebede sig sa mange minder til den lille gamle spand.

Han ruskede blidt i hendes har - samlede en stor buket i begge haender.

Hun fandt tabletterne - de sma beroligende sukrede tingester - i sin taske. Det var noget hun administrerede.

- Sa, vaers'go'. Der star et glas vand!

Han lo og lystrede.

- Hvis nogen ser det, tror de, jeg er pa antabus. Er du klar?

- Det har jeg vaeret laenge, og du har spist?

- Ja, to kaempehakkedrenge med løg.

De tog en taxa ind til Tivoli. Mellemruden var skudt for. Hun følte sig lykkelig - sad og legede med hans fingre og lagde sit hoved mod hans skulder. Det kom som en lille stille sang:

- Du har det langt bedre nu. Kan du se, det var godt med tabletterne... laegen?

Han havde armen omkring hende og gav hende et klem, mens han sa ud pa trafikken. Han var begyndt at leve i habet igen. Fra dag til dag steg troen pa, at han ikke laengere var et fjernstyret, afrettet vaesen uden vilje. Han skimtede langt forude en lysende prik, som ville vokse og vokse og fylde ham med mod nok til at fortaelle hende alt om dette helvede, han havde vaeret i uden egen skyld. Alt skulle hun vide uden forbehold. Og sammen ville de drøfte, om de turde blive her, eller de skulle rejse tusinder af kilometer vaek.

Af og til taenkte han som oldingen pa gravens rand: 'Hver dag er en gave!'

Bilen havde han solgt nu. Var det et vink? - Var der noget, der hed 'skaebnen'? Skulle han investere i en anden gammel spand, smøre og sminke den lidt og saelge den... og købe igen i bedre og bedre kvalitet og saelge med større og større avance?

Eller skulle han fortsaette sin ørkenvandring for at fa et andet job?

Han klarede sig for understøttelsen fra forbundet, og han havde en reserve liggende - penge, som han ikke turde saette ind pa nogen konto, fordi han frygtede en pludselig stemme fra det store bureaukratiske apparat: 'Hvor stammer det beløb fra, Bensen?'

De spadserede stille og fredeligt hand i hand rundt i Tivoli - fra den ene børnefornøjelse til den anden. Han laerte en lille dreng at sigte rigtigt ved en af skydeboderne og kolliderede kort efter med en endnu mindre pige, sa hun tabte sin candy-floss. Han købte hende omgaende en ny, og de faldt i snak med foraeldrene, og han vekslede meget talende blikke med Susan: 'Engang far vi selv sadan en størrelse!'. Senere dansede de, stille og taet. Og han dyrkede sin gamle vane, sin overtro. Han talte de eksploderende sole i en lang salve fra fyrvaerkeriet. Indsatsen var fremtiden, freden, lykken.

Det blev et lige tal.

Og habet voksede.

* * *

- Sa skulle det vaere i orden.

Telefonmontøren begyndte at samle vaerktøjet sammen, da han var faerdig med stikket og havde afprøvet fru Lyngholms telefon pa Hardy Bensens vaerelse. Det var hendes egen ide, og hun var kommet med forslaget helt uden malice: 'Der bliver jo ringet til Dem ti gange mere, end der bliver ringet til mig, hr. Bensen. Kunne De taenke Dem at overtage den?'

Det blev aftalen, at han betalte alle samtalerne og hun abonnementet. Den forblev i hendes navn, og han lovede selvfølgelig at tilkalde hende, nar der blev spurgt efter hende.

Han indviede telefonen ved at ringe til en gammel bekendt - et universalgeni ved navn Niels Foged.

- Jeg købte i gar pa en auktion en Ford Escort 73. Den er ikke nogen fryd for øjet eller øret.

- Det kan den sikkert blive, lovede Foged.

Ti dage efter havde han indfriet sit løfte og kom selv med den - lod den ga i tomgang og lod den praesentere sig i al sin nye dybrøde glans. Hardy kredsede om den tre gange og besluttede at beholde den, afregnede med Niels Foged og bad ham kaste sig over en to ar gammel Simca fra et konkursbo. Den stod parkeret ved Lystbadehavnen i Hellerup. Han kørte Foged derud, overlod ham nøglen og foretog nogle indkøb pa vejen hjem. En brugt skrivemaskine, fire brevordnere, papir, carbon, en handfuld kuglepenne, en stabel notesblokke og et papirspyd.

Med samme andeløse interesse som et barn, der har stiftet bekendtskab med en ny og spaendende leg, tilbragte han halve dage ved et skrivebord med gammelt ormegnav i de drejede kugleben, mens han med mellemrum stirrede fravaerende ud i den lille baghave, hvor alt bunkede sig og traengtes i junigrønt. Han ringede og ringede og skød forsigtigt følehorn ud i alle verdenshjørner, forhørte sig om finansieringsselskaber - savel de, der talte dagens lys, som de mere uofficielle - satte sig ind i kontrakter, veksler, diskonto og gaeldende brugtvognspriser.

Ind imellem kom en tanke flagrende som en forvildet spurv og satte sig pa hans skulder: 'Det er folk i det job, der kan udvikle sig til at blive sadan en som Dres!'

Ind imellem pustede han ud over en cola og rom... en rom. Senere en cola _uden_ rom.

Kontantbeholdningen pa bunden af skotøjsaesken i det aflasede skab var yderst variabel. Den svandt ind til det habløst tynde - voksede lidt - svandt lidt - voksede meget - svandt lidt - voksede...

Og blev sat ind pa en nyabnet konto, netop som højsommeren kulminerede om ørerne pa ham.

* * *

Willumsen svedte som saedvanligt og tog som saedvanligt elevatoren op til døren med navnet **ø stergard** pa sjette sal.

Han sad over for hende med tynde lar under kuppelmaven og knaeene langt fra hinanden. Han svedte og skubbede brillerne op pa plads, og hans smil var en sløring over den drengeangst, der arbejdede i ham. Det var kun sket en gang før, at hun havde ringet efter ham.

Hun havde iført sig det mest forvaskede og frynsede, hun ejede - den satans bluse, der mindede om en omvendt urtepotte, og bukserne med stodderkongelapperne pa knaeene. Der var ikke noget at se - endnu da. Men i dette hylster afslørede hun vel heller ikke noget før i ottende - niende maned.

Hun smilede igen og gik ud for at komme is i hans sjus. Noget, som ikke var forstandsmaessigt betinget, sagde Willumsen, at han var i fare. Han havde det som hesten, der standser op, rystende og med udspilede naesebor, fordi der befinder sig en sort mamba i graesset forude.

Hun kom ind med glasset, satte det foran ham og satte sig selv i stolen pa den anden side af bordet. Et par gange sa hun pa ham som den aften, de havde talt om Baader-Meinhof gruppen, Schleyers bortførelse og dødsfaldene i Stammheim.

- Tak for checken, sagde hun med rolig alvor og tørrede flaskehalsen af, før hun førte den til munden. - Den er jo ikke ment som noget endeligt, er jeg nok klar over.

Han havde selv faet sit glas op i ansigtshøjde. Her standsede det med en svag ringlen fra isklumperne. Han satte det langsomt tilbage pa bordet og forsøgte at gøre sine øjne hypnotiske.

- Er den ikke ment som noget endeligt? Tohundredetusinde?... En femtedel million...

Hans stemme slog pludselig over i en klimpren som fra en banjo.

- Normalbidraget er trehundredeotteoghalvtreds pr. maned...

Hun rystede pa hovedet og brød ind med den samme sikre ro.

- Du er heller ikke nogen normal alimentant, Will.

-... det giver godt fire tusinde pr. ar. Det giver i atten ar ikke engang firs tusinde!

Hun sa pa ham med indtraengende alvor.

- Will, jeg vil skide pa, hvad dette elendige samfund har fastsat. Dette plumradne system kører udelukkende for at beskytte folk af din slags. Der ligger hverken hjerte eller hjerne bag. Du skal ikke snøre mig i tillid til, at jeg gar pa røven af benovelse over den check!

Hans mund under den lille svedperlende naese stod aben. Han havde aldrig hørt hende bruge den slags udtryk før - heller ikke set hende med _det_ ansigt. Hun havde kastet det ene ben over det andet. Flasken hvilede pa hendes knae. En harlok hang ned mellem hendes øjne, og de var som ildkugler. Hun var vaerre end bade Beck fra **Hedebo-Tekstil** og Langelund med hans forbandede advokat - kildeskatteinspektoratet - Fanden selv!

- Lille skat, for satan i hele hule helvede, hør nu her. Jeg er jo ikke alene om alt. Iris og hendes bror har investeret... Hvis du vidste, hvad jeg matte lave af transaktioner pa grund af den check. Det er jo ikke et kraemmerhus bolsjer... det er...

Hun tog øllen fra munden, men ikke øjnene fra ham.

- Det spørger og spørger han om... om du nu laver hokuspokus med noget!

- Hvem?

- Min fortrolige - bladmanden.

Han andede tungt. Gloede, som var hun et spøgelse. Det fløjtede svagt nede i hans hals. Hun undskyldte sig stilfaerdigt.

- Herregud, Will. Hvem skal jeg tale med om det? Jeg er enogtyve ar. Hvad ved jeg? - Min far og mor... ja, det ved du jo alt om!

De sma astmaagtige piv fra hans hals fortsatte nogen tid endnu, mens hun nippede til øllen og legede lidt med traeperlerne, hun havde om halsen. Hans glas stod urørt. Da han endelig sagde noget, klynkede han som et barn:

- Hvad vil du have, jeg skal gøre, Ea? Vil du sla mig ihjel?... **vil du**?

- Nejnej. Jeg synes bare, du burde sammenligne - taenke pa, hvad en skilsmisse fra Iris ville have kostet dig - og sa bare regne lidt hovedregning. Jeg bryder mig sgu ikke om alle de tilskyndelser, jeg far, Will, det er helt bestemt.

- Tilskyndelser? hviskede han sygt og haest.

- Ja, fra ham... journalisten: 'Lad mig jorde _ham_ ' og alt det der. Jeg bryder mig jo heller ikke om at blive presset ind i en situation, der ender med, at Iris saetter mig staevne pa en eller anden dødssyg tesalon. Det er jeg sikker pa, du forstar altsammen.

Han efterlod sjussen pa bordet ti minutter senere. Hun virkede mindre end nogen sinde, da hun sagde farvel til ham - usikker og forskraemt. Han registrerede blot hendes kys som noget køligt og vadt under det ene øre, og hendes bøn var et pust fra helvede: 'Du svigter os ikke, Will?' - Dette satans 'os'. 'Du finder ud af noget, Will?'

- Ja, svarede han først, da han stod alene i elevatoren, som man aldrig kunne maerke var i gang. Han steg ud dernede og gik som en søvngaenger tilbage til vognen, satte sig ind og sagde fuldkommen uden nuancer: 'Jeg finder ud af noget'.

Han fik en tid hos sin advokat klokken fjorten. Fik ham til at aflyse to møder. Han graed abenlyst lige for naesen af ham, men bad sig fritaget for at naevne navne - hendes navn, gadens navn. Det var heller ikke nødvendigt. Advokat Jessen sad lille og spinkel med magert ritmesteransigt bag ved et enormt skrivebord og kunne i højere grad end Willumsen danne sig konklusioner.

- Det med den journalist - det er en lodret løgn. Hvis han havde eksisteret, havde han forlaengst vaeret ude af busken. Men pas pa _hende_ - hvem hun sa siden er. Jeg kan nok klare hende rent juridisk, men give hende mundkurv pa kan jeg ikke!

* * *

Han solgte ni vogne den første uge i juli. Susan kom med buket efter buket til vasen pa det lille gammeldags skrivebord og indviede ham handelsskoleuddannet i bogholderiets finesser, førte hans regnskaber, sov i hans seng, blev hos ham i hele og halve dage i kraft af sin ferie.

Og sengen var dels et kaerlighedsleje - dels en skriftestol, hvor hun la i mørket og kaertegnede hans har og hans øre... en lille meget langmodig blaøjet pater med en synder, som fra nat til nat uendelig langsomt var begyndt at afdaekke sit begsorte indre:

- Jeg sad der mellem tapetrester og gloede pa den telefon, Sus. Jeg forestillede mig et eller andet med et haelerjob eller et braek. Sa ringede den...

Til tider rystede hun, til tider graed hun, men tilgivelsen og forstaelsen flød uafbrudt over i ham som en varm strøm.

- Da de halvvejs havde smadret mig, kunne jeg ikke mere...

- Sa brugte du af pengene?

- Pengene i baglommen, ja!

Hun pressede ham ikke. Hun følte som han den stiltiende overenskomst, at bekendelserne hørte natten til og ville tage sin tid. Hun lod ham selv bestemme det tempo, der var sa karakteristisk for hans natur og hans lille indskrumpede mod.

Hun anede, at han ville bore sig frem til større raedsler endnu.

Og han vidste, at hun anede det.

Sadan tog status sig ud den ellevte juli.

Hun gik fra ham ved fjortentiden, fordi hun skulle med sin svigerinde til Dragør.

# 15

- Den skal til syn, meddelte han i telefonen Niels Foged. - Men derimod Toyotaen vil jeg godt have klar til pa mandag.

Han lagde røret pa, sa pa sit ur og genoptog sin forsinkede frokost fra den abne plastaeske. Han drak til Susans evindelige raedsel cola til smørrebrød og smilede ved tanken.

Bagefter dvaelede han over en cigaret og nød i bevidst ro alt det grønne derude i den lille baghave og fuglestroferne, der traengte ind gennem det abne vindue. Nu blomstrede ukrudtet frodigt omkring ruinen i Bagsvaerd - deroppe hvor dette besynderlige menneske, hans biologiske mor, gik forurettet rundt og prøvede at se kendsgerningerne i øjnene.

- Først nu i mit treogtyvende ar lever jeg mit liv, som jeg har ønsket det - mere eller mindre bevidst. Først de sidste fjorten dage har jeg styret efter en kurs!

Han sa pa uret igen. Han ventede en opringning fra en mand i Lyngby - en barber, der havde solgt sin forretning og godt kunne befordre sig gennem sit otium i en mindre vogn.

Og der var han!

Han løftede røret af.

- Hardy Bensen.

- Kenneth.

- Nej, sagde han omgaende - ikke hidsigt eller rabende, men i det jaevne tonefald, man bruger, hvis folk har drejet et forkert nummer eller antager en for at vaere en anden.

- Hallo, det er Kenneth.

- Ja.

- Du bliver ringet op klokken tre... altsa klokken femten...

- Da er jeg ikke her. Jeg kan ikke...

- Praecis klokken femten.

- Det er ikke min telefon overhovedet, og...

- Da skulle du helst vaere alene, blev jeg bedt om at sige. Jeg smutter igen, Hardydreng. Hej.

Han lagde røret pa og sad et helt minut musestille og udslukt. Pa et minut blev han dødtraet og fik et ansigt som en gammel mand - et ansigt, der aldeles ikke passede til Valiantharet og tyrens tegn. I begyndelsen taenkte han faktisk ikke - dyrkede blot en slags erkendelse af, at alt var uvirkeligt - forlorent - syntetisk. Buskadset derude var lavet af kunststof, sollyset var skabt af nogle tusinde ampere, og fuglestemmerne var bedrageriske, mekaniske lyde fra sma fjedre mod stemte strenge. Ud af alt dette groede den første fornuftige mening:

- De holder øje med mig, de svin. De skygger mig. Jeg er et redskab - et sjaeldent kostbart faenomen, der lige som en sportstopstjerne ikke ma komme noget til. De har set Susan ga herfra. De forbandede stinkende rotter modtager bestillinger pa lig ligesom andre pa fødselsdagskringler eller konfektionssyet tøj. - Jesus Kristus, hvis du er til...! Men det er du ikke! Du er et naragtigt begreb, skabt af de opretgaende rovdyr, der skaber indbyrdes forstaelse ved høje skrattende lyde - de mest satans uhyggelige vaesener, der nogen sinde har betradt denne forbandede klode.

Telefonen ringede igen. Han løftede som i søvne røret af og afleverede sit saedvanlige 'Hardy Bensen'.

- Det er Justesen, Lyngby. Vi skulle snakke om den Volvo, Bensen.

- Nej, svarede han kun.

- Er det ikke Bensen selv?

- Nej.

Han smaekkede røret pa og lod den ringe igen - to gange... tre gange. Han var helt andre steder i sine tanker. Han fungerede som en datamat, der er fodret med spørgsmalet 'Hvad gør du nu?' og derpa summende, raslende, klaprende med spoler, der bevaeger sig i ryk, gar i funktion og spytter svaret 'Adlyder' ud. Hundrede procent logisk, korrekt, inappellabelt.

Kunstsolen sendte et strejf ind over skrivebordspladen, kurven med dokumenterne, de stablede blokke og hele den sirlige orden efter Susans sma paene haender. De mekaniske fugle pippede og fløjtede ind gennem det abne vindue. Hans hand jog over til papirspyddet, vendte det med messingpiggen nedad og huggede det med frygtelig kraft ned i bordpladen, sa det stod og spillede, mens han skreg sin kommando til menneskekrybet - til hele verden:

- Hold kaeft!

I begyndende sindssyge rejste han sig og gik - ud gennem entreen, ned ad trappen, til venstre mod Vesterbrogade. Nogle sekunder bildte han sig ind, at han gik dem i møde - de skabninger, der som igler havde haeftet deres sugekopper pa ham og ikke ville helme, før de havde laenset ham for hver drabe blod. Han ville have dem op af dyndet - ud i solen og tilintetgørelsen - se dem piske og vride sig ihjel!

- Kan de have snuppet Susan?

- Hvad har vi?... Undskyld, jeg hørte ikke rigtig...

Tjeneren i 'Slotskroen' stod i kort hvid jakke og bøjede sig ind over bordet.

- En rom og cola.

- Rom og cola, jatak.

Han sad bare stiv som en pind og ventede.

- Dobbelt... nej, tre, tak. Lad mig betale med det samme.

Han var muttersalene i lokalet. En radio spillede meget daempet 'Se Venedig og dø' med Lone Kellerman. Fra det fjerne køkken lød der lyse uforstaelige stemmer og stegelyde, en hvidløgsmaettet duft traengte ind til ham. En sommerfugl 'naeldens takvinge' flaksede mod en rude. Med robotbevaegelser gik han hen og kuplede begge haender omkring den og sendte den ud gennem den abne dør - ud i solen og trafikkens brølende inferno. Han blev fulgt tilbage til bordet af sangerindens '... gondolerne. Og du tog mig kaerligt pa gajolerne?' Tjeneren var vendt tilbage fra toilettet og puslede neutralt med noget henne ved buffet'en.

- Ma jeg fa en rom til. Dobbelt igen? - Passer uret der?

- En dobbelt rom, jatak. Uret skulle passe, ja.

En mand, en kone og en pige med hvide knaestrømper kom ind og satte sig ved vinduet - mumlede sammen. Pigen var fyldt med hoppende liv. De tynde ben i de hvide strømper var i evig bevaegelse under bordet, og hun grinede med passende mellemrum.

Tjeneren serverede rommen. Han betalte. Tjeneren gik over til vinduesbordet. Pigens øjne smuttede fra farens ansigt til tjenerens og tilbage igen, mens der blev talt om kaffe - franskbrød - ost. Pigen gjorde sig kalveknaeet og pressede begge vriste mod bagsiden af stolebenene og lo igen over et eller andet, moren sagde, efter hun havde pudset naese. Lone Kellerman holdt op med sangen. En bus drønede forbi derude og rommen bredte sig i ham - føleligt, mens han sad og dømte dem. De var medskyldige - familien ved vinduet, tjeneren, damerne i køkkenet, Lone Kellerman, folkene ude i bussen. Det var en stor satans beskidt sammensvaergelse mod ham og Susan - Susan intetanende, leende, glad et sted i Dragør. - Sammensvaergelse. De fortjente at dø!

Uret pa vaeggen viste fjorten otteogfyrre.

Han gik med 'Se Venedig' inde i hovedet - tilbage til vaerelset, forbi medskyldige fru Lyngholm og hendes lille forsagte oplysning: 'Deres telefon har ringet et par gange' - ind. Han lukkede efter sig og laste. Papirspyddet stod fastspiddet til bordpladen og lignede en paddehat med tynd gul stilk og sort hoved.

Han satte sig pa sengekanten, upavirkelig af alt, men alligevel med en lille overbaerende undskyldning: 'Du er jo syg nu!'

Han taendte en cigaret - redskabet, lejesvenden, kloakens bytte. Han havde ingen grad i halsen - ikke denne gang. Han holdt sig oppe ved en raedsom stillingtagen: 'De kan fa det, som de vil ha' det!'

I seks minutter sad han og konstaterede, at der var noget, der kaldtes et 'indre vaern' - noget, der ligesom hvide blodlegemer fungerede i kritiske situationer.

- Det gør mig ikke noget nu. De kan komme fra syvogtyve kirkesogne her til kontoret for skadedyrsbekaempelse. 'Vi har en kakerlak, der generer os!' - Mit antistof er opbrugt! - Ring sa, for satan i helvede... Navn, adresse, udseende, pristilbud!

Et konsolur inde hos fru Lyngholm slog et slag og blev afbrudt af telefonen. Stemmen var ny. Han kendte den ikke. Han praesenterede sig heller ikke. Han var jo ikke idiot eller tungnem. Stemmen var usikker, let baevende, vidnende om overvaegt. I de korte vejrtraekningspauser lød der sma fløjtende astmalyde.

- De ventede en opringning klokken femten - praecis?

- Ja, sagde han klart og hardt.

- Her er den.

- Ja, fortsaet.

- Jeg kan tilbyde tres tusinde.

- For hvad?

- Det saedvanlige. Tredive tusinde gennem Deres brevspraekke inden der er gaet en time. Resten, nar det er... overstaet.

- Accept. Hvem?

Stemmen tøvede lidt, sitrede vaerre end før.

- Hun er først i tyverne, lidt over middelhøjde, slank og velskabt...

Han rev den øverste notesblok ned af stablen, greb en kuglepen og griflede løs.

Stemmen var ebbet ud i en slags afmagt - kun de fløjtende halslyde hørtes nu.

- Fortsaet! gøede han brutalt ind i røret.

- Ja. Tøjet: Forvaskede cowboy-bukser - bla. Løshaengende bla bluse, traeperler om halsen, røde traesko...

- Harfarven? bjaeffede han.

- Rødbrunt - meget langt og kraftigt. Er det nok?

- Ja. Navn og bopael.

- Hun hedder Ea... Ea Østergard. Hun bor Nørrekaer 74, Brøndbyøster - alene. Det er højhusene. Hun kører derfra i taxa i aften ved syvtiden...

Pause. Pusten - fløjten.

-... til Amager Strandpark.

- Hvad foregar der?

- Noget... festival eller hvad det hedder. Hvis det kan ordnes i aften...

Han pustede og klynkede.

- Hvis det kan det, er det bedst.

- Det bliver ordnet.

- Tak.

- Det er der andre, der ogsa bliver, hvis de klokker i det! Jeg holder mig i naerheden af brevspraekken i den kommende time. Resten som aftalt.

- Med garanti.

- Ja, det er jeg heller ikke nervøs for. Farvel!

Han smaekkede røret hardt pa.

Han var fuld.

Han indsa, at han ikke matte blive aedru, og at dette var en absolut skillelinie i hans liv eller rettere sagt - han _havde_ levet. Nu genopstod han i reinkarnation. Han sad og betragtede papirspyddet samtidig med at han taenkte: 'Hvordan?' - Han spekulerede i kolde, klare baner pa sin fysik, sin kunnen. Kvaerkning? Slagvaben? Stikvaben? Det var ikke med noget af det for øje, han vrikkede spyddet løst fra bordpladen og sad og legede med det, vendte bunden i vejret pa det og skruede den lille møtrik, der holdt messingstangen, løs. Den tunge, runde metalfod hvilede nu i hans højre hand, passede til den. Hans fingre lukkede sig om den og klemte til...

- Susan? - Ja, med hende er det jo forbi!

Det taenkte han ikke med raedsel eller sorg. Det var kun en kendsgerning. Nogen havde vaeret der med saksen og klippet tradene mellem hjerne og hjerte over.

- Det er bare synd for hende, fordi hun elsker dig sa højt. Det ville gøre det lettere for hende, hvis hun var fyldt med had og foragt, og hvordan bliver hun sa det?

Med venstre hand tog han messingstangen og satte den ned i hullet i foden. Ud af hans hand ragede nu denne frygtelige sylespidse brod pa tolv centimeters laengde. Han tog møtrikken, skruede den pa - skruede den af - pa igen. Han sad og faegtede lidt ud i luften med den miniaturestilet, skilte den sa ad igen og lod foden glide ned i jakkelommen og selve spyddet i inderlommen ved siden af to kuglepenne.

En halv time efter sad han i 'Orient Bar' ved en rom og cola og repeterede i sin hukommelse, hvor Nørrekaer la. Henne fra bardisken var to par øjne naesten uden afbrydelse rettet imod ham. Pigerne sa ud til at vaere midt i trediverne. Det var nydelige eftermiddagsludere begge to. En tjener listede lydløst rundt pa det tykke taeppe. Han kaldte ham til med øjnene. Kuverten i inderlommen gjorde ham sikker og myndig.

- Skaf mig lige en avis eller to.

Han slog op pa 'Forlystelser' og 'København i dag'. Han fandt det. 'Amager Strandpark kl. 1930. Den engelske rockgruppe 'The Monsters'.

* * *

Det var en af de aftener, hvor jorden gav opsparet solvarme fra sig. Svalerne smuttede lavt rundt helt inde i gaden. Han holdt tredive meter borte, da taxaen kom, og da havde hun staet og ventet i tre-fire minutter. Signalementet passede pa en prik. Sa vidt han kunne bedømme herfra, havde hun et kønt ansigt. Hun satte sig ind ved siden af chaufføren. Han holdt sig ogsa rundt regnet tredive meter bag dem pa hele ruten gennem Hvidovre, over Sjaellandsbroen, gennem Vejlands Alle.

Det var lunt. Ikke en vind rørte sig.

En parkeringsvagt naermede sig med lange skridt og faegtende arme, da han steg ud af Escorten fa meter fra Amager Strandvej.

- Nej, hovhov, du skal sgu hen i raekkerne, bror!

Han lukkede munden pa ham med tredive kroner og uden at se pa ham.

- Jeg skal hurtigt herfra. Jeg har et skifteholdsjob.

Hans øjne var klaebet til pigen, der stod og betalte for taxaen. Han vogtede pa hende over taendstikflammen, mens han fik ild pa en cigaret. Forude kogte det af mennesker i tusindevis. Grønsvaeren var daekket af dem. De sad ned - taet som rastende haermyrer. Kaempeprojektører sendte fra alle vinkler bundter af lys hen pa en opbygget estrade med en hel by af instrumenter, forstaerkere og et filigran af kabler.

Hun gik en halv snes meter foran ham, lang og smidig med lidt drengeagtige hofter. Hun slog et par slag med hovedet for at ryste det lange har pa plads. Han anede noget i graesset foran sig. Det var levende af ganske sma tudser pa vandring, og han taenkte: 'De bliver mast - lemlaestede i hundredevis af alt det satans forbandede ophøjede skidt, der er stimlet sammen her!'

Hun trak over til venstre i en spredt klynge pa en halv snes stykker, og han satte farten op, sa han var fire-fem meter bag hende. Hun førte en svaer lok fra brystet om pa ryggen - standsede op et øjeblik, sa sig om og gik sa naermere estraden. Hun satte sig i graesset helt ude pa venstre fløj af de forreste raekker. Lige bag hende til højre var jorden endnu fri. Et par stykker kom og fyldte op - en til. Han stod et lille stykke borte under et trae og fulgte udviklingen. I det rigtige øjeblik gik ogsa han hen og satte sig - lige bag hende og sa taet pa, at hans ben naesten omsluttede hende som kaeberne pa en stor tang. Hun sendte et hastigt blik bagover. Hun smilede til ham, og han lo lidt, ganske stille.

- Det er ikke for at bruge dig som matte!

- Ikke?

Hun sa pa ham igen over den venstre skulder, og han var allerede nu klar over, at han interesserede hende. Han havde laert at tyde forskellige sma signaler fra pigeøjne. Pa gaden, i busser og S-tog, i butikker og pa dansegulve. Det var den slags, der sendte sma barske skygger ind over Susans lille hjerteformede ansigt... Susan? - Nej! Der _var_ ingen Susan. Hun _havde_ vaeret. Hun var en fra det andet liv i det andet land pa den anden klode. Der var i øjeblikket intet, som havde med følelser eller minder at gøre. - Hun, der sad der i graesset foran ham og var halvvejs omgivet af ham som ryglaen og arme pa en stol, var blot et eksemplar af den satans race, der gennem artusinder har gjort sig fortjent til udryddelse - kun en samling anatomi. Hende fra eller til betød intet! Nar han gik herfra, ville der vaere et vilkarligt antal døde vaesener - smatudserne i graesset plus hende! Hun var kun et led i en statistik!

Romtagerne i hans hjerne var gode og dulmende, og det var sa enkelt og ligetil. Denne tilstand skulle bare holdes ved lige - aldrig mere, aldrig mindre.

Han følte sig temmelig sikker pa, at han ville høre fra hende igen, og det bekraeftede hun i naeste øjeblik. Hun laenede sig lidt tilbage imod ham og vred igen hovedet rundt.

- Jeg kan bruge dig som ryglaen, hvis jeg bliver traet.

- Jaja, fint! Bare du sa bliver traet.

Der gik et par sma traekninger gennem hendes ryg. Hun lo igen og lagde underarmene op pa hans knaeskaller.

- Og armlaen!

- Nemlig. Du skulle ha' betalt ekstra for at komme ind.

En ny lille latter, der forplantede sig til hans lar.

Der blev fyldt op bag dem - til venstre for dem. Han havde taget de tonede solbriller pa. Han taenkte: 'Alle tror vi hører sammen. Det kommer mig til gode, at hun er sa forhandlingsvenlig!' - Han bøjede sig frem mod hendes ene øre, der stak ud af haret.

- Du er sød.

Hun svarede tilsvarende stille og uden at dreje ansigtet.

- Synes du?

- Ja, du er velkommen til at bruge mig som laenestol, det er stensikkert. Gar du meget til rock?

Han hørte aldrig hendes svar. Der bragede et uvejr løs af rab og pift og klapsalver, da 'The Monsters' kom frem pa estraden. Projektørerne lyste rødt. Larmen var orkanagtig. Lyset spillede i laeder, lak, flitter. De blottede maver under de løse bomuldsgevandter virkede blodige. De seks i gruppen tjattede ud i luften i alle retninger og greb instrumenterne. En fyr med to lange fletninger og bare fødder satte sig til orglet og farvedes i det samme violet af det skiftende lys, mens jubelen varede ved i uformindsket styrke. I naeste øjeblik kvaltes den af de første toner gennem de enorme forstaerkere. Det virkede som langtrukne, dirrende kanonskud.

Han kunne maerke rytmen i hele hendes krop. Han bøjede sig laengere frem og lagde handfladerne under hendes arme. Han kunne maerke varmen gennem den vide bluse - ane ribbenenes form. Hun svarede ved at trykke albuerne mod hans knae i sma henrykte taktslag, og hun sendte ham et nyt lynhurtigt blik, men laenge nok til, at han fattede signalet 'Grønt lys'. Han vrikkede sig nogle centimeter laengere frem - ind mod hendes ryg, og hun foretog en tilsvarende forhastet bevaegelse - bagud.

Hans brilleglas var vendt mod estraden, men bag dem jog hans øjne til højre - til venstre. De var ensrettede hele denne skov af ansigter omkring dem. Ikke en ofrede dem et blik. Han foretog et nyt fremstød - listede haenderne ind under den teltformede bluse - klappede beroligende hendes varme nøgne hud. Hun reagerede med et lille jag - et nyt klem med albuerne mod hans knae. Hans haender gled frem - frem til den bløde overgang ved brysterne - fremad, opad som snigende smadyr, mens han stirrede op pa manden med elguitaren, der stod et stykke fremme og sprøjtede et vaeld af velklingende drøn ud mellem mennesker og traeer, mens hans laederklaedte ben i rytmiske ryk gled laengere og laengere fra hinanden, og hans overkrop begyndte at antage den vandrette stilling som i negerritualet - turen frem under den lavt ophaengte pind.

Hendes brystvorter stivnede under hans legende fingerspidser. Han maerkede en antydning af kvalme og formede nogle indaedte forbandelser helt nede i halsen: 'Din satans liderlige taeve!' - Han fordrev med sammenbidte taender og lukkede øjne et par glimt af Susan... sengen derhjemme... det dunkle vaerelse med de langtrukne hviskende skriftemal.

Han svedte nu - som da han sad pa hospitalet ved den arbejdende respirator og fuglemumien i sengen - stempelslagene, slangerne, Rrrrrrrrr-Hhhhhhhh... Rrrrrrrrr-Hhhhhhhh! Pa samme made som dengang affyrede han nu, her i dette inferno, hvor den begyndende skumring lod det farvede lys fa mere og mere magt, ordren til sig selv. 'NU!' - Hans haender under blusen begyndte et tilbagetog - forsigtigt. Hun prøvede at holde pa dem ved at klemme overarmene ind mod kroppen. Han klappede hende, som man klapper en lille sart hund, og han anbragte sin mund helt fremme ved hendes øregang:

- Jeg kommer igen!

Han sa til højre - til venstre, uden at røre hovedet. Med pegefinger og langfinger fiskede han messingpiggen op fra inderlommen. Hans hand rystede. Han taenkte: 'For satan, hvis hun nu vender sig om!' Hans højre hand lukkede sig om den runde metalfod i den højre sidelomme pa jakken. Han listede i blinde det lille stykke med gevind ned i hullet, mens hans laeber var klemt sammen om den usle lille møtrik. 'Hvis jeg taber den?'... 'Hun kan maerke, jeg pusler med noget, men hun regner med, jeg er ved at taende en cigaret!' - Han skruede møtrikken pa og listede forsigtigt spyddet op i det højre jakkeaerme. Hans venstre hands fingre fandt tilbage til hendes ryg under blusen - varmen - de svage konturer af de nederste ribben...

Der kom en lang gigantisk tone fra guitaren deroppe. Den fraesede sig gennem buske og traeer - over land og vand. Det lød som om den døde ude ved Prøvestenen - og nummeret var slut.

Han bandede indvendig, mens han smilende, stirrende lige fremad borede messingpiggen ned i grønsvaeren inde mellem deres kroppe. Hun vendte sig om og sa pa ham igen - vedvarende, nyfigent. Han smilede bredt med alle sine sunde taender og sagde 'Hej!' Hun flyttede den ene arm fra hans knae og rakte frem mod hans hals. Hun legede lidt med smykket.

- Tyrens tegn. Er du en tyr?

Han nikkede hemmelighedsfuldt. Nogen til venstre for hende gav hende et utilsigtet skub. Han maerkede det lille harde traek i den tynde kaede og hørte hendes lille halvforskraekkede 'Gud!'. Hun slap smykket og satte sig til rette som før. Han følte sig højeksplosiv, kogende indvendig. 'Spil igen, for satan - Spil, sa jeg kan fa det overstaet!' De tordnende klapsalver var dalet lidt i styrke. Fyren med guitaren og alle de blanke søm i laederbukserne skreg igen sit 'Thank you!... Thanks!... Thank you!' - med skiftende tryk pa første og sidste ord. Han løftede begge haender som en sejrende bokser og slog de fire første toner i et nyt nummer an, og en bølge af henrykte brøl løftede sig.

Han listede igen spyddet op i det højre aerme. Hans venstre hand krabbede sig frem under hendes bluse. Fingrene pa den højre knugede om den runde fod nu og var pa vej. I brøkdelen af et sekund rev hun ansigtet om imod ham - spørgende, da hun maerkede et strejf af koldt metal mod varm hud. Han lo og rabte ind i hendes øre:

- Nejnej, sid helt stille. Jeg har noget til dig!

Hun sa pa ham med et lille tvivlende smil. Hans ansigt var drenget, uskyldigt, hemmelighedsfuldt. Hun sa ned pa hans knyttede hand, der spøgede under hendes bluse, mens han, stadigvaek med munden mod hendes øre, spaendt tilføjede:

- Bare vent. Ikke kigge! Luk øjnene!

Hun adlød smilende. Han skottede til højre - til venstre. Hans venstre hand lokaliserede stedet lidt efter lidt - furen mellem to ribben...

- Et smykke, sagde han, og hun gøs vellystigt over den varme strøm fra hans mund direkte ind i øret.

- Jeg skal maerke dit hjerte!

Musikken hamrede løs, men hun aensede den ikke. Han taenkte i kolde kliniske baner: 'Ikke for langt til venstre - naermere ind mod midten!'

Han maerkede et lykkeligt fortroligt klem fra hendes handled, og alting vendte sig i ham. Og han taenkte: 'Jeg kunne traekke trusserne af hende her og nu uden protester fra hendes side.' Og han følte hjerteslagene mod to fingerspidser. En negl fik kontakt med spyddets spids, som han nu rettede ind. Han maerkede, at hun andede tungt. Med den anden halvdel af sin bevidsthed fulgte han melodien, som naermede sig en kulmination. Sangeren med det maegtige afrohar skreg med guttural røst i mikrofonen. Han kendte teksten, og han taenkte lidenskabsløst: 'Hun dør til ordene 'My little Nancy of Hadley Wood'!'

- Jeg vil selv haenge det om halsen pa dig! hørte hun gennem varme stormsus mod trommehinderne.

Inde under hendes bluse foldede han sine haender om spyddets runde fod og pressede sa af al kraft og blev desperat af raedsel, fordi det gik i bund, som var det smør. 'Det er braekket! - Det er faldet fra hinanden! Om lidt springer hun op og raber og skriger, og du har hundrede mand liggende oven pa dig!'

Hans rystende fingre slap metalfoden.

Den blev haengende som en medalje pa hendes bryst!

Han maerkede et nyt - et tredie lille stød, der gik igennem hende, og hendes overkrop faldt fremover. Gennem et gitter af hendes lange haengende har sa han i et glimt hendes ansigtsudtryk - de abne øjne og den halvabne mund. Det var en mine, der passede til ordene: 'Hvad er det da for noget?' Hans øjne lynede ud til højre - ud til venstre. Ingen sa pa dem. Han listede haenderne ud under hendes bluse. Han kunne maerke, at hendes krop var i balance, og han taenkte i samme baner som en travlt, kynisk slagter (hvad han jo i virkeligheden ogsa var!) 'Ud med den javert, der er fyldt med dine fingeraftryk!' Hans højre hand fandt igen vej ind til spyddet. Det føltes som at traekke en strikkepind ud af en ost. Hendes hoved var faldet helt forover nu, og ansigtet var daekket af haret, der hang ned som et draperi. Han bøjede sig helt frem og kyssede hendes kind - ligets kind - og rabte af sine lungers fulde kraft ind i hendes nakke:

- Mine cigaretter... ude i bilen!

Spyddet la i hans jakkelomme nu - samlet og forraederisk udbulnende, da han bakkede lidt bort fra hende og rejste sig og kantede sig forsigtigt - roligt smilende - ud gennem to raekker siddende. Han mødte ingen af parkeringsvagterne og passede pa ikke at gasse vognen for hardt op.

Langt henne ad Strandvejen kørte han ind til siden og holdt. Da han skilte spyddet ad, kom der kun en smule lyserød fugt pa to af hans fingre.

Han valgte at køre ad Amager Boulevard. Ved Stadsgraven drejede han ned og parkerede og satte sig pa en baenk ved vandet. Et par aeldre folk og nogle smabørn fodrede aender. Han ventede, til de var ude af syne. Messingpiggen kastede han langt ud et sted... den runde fod et stykke derfra.

# 16

Ancher blev modtaget af visitator og en overlaege Bach pa Sundby Hospital.

- Hun var i høj grad død ved ankomsten, sagde overlaegen og gik foran ham ind i det klinkebelagte rum, hvor hun endnu la pa den lave bare med sit forundrede ansigt, det store udflydende rødbrune har og noget, der mindede om en plet af spildt brun sovs foran pa den afblegede bla bluse.

- Det er det eneste, vi har konstateret, erklaerede overlaegen. - Men tilfaeldet er sa passende mystisk, at De nok vil vaere interesseret i at vaere med.

Ancher bøjede sig over hende og snusede til hendes mund. Der kom ingen lugt af spiritus eller medikamenter. Med et par fingre trak han blusen lidt ud i halsen, og overlaegen kommenterede pa hans vegne.

- Nej, heller ingen kvaelningsmaerker - ingen blodudtraedninger i øjnene.

Ancher var ikke mediciner. Men han huskede et drab for tolv ar siden i Nordsjaelland, hvor en sekstenars dreng med koldt overlaeg skød en trettenarig kammerat med noget sa usselt som en agernpatron i en salonriffel. Dette graspurvevaben havde kun skabt en uanselig rød prik i huden lige over hjertet. Ancher kastede endnu et blik pa sovsepletten og gik sa i gang med at kilte den vide bluse op, til begge hendes bryster var fri. Han pegede pa den lille skorpede halvkugle af halvstørknet blod under hendes venstre bryst.

- Lad os lige kigge naermere pa det, doktor.

Manden i den grønne kittel kradsede kort og godt i den lille plamage med en negl - stirrede.

- Du godeste gud!

Han gik med raske skridt hen til et skab efter en pincet og en sonde. Ancher sa ham lirke med sonden, til den gled ind i sarkanalen, alt imens han forklarede, hovedrystende og beklagende.

- Jeg stod omhyggeligt og plantede stetoskopet lige der og konstaterede, at der ikke var nogen hjertefunktion... i farten antog jeg det for et modermaerke, hun havde kradset i... De ved, man star og taenker: 'Det skulle hun have vaeret pa vagt overfor, det er den slags, der kan blive til noget slemt'. Ikke?

Han havde det varmt endnu fra en operation for halvanden time siden. Han smed den grønne kalot hen i vindueskarmen og trak sonden ud - aflaeste resultatet pa en malskala.

- Det er ti en halv centimeter dybt. Lungen er ganske givet ogsa perforeret.

- Altsa et stikvaben?

- Ja, men tyndt som en ulykke. Det tager sig maerkeligt ud - kun tre-fire millimeter tykt.

Overlaegen rettede sig op og betragtede pigen. Fra hans synsvinkel virkede det, som om hun ogsa nysgerrigt betragtede ham med sine gragrønne øjne.

- De vil have hende obduceret, vil jeg tro?

- Jatak, svarede Ancher lidt fravaerende med øjnene faestet til noget, der blinkede som et sildeskael langt inde i hendes taette har. Han løftede en tyk lok og tumlede et stykke tid med en meget tynd sølvkaede, som gik igennem et spinkelt øje pa et smykke, der kun var halvt sa stor som en lillefingernegl. Han gik hen under lampen med det.

- Hvad finder vi her? - Tyrens tegn... med dobbelt knude pa kaeden, fordi den altsa ma have vaeret for lang.

Ancher tømte uden betaenkning en aeske taendstikker ud i lommen og lod smykket og kaeden dale ned i aesken. Han gik tilbage til baren og beklagede inderst inde som sa ofte før, at de døde er afskaret fra at besvare spørgsmal.

- Hvordan har du faet dit smykke helt op i haret, lille ven?

Traeperlekransen la i ottetalsform ned over 'sovsepletten'. Ancher vidste i virkeligheden sa rystende lidt om kvindetøj og kvindesmag, men det forekom ham alligevel, at de to ting ikke matchede ordentligt sammen - disse traeklunker og den spinkle tingest med en kaede sa tynd, at der var røget et led.

- Ja, den havde jeg altsa heller ikke bemaerket, sagde overlaegen.

- Nej, men det er jo ogsa i højere grad min afdeling, svarede Ancher, igen noget fjern. - Sig mig, doktor, De gar vel ikke til rockkoncerter?

- Nej, det ma jeg tilsta - aerlig talt.

- Ja. Dette... parkpublikum mener jeg at have set pa TV - siddende i lange raekker i graesset. Jojo.

Han dyrkede igen sin gamle vane - denne henvendelse til offeret, der i virkeligheden var spørgsmal, han stillede sig selv.

- Hvornar er du født, lille pige? - Hvis du nu havde haft bare sa meget som en lomme med en personlig lap papir! Men det viser sig sikkert, at den dims med tyren ikke er din egen! Sa far vi sgu noget at gøre!

Han kastede et blik pa sit ur.

- Jatak, doktor. Obduktion... endelig, endelig.

Pa vejen ud til Strandparken tegnede han videre pa den skitse, hvoraf han kun havde skabt et par forvirrende smastreger.

- Gerningsmanden... uanset hvilket køn... 'Gerningsmanden k/m' har fandenhakkeme haft naenne i hvert fald. Og det udelukker ikke, at det kan vaere en pige! Men man gar ikke upaagtet hen foran en siddende kvinde og borer en strikkepind eller en legetøjsissyl eller et spiger i en traeklods ind gennem hjertet pa hende. - Svinet k/m har siddet _bag_ hende!

Ancher fortsatte sin tankevirksomhed godt pebret med vendinger og ord, som han dog indtil nu aldrig havde anvendt i sine rapporter - kun mand og mand imellem og af og til over for Marie derhjemme - uden at høste bifald.

- Siddet bag hende, ja - nulret godt med babserne under blusen og stukket noget helt andet i hende, end hun havde forventet!... Men hvilket - og hvordan?- I ly af hendes telt af en bluse selvfølgelig...

Efterhanden antog Anchers fantasifigur alligevel en mands skikkelse - En mand, der bar tyrens tegn om halsen - synligt over skjorten, takket vaere knuden pa kaeden.

Men dette vaben - ti en halv centimeter langt... eller laengere... og tre-fire millimeter tykt? Fandtes der i den daglige husholdning en javertus, der tog sig sadan ud? Ancher erindrede det fandenhakkeme ikke! - Pa vaerksteder - i forretninger?

Men først og fremmest: Hvem var pigen?

* * *

Det var, som Rieger helt korrekt udtrykte det, et ualmindelig forbandet gerningssted. Han faerdedes sammen med teknikere og fotografer i noget, der kunne minde om en stor boksering - tove, der var udspaendt mellem fire metalspyd.

Tretusinde firehundrede mennesker, udstyret med dansk og svensk nysgerrighed, kan vaere svaere at holde pa afstand. Det havde naermest udviklet sig til brydekampe mellem ordenspolitiet fra station 4, Tarnby, Kastrup og Beredskabstjenesten pa Garden og folk, der traengte sig pa nu efter koncerten, da der ikke kun blev talt om en besvimet pige, der blev hentet af ambulancen, men om noget sa laekkert som et mord!

Ancher gik ind i indhegningen til Rieger og de fire mand fra teknisk afdeling, der krøb rundt og sikrede sig henkastede flasker og cigaretskod - formentlig til ingen verdens nytte, skønt spyt - savel friskt som indtørret - kan angive en blodtype, og skønt flasker er noget af det laekreste i forbindelse med fingeraftryk.

Ancher havde et ambivalent syn pa disse vaerdier. Det rummede en risiko at give dem for megen bevismaessig vaegt og derpa pejle sig frem til en formodet gerningsmand med en anden slags spyt og et andet fingermønster. Da kunne de blive til delikatesser for forsvareren i stedet for - i sa høj grad, at en ellers stensikker gerningsmand kunne slentre fløjtende ud af retssalen.

Fotograferne matte i dette tilfaelde nøjes med at fyre deres flash af mod nogle hvide pinde, der var stukket i graesset _omtrent_ hvor hun havde siddet, indtil hun pludselig vaeltede omkuld og havde ligget og stirret sa saert tryllebundet pa en skrigende piges hvide støvler.

Ancher sendte en af kamerafolkene til Sundby Hospital for at tage billeder af noget, der dog var lidt mere relevant end pinde. Sammen med en anden forsvandt han ind i transportvognen fra station fire og arrangerede tyrens tegn og kaeden med knuderne pa et af saederne.

- Fyr løs pa den tingest, Bille. Lav mig nogle billeder, hvor den ser ud som ankeret og kaettingen fra Queen Mary og viser samtlige detaljer ved den knude. Folk slar knuder pa de besynderligste mader! - Tag ogsa noget, der er egnet til aviserne og TV-skaermen. Sa kan de fa den at lege med ude pa Retsmedicinsk Institut.

Adskillige tillaerte lektier sad prentet for tid og evighed i Anchers hoved - herunder ogsa teorien om udsondringsprodukter, typebestemte substanser og de tre fjerdedele af menneskeheden, der er virkelige 'udskillere', men han havde sandt at melde aldrig opnaet resultater ad disse veje i forbindelse med smykker eller nips.

Han sa med større velvilje pa de oplysninger, der lod sig skrabe sammen af geologisk og botanisk art. Han øjnede et lille lyspunkt, da Lindholm Andersen fra teknisk afdeling opsøgte ham en time senere.

- Der har vaeret 'hekseringe', hvor de har siddet.

- Ja, det kunne jeg se. Det har der vel sa vaeret over hele arealet?

- Nemlig ikke. Kun ovre i det hjørne. Jeg har haft fat i manden, der passer plaenerne. Han har brugt et bekaempelsesmiddel, der hedder 'Hexevax 75' fra 'Agro Kemi'. Han gav det hjørne et ordentligt pulver for tre dage siden igen, og det har ikke regnet siden. Det ma forekomme i jordskorpen - eventuelt sammen med nedbrudte mycelier.

- Ja.

Ancher spillede tankefuldt en lille melodi med pibespidsen mod fortaenderne.

- Hvor mange har vi holdt tilbage af dem, der sad rundt om hende? Ved du det?

- Ja, tolv ialt, sagde Rieger. Dem er Laursen og Winge og Bech i gang med nu. De er vist ikke alle guld vaerd.

- Nej, men de har vel alle fodtøj pa. Traekke dem af skoene og sende dem barbenede hjem kan vi jo ikke, men vi kan i hvert fald rense deres saler, som de aldrig er blevet renset før - og sa lade de kloge kigge naermere pa skidtet. Hvis de sa paviser...

Han afbrød sig selv.

- Nej, vi skal ikke have tolv mennesker til at rende og himle op om, at vi er blevet skopudsere og pa den made advisere gerningsmanden. De har jo i øvrigt siddet ned. Sa er der større chance for, at de har faet noget pa bukserøven end under skoene. - Hvad var det du sagde det hed?

- Hexevax femoghalvfjerds... Hexevax med to x'er.

Ancher kradsede det ned i sin notesbog og kørte tilbage til afdelingen. Han sad bag sit skrivebord og skruede laget af dasen med 'English Rubbed' og lokaliserede lyden af tre skrivemaskiner pa forskellige afstande - Laursens, Winges og Bechs, og han koblede sig ind pa samtaleanlaegget.

- Jeg er hjemme igen. Lad mig fa et referat, sa snart I har noget.

Laursens stemme svarede:

- Jeg kommer ind om et øjeblik.

Ancher sad og nulrede tobakken op i en lille pyramide pa bordpladen og genoplevede den døde pige i alle detaljer. Han var sa vant til at vurdere liggende mennesker, at han ikke behøvede noget centimetermal for at fastlaegge deres højde. Hun var en tooghalvfjerds eller treoghalvfjerds. Og harets form og farve?

Han havde allerede nu følelsen af, at disse ting ville blive aktuelle inden ret lang tid. - Højden og haret, ja.

Han løftede røret af telefonen og drejede nummeret pa Retsmedicinsk Institut, hvortil hun var overført nu.

- Det er Ka. Ancher, afdeling A. Er en af mine maenner ude hos Dem? - Godt. Lad ham lige fa alt hendes tøj. Jatak, farvel.

Sa var Laursen der med skjorten knappet op i halsen, opsmøgede skjorteaermer og negativt ansigt.

- Er gerningsmanden mellem de tolv? spurgte Ancher gradigt og begyndte at stoppe pibe med toppen af pyramiden.

- Nej, svarede Laursen afgørende. - Der er kun tre af dem, der pastar, at de har set ham, og de serverer faktisk tre forskellige signalementer.

- Han sad bag hende, ikke?

- Han sad bag hende, ja, med knaeene helt oppe pa siden af hende. Det er de sa nogenlunde enige om. Og de sad og gejlede ligesom hundredevis af andre rundt omkring...

- Hvordan? spurgte Ancher forhastet som en, der har vaeret pa søen i tre maneder og nu vil have en erotisk beretning penslet godt ud.

- Ja, han sad og tog pa hende... gramsede pa hende uafbrudt. Og hun nød det. Om det var uden pa blusen eller under blusen, lagde de ikke maerke til. De havde jo betalt en mindre formue for at opleve 'The Monsters'. Ingen af dem kender hende eller mener at have set hende før. De kan heller ikke sige, om de kom sammen - han og hun, men de sa i hvert fald ud til at vaere et _par_ - i forvejen.

- Hvor mange er piger og hvor mange drenge af de tolv, I har slaebt ind?

- Fem piger, syv drenge. Ca. halvdelen kender hinanden indbyrdes.

- Er det pigerne, der har givet signalement af ham?

- Ja, udelukkende. Og han lader til at vaere en fryd for øjet. Han er 'flot'...

- Fint! - Sa finder vi ham pa rekordtid!

- Halvlangt har, smuk mandig profil, kønne taender, mørke solbriller...

- Harfarven?

- De har givet ham tre forskellige, og det er ikke en skid vaerd. Alt deres farvede lys strøg frem og tilbage hele tiden og forvanskede det hele - selv om der i begyndelsen var godt lyst derude. Pa samme made forholder det sig med hans tøj. Han var 'smart i tøjet' forstar du... en slags jakkesaet, som var drap, beige, lysebrunt, grat...

Ancher sa olmt pa Laursen over taendstikflammen.

- Saerpraeg? - Tatoveringer - ar - modermaerker?

- Ingen. Men han havde et lille smykke i tynd kaede om halsen.

- Da de kastede det første blik pa ham, eller hvornar?

- Det huskes ikke. En af drengene siger, at han gik fra hende midt under et nummer. Han mener at have hørt ham sige noget om 'cigaretter henne i bilen'. Da sad hun dybt koncentreret - foroverbøjet og nød musikken - tilsyneladende.

- Ja, med en eller anden satans dippedut gennem hjertet.

- Uden tvivl. Der er faktisk kun fire af de tolv, der kan betragtes som vidner. De otte har meldt sig for spaendingens skyld og aner hverken ud eller ind. Vi har pumpet dem for alt. Gar vi taettere pa dem, begynder de at digte. Jeg har lavet en skitse efter deres forklaring. Den viser, hvor hver enkelt sad. Har du noget saerligt, eller kan vi lukke dem ud?

- Luk dem ud, svarede Ancher med traet stemme og vel vidende om, at Laursen intet havde glemt eller overset.

Ancher foretog i denne midnatstime tre vandringer hen til vinduet og stod der hver gang i minutter og grublede og kløede øjenbryn. Da han kom tilbage fra den sidste tur, vendte C.P. Christensen hjem fra Retsmedicinsk med tøjet i en plastpose. Han satte den fra sig pa gulvet og anbragte sig selv over for Ancher, som ogsa havde sat sig.

C.P. var et udmaerket menneske og en god snushane, men ikke nogen fryd for øjet. Selv skelede han grumt pa det ene under de sammenvoksede bryn. Han var korthalset og gorillaagtig. Brystharene stak til tider op over flippen, og hans handbage var som Esavs fra biblen. Det havde derfor en ekstra effekt, da han indledte med ordene.

- Jeg var selv med til at klaede hende af!

- Ja?

- Ikke sa meget som et usselt vaskerimaerke. En strop med 'Messen' siger jo ikke alverden. Derimod havde hun en lomme indvendig i bukserne, og i den la tolvhundredetres kroner.

C.P. lagde en stak sedler pa bordet og nikkede hen mod plastposen.

- Og deri er tøjet - det hele. Laerredsblusen, bukserne, et par trusser, et par traesko og den perlekrans af trae. Slut.

- Tak, C.P.

- Kan jeg køre hjem nu?

- Ja, den er i orden.

Ancher blev siddende og lavede en hastig status: 'Der flyder formentlig med efterladte knallerter og cykler ude pa den parkeringsplads i øjeblikket, men hun har ikke vaeret selvbefordrende. Hun har baronessehaender med velplejede negle og laver altsa ikke noget manuelt i det daglige. Hun _kan_ vaere en fin cigar! - De falmede klude henne i posen er ikke noget fingerpeg. Det er en modesag for bade høj og lav... ogsa prinsesse Margaret Rose, da hun blev traet af ham fotografen med flip og slips, ja. Hun har skovlet et bundt hundredekronesedler ind pa maven, inden hun tog hjemmefra... i egen vogn, maske, men maske ogsa i taxa - ja!

Ancher ringede hjem til Marie og forestillede sig, at hun enten sad i tørrehjelm og laeste eller la i sengen og laeste - med hunden Valdemar haledikkende nede i benenden.

- Det er mig. Hun er draebt med et stikvaben. Jeg kommer ikke hjem foreløbig, men jeg skal bruge Anette. Hvad nummer er det, de har derude?

- Syvogtres seksten femten, men du har vel ikke taenkt dig at ringe derud pa denne tid. De er da gaet i seng. De har deres job begge to. Det gør du i hvert fald ikke!

- Det er jeg nødt til. Er du gaet i seng?

- Ja, og jeg var faldet i søvn. Det er Anette garanteret ogsa. Du kan ikke vaere din skam bekendt.

- Nej. Ovre pa mit natbord ligger en kuglepen og en blok. Skriv lige noget ned, mens jeg husker det.

- Hvad er sa det?

- Hexavax 75. Det er noget, der kan fjerne den satans ringorm ude i plaenen. Undskyld jeg vaekkede dig. Put dig nu ned igen. Godnat.

Han drejede ufortøvet barnebarnets nummer og ansa det som en selvfølge, at hun stod til disposition nar som helst og hvor som helst. Til gengaeld havde han gennem arene vaeret staerkt optaget af hendes ve og vel ud fra en altovervaeldende beskyttelsestrang - frygtet uønsket graviditet, narkomiljøer, trafikulykker med fulde drenge bag rattet. Han havde bag hendes ryg fyldt med professionel mistro søgt navn efter navn i Rigsregistraturen, efterhanden som hun praesenterede ham for nye venner, drevet frem af Dickenske skraemmebilleder fra fortidens London og ikke nutidens København... Anette i laser og pjalter, syg, udtaeret, omgivet af ra børster og vaeltede flasker...

- Det er Anette.

Hun lød søvnig og lidt snøvlende.

- Det er morfar. Jeg skal bruge dig, og det haster. Du skal fotograferes i noget pigetøj. Det tager ikke sa lang tid.

- Nu? - I aften?

- Ja, det er vi nødt til.

Ancher hørte noget i baggrunden - som brummen fra en humlebi - Kjartans røst - faeringen, hun levede papirløst sammen med og i hvert fald ikke efter Anchers hoved, fandenhakkeme.

- Det er morfar, forklarede hun uden begejstring og var igen naervaerende. - Bliver jeg hentet?

- Ja, der kommer en patruljevogn. Hvor er det nu?

- Skjold...

Hun gabede højlydt.

- Skjoldborg Alle tyve. Na, men okay, sa ma jeg vel hellere komme i no'n klude. Jeg gar ned og venter. Vi vil ikke ha' nogen op at sta og kime, sa folk tror jeg bliver hentet til fogedretten.

- Det var godt, skat, hils... eh...

- Ja, han er godt sur nu. Hej, morfar.

* * *

Kun arkitektlampen over skrivebordet var taendt. Tre møl flaksede rundt under den gloende paere og skabte store rumsterende skygger ovre pa vaeggen og sengen. Han gik hen og slukkede og satte sig i stolen. Ude til venstre strømmede aromaen fra den lille nyslaede plaene ind til ham sammen med et eller andet gaerende sødt, som fik ham til i nogle sekunder at mindes ruinen derhjemme, de nedfaldne skurvede frugter, naetternes blege billede af Bagsvaerd sø.

Vaerelsets totale mørke løste sig op lidt efter lidt. Telefonen tradte frem - ølglasset med kuglepenne og blyanter, billedet af Susan i forsølvet ramme mere og mere klart og detaljeret, et lille forsigtigt smil hen over en nøgen skulder.

Han for lidt sammen ved lyden fra køkkenet gennem den tynde vaeg, skønt han var vant til den. Det var termostaten i fru Lyngholms dybfryser. Han taendte en ny cigaret. Skaeret fra lighteren viste ham det propfyldte askebaeger og sedlen fra Susan - det afrevne blokblad med hendes lillebitte sirlige stejle prent: 'Kom ind til mig, nar du kommer hjem. Jeg er alene hele week-end'en'.

Han maerkede, at han var ved at blive aedru - rystende aedru - det vaerste af alt. Kendsgerninger traengte sig pa - 'Skriften pa vaeggen'. - ' **du skal af med hende**!'

Han henvendte sig til billedet - lavmaelt, sa hvertandet ord svigtede og blev til en hvisken.

- Jeg skal af med dig.

Og lidt efter:

- Sa det ikke gør ondt. Pa dig!

Selv fornaegtede han samtlige følelser, mens han udmalede sig en lang raekke scener og situationer - klamrede sig til alle muligheder, der kunne praesentere ham i et aekelt, modbydeligt lys - sanseløs af druk - tilsvinet med braek - ra - ond - skraldgrinende...

Han arbejdede sig fra cigaret til cigaret frem mod en løsning, der supplerede hans begyndende hovedpine med kvalme - et spil - en rolle, som matte forberedes og planlaegges nu, før han slørede sig til med mere rom. Han koblede nye detaljer pa, skuttede sig, frysende, syg.

- Kan jeg gennemføre det? Jeg skal! De satans modbydelige svin har selv presset mig helt derud, hvor der ikke er nogen vej tilbage!

Han taendte arkitektlampen igen, mens han drejede nummeret i Ingerslevsgade - lyttede til kaldetonerne - slukkede, da et lille nyt nankingult møl cirklede under paeren. Hendes stemme lød forventningsfuld og glad. Han bed taenderne sammen: 'Satans, **satans, satans**!' - tvang sig i ro.

- Hej skat.

- Kommer du?

Han holdt den omhyggeligt planlagte pause.

- Nej, jegeh... Det kan ikke rigtigt lade sig gøre...

- Er du hjemme nu? - Ringer du hjemmefra?

Pause.

- Hallo!

- Ja, jeg er her. Det er bare... lige et øjeblik, du.

Han saenkede røret - hviskede et par tabelige, meningsløse ord ud i luften, løftede røret igen.

- Jeg ringer ude fra byen, Sus. Jeg er først hjemme om en time.

- Skal jeg hellere komme hjem til dig.

- Nej! Nejnej!

- Hardy, er der noget galt. Er du i klemme... igen?

- Nej. Farvel, Sus.

Han smaekkede røret pa.

Første akt af denne gyser var forbi. Resten ville udarte sig som en pantomime for ham - manden uden følelser. Hele hans organisme skreg efter stimulanser. Han sa pa uret. Et par minutter over et. Der var en time igen. Havde han sine nøgler? - Ja, her.

Han gik.

Da han naede Vesterbrogade, kom taxaen, som om han havde bestilt den. Han satte sig ind.

- Kakadu Bar.

- Kakadu Bar, ja.

Han turde ikke vaelge en fra gaden, skønt det myldrede med dem nu. Han var ikke ude efter en leverbetaendelse. Han udmalede sig, hvordan hun skulle se ud - veldrejet, ung, men passende fordaervet at se til.

Dørvogteren stillede sig foran ham med et imødekommende smil.

- De mangler lige den lille detalje, hr. - slipset.

- Slipset?

- Ja, men den kan klares for femten kroner, hvis De vil.

- Okay.

- Tal lige med den herre ude pa toilettet - det er denne vej.

Den lille runde mand i den hvide kittel holdt et udvalg frem. Han valgte et lyst brunt, betalte og gik hen til spejlet. Hans hand dvaelede ved den abne flip, og øjnene stod stive i hovedet pa ham.

Smykket? - Tyrens tegn?

Han kunne maerke al farven vige fra ansigtet. Aftenens haendelser sprang frem i lynhurtig raekkefølge - hendes: 'Tyrens tegn. Er du en tyr?'... Hendes fingre om kaeden... et skub... et rusk!

Den lille mand lo fredsommeligt bag ham.

- Kniber det, hr.? - Skal jeg binde knuden?

- Knuden? - Na, nejtak. Jeg klarer den.

Han knappede flippen og kørte med et par savende bevaegelser slipset op under den, mens han af alle kraefter fastslog, at der fandtes tusinder og atter tusinder af den lille masseproducerede udstansede ynkelige tyr omgivet af en ring - og endnu flere tynde kaeder, og det bragte hans pulsslag ned i tempo, men i naeste øjeblik var det som om en dommedagsrøst brølede ind i hans nakke og sendte sit ekko rundt langs de blankpolerede fliser: ' **Ja, men ikke k aeder med knude pa**!'

Han bandt knuden med rystende fingre, pressede den i facon og mødte sine egne hypnotiserende øjne i spejlet: 'Hvor ligger den og flyder? - Lige bag hende? - Der, hvor du sad?

Han genoplevede synet af de taetpakkede raekker - drenge og piger som sild i en tønde - og dobbelt sa mange haender. 'En har samlet den op og taget den til sig. - Eller den kan ligge i vognen derhjemme... eller pa vejen hen til parkeringspladsen... eller ved Stadsgraven!'

Hans vejrtraekning blev normal igen. Han stak den lille mand en tier ekstra og gik ud - til venstre, op ad trappen mod musikken ovenpa: 'Livin' Next Door To Alice' - netop som hun var for nedadgaende sammen med en jaevnaldrende, som fortsatte.

- Hej!

Han lo med alle sine hvide staerke taender og lukkede handen om en af hendes fingre. Hun var faerdigsyet - ung, køn, farverig og vulgaer med hele sin pagaende anatomi under en lang kjole i flødefarve og guld - nedringet til den yderste graense. Hun var en anelse mongolsk og meget solbraendt. Haret var blasort. Hun duftede af gennemført renhed.

- Hej?

Hun løftede øjenbrynene og lagde hovedet lidt pa siden.

- Lad os ga nedenunder og fa en drink i fred og ro, sagde han.

Hun vurderede ham nogle sekunder.

- Nej, du spilder ikke din tid, lovede han og slap fingeren. - Kom!

Han fandt et bord i et hjørne.

- Hvad vil du have at drikke?

- Jeg holder sa meget af champagne, sagde hun lillepigeagtigt.

- Ja, tjener.

Tjeneren kom.

- Hvad har De af champagne?

- Der er en god Veuve Clicquot-Ponsardin.

Han sa spørgende pa hende. Hun nikkede med smalle smilende øjne og utroligt lange kunstige vipper.

- Lad os fa en flaske af den.

- Meget gerne, tak.

Han betalte ved modtagelsen med fuldt overlaeg. Han lirkede en enkelt tusindkroneseddel ud af et bundt med ti og konstaterede, at hun sa det. Han løftede det høje smalle glas.

- Jeg hedder Dorothy, kurrede hun.

- Jeg hedder Walther.

- Det er et paent navn, sagde hun med naesten lukkede missekatteøjne og drak sammen med ham. Hendes bryster var fremadrettede i en sadan grad, at de virkede skarpladte. Og det var tydeligt at se, at hun ikke bar BH. Hendes tunge hentede en drabe champagne fra underlaeben.

- Du er vaeldig sød.

- Er jeg det?

- Ja, det syntes jeg med det samme. Der er nogen mennesker, man synes om med det samme, men ikke ret mange...

- Hvor meget? spurgte han.

- Jeg tager altsa tusinde, sagde hun stille og lod en fingerspids følge glassets kant. - Men sa er det ogsa derefter. Det kan jeg godt love dig.

- Ja.

- Jeg ved godt, det ligger i overkanten, sagde hun og kørte fingeren den modsatte vej. - Men jeg er ogsa selv kraesen. Jeg gar ikke med hvem som helst. Jeg ser mine folk an. Jeg synes om dig.

- Jaja, det er i orden. Skal.

- Skal... Walther.

Hun satte glasset fra sig og lagde sin hand oven pa hans.

- Hvad er i orden?

- Med de tusinde... med dig, hvis vi kan køre hjem til mig.

Hun ruskede hans hand blidt.

- Det gør jeg aldrig, lille ven. Det er et princip.

- Det var en skam. Jeg er nødt til at vaere i naerheden af telefonen. Jeg venter en vigtig opringning. Det var derfor. Okay, vi dropper det, men lad os drikke den flaske, ikke.

- Hvor bor du henne?

- Bakkegards Alle. Det er ude ved Pilealle. Jeg er graesenkemand. Jeg kvaeler ikke piger, men jeg forstar dig godt.

Hun stirrede tankefuldt ned i glasset.

- Hvis jeg gør det, sa er det altsa en undtagelse. Jeg har aldrig gjort det før.

Han skaenkede i deres glas og gav hende en cigaret - taendte.

- Tak. Er der slet ingen i huset derhjemme sa?

- Jo, en logerende, aeldre dame. Men hun er kannibal!

Hun lo.

- Okay, lad mig sa risikere at blive aedt. Jeg tror jeg vover det.

- Drik ud, vi skal have et glas til.

Han sa pa sit ur, da han havde skaenket. Klokken var et kvarter i to. Hun nippede kun til glasset.

- Skal vi ga?

- Ja, aerlig talt. Jeg er bange for, det er for meget af det gode.

- Vi gar.

Hun forekom ham lidt mindre, da de var kommet op at sta. Hun havde ikke noget i garderoben. Dørvogteren skaffede en taxa.

* * *

Det var hans indtryk, at hun ikke faestede sig ved husnummeret eller navnet 'Lyngholm' pa døren. Heller ikke, at han slog slaen fra. Hun listede tavs efter ham hen gennem entreen. Hun sa sig ret ligegyldig om, da han havde taendt lyset i loftet. Han slukkede det igen, da han havde taendt lampetten over sengen. Fra nu af optradte hun ret professionelt.

Hun stillede sig foran ham og skød underlivet ind imod ham, lod haenderne glide inden for jakken og sa op pa ham - lavede smalle katteøjne igen.

- Har du lidt til mig?

Han stak handen i jakkelommen og lirkede en ny tusindkroneseddel fri.

Hun kyssede ham under det ene øre.

- Tak, skat.

Hun lagde pengene ned i sin lange smalle taske.

# 17

Klokken var fire minutter i to, da hun begyndte at klaede sig af. Han sad pa sengekanten og røg og sa pa hende med forstilt sult, mens han samtidig helt objektivt anerkendte alt det, hun stillede til skue. Hun var brun over det hele og med ungdommens spaendte fasthed, konstaterede han og begyndte at knappe sin skjorte op.

De la oven pa sengen uden en trevl pa. Han pa siden, hun pa ryggen. Selv i denne stilling beholdt hendes bryster den tilspidsede halvkugleform. Hendes solar plexus var let hul og maven flad med en lille aflang navlegrube. Hendes skamhar hvaelvede sig som et frodigt sort krat, og larene buede svagt. Hendes ene hand fandt vej op til hans ansigt, nakken, øret. En finger gled langsomt og forskende ned over hans profil og skabte en underlig følelse hos ham som et fraekt juridisk overgreb - en terroristisk indtraengen. Han tog hendes hand vaek og mente i det samme at høre en lyd ude fra trappen. - Ja - nu! Han tog ikke fejl af de trin.

Hendes hand lukkede sig om hans penis. Den virkede som en død snegl. Hendes ene lar gled ind over hans, og han taenkte: 'Ja, det er godt - passende sadan!' Han forestillede sig, hvordan denne scene ville tage sig ud henne fra døren. To nøgne skikkelser i lampettens lyscirkel. Et optrin i et Live-Show. Han hørte en ny lyd ude fra entreen - hensynsfuld, listende af hensyn til fru Lyngholm og ikke til at tage fejl af. Og han afgav efter nøje beregning og med fuldt overlaeg et signal.

- Du er dejlig, erklaerede han til pigen i sengen og efterfulgte ordene med en hand fra hendes skulder ned over bryst og mave.

- Er jeg?

- Ja, jeg er vild med dig.

Hun lo - passende højt, og der blev banket pa døren. Hun standsede latteren og sa spørgende pa ham.

- Vaer stille, hviskede han. Og hun hviskede:

- Har du ikke last?

- Jo, løj han.

Der blev banket igen. Der blev kaldt - daempet, aengsteligt:

- Hardy?

Pigen la med missekatteøjne og et lille overbaerende smil.

- Kryb oven pa mig, hviskede han.

Hun føjede ham. Hendes lar gled helt ind over ham. Han vred sig om pa ryggen. Hendes underliv roterede mod hans i sma kredse.

- Pragtfuldt! hviskede han og sa over hendes ene skulder den slørede silhouet af en busk ude i den lille baghave og taenkte: 'Riv sa den dør op, for fanden, og lad mig opleve dig fra en helt ny side! - Rab, skrig, ga amok og smid rundt med tingene fra skrivebordet!'

Og døren gik op.

Hun stod der - stivnet og som en kalket vaeg i ansigtet. I tre sekunder var hendes blik rettet imod dem - optrinet under lampetten. Sa saenkede hun ansigtet og sagde et ord, hvoraf kun det halve naede hans ører:

-... skyld!

Men det rummede en verden af elendighed.

Med bortvendt ansigt rakte hun ud og trak døren til - varsomt. Han fulgte lyden af hendes skridt hen over entreens løber-det lille forsigtige klik fra døren - hendes meget langsomme gang ned ad trappen. Tempoet mindede ham om noget bestemt. - Hvilket? - Jo! - En scene fra en film. 'Roma Locuta Est' - Pigen Lucias vandring gennem den mørke gang i Colosseum - frem mod de fradende løver og tilintetgørelsen i arenaen.

Pigen i sengen la afventende ved siden af ham nu.

- Det var ikke din kone, vel?

- Nej.

- En... elskerinde? En, du sadan... nar du er graesenkemand...?

- Nej.

- Na, du! Kom sa!

Hendes knae var igen pa vej ind over ham. Han standsede det.

- Vi dropper det, du!

- Er du sadan... helt slaet ud?

- Ja. Men du beholder selvfølgelig dine penge. Tag bare tøjet pa.

- Guuuud! sagde hun forundret og var i naeste øjeblik ude pa gulvet. - Er du sød at ringe efter en taxa til mig?

- Ja.

Han rejste sig og gik hen til skrivebordet.

Anette stod i trusser pa Anchers kontor og dansede pa et ben, mens hun trak sine egne hvide slacks pa igen. Ancher sad piberygende og stirrede frem for sig og fastslog, at det ville vaere et fristende billede for en sensationssyg pressefotograf - slutningen pa et strip-tease-nummer pa drabsafdelingens trediestørstes kontor - selv om samtalen i øjeblikket ikke antydede noget sadant.

Anette skaeldte fortsat ud, da hendes hoved befandt sig inde i den lyslilla sweater, og Ancher syntes at genkende sa meget af Maries ordvalg og tonefald.

- Og tøj med blod pa bryder jeg mig heller ikke sa meget om at posere i... enten jeg selv eller mit har passer i laengden. - Og far jeg nogen sinde en øre for det?

- Ja, nar jeg er død gør du i hvert fald, sagde Ancher.

Anette halede sit lange har op fra sweaterkraven og rystede det pa plads.

- Nu skal jeg sa bredsaes rundt i byen - søvnig og andssvag at se pa. Og hundrede mennesker tror det er mig, der er myrdet og ringer til Kjartan og... nej. Morfar, hvis du ikke sørger for, at jeg ikke kan genkendes, ved jeg sgu ikke, hvad jeg gør...!

- Du far en stribe over øjnene, lovede Ancher og ringede til radiotjenesten for at fa hende kørt hjem.

Selv blev han og lavede pulverkaffe og skar ansigt over gigten i skulderen, mens de fremkaldte billederne ovre i atelieret - bade af Anette og tyrens tegn. Tohundrede af hvert motiv. Det var den slags dispositioner, der godt kunne bringe Runge i affekt, men Ancher vidste fandenhakkeme af erfaring, hvad al for megen naerighed med statens midler kunne betyde i sager af den slags. Han gav sig til at ringe rundt til stationerne og aftalte med vagthavende de fornødne kontakter med taxa- og lillebilsforretninger i kredsene. Og inde pa Runges skrivebord la allerede en lap vedrørende Danmarks Radio. - Alt det satans mas, fordi samfundet ikke havde rettet sig efter Anchers kongstanke - ikke tvang til at baere ID-kort i en snor om halsen, for det tabte de sgu eller smed vaek - men lovbefalet tatoveret CPR-nummer under en armhule, sa snart jordemoderen havde klasket ungen i røven - nemlig!

Selv om Marie syntes, det var barbarisk og mindede om varemaerkning pa en cykelfabrik.

Ancher nippede til halvkold kaffe og tabte pibeaske ned pa sine bukser med knae i.

- Hvad er han for en hallunk? - Fra hvilket samfundslag?

Han mindedes igen ligets haender og det voksgule mabende ansigt, som han med mange ars erfaring formaede at omsaette til hvad det _havde_ vaeret. - Intellektuelt... intelligent.

Ancher kendte ogsa forskel pa skøn utopi og denne verdens barske realiteter. Det hørte til sjaeldenhederne, at piger af hendes slags - mere eller mindre luksusdyr - omgav sig med den kropslige arbejdende befolkning. Disse ting, sammenholdt med de fa brugelige vidneudsagn, skabte gisninger om, at det i højere grad var en andens tjener, der havde jaget det monstrum i pigen. Folk, som ernaerer sig ved taenkning - denne store kategori, der spaender over et spektrum lige fra fromme biskopper til lurvede narkobagmaend eller for den sags skyld fra lurvede biskopper til engleagtige bolighajer, jaja,... sadanne mennesker har i højere grad kontorinventar inden for raekkevidde i det daglige miljø. Og Ancher, som stadigvaek ventede pa firehundrede aftryk fra fotograferne, placerede sig selv i rollen som den, der havde besluttet at dolke en pige i tyverne ved først givne lejlighed. Af samme grund saď han og spejdede efter et passende vaben - først og fremmest pa sit eget pulterkammer af et skrivebord. Det frembød ikke andre muligheder end at draebe hende med bakkelitpennebakken eller stemple hende ihjel, og han gik saledes i gang med at inspicere de omliggende kontorer - Runges, Rieger og Winges, Laursens - tidligere Brasks.

Her sank han ned i stolen i et par sekunders mindeandagt.

- Herregud, Brask!

To af hans sylespidse blyanter, gule 'Viking' No. 2 og med initialerne Å.B. pa en sirlig snitflade la her endnu. Dem var der _ikke_ tygget i! - Josefsen kløede ører med sine og fyldte dem med voks!

Anchers bla øjne gled kirkehøjtidelige hen over Laursens ting.

Kurven med sager, en af hans egne 'English Rubbed' - daser med clips, askebaeger, Radex filmen til fejlslag, spyddet med huskesedlerne, fem sammenhaengende firs øres frimaerker, husholdningsaesken med taend...

Spyddet?

Ancher befriede det for lapperne og vendte bunden i vejret pa det. Prissedlen sad der endnu: 'Arnold Busck. 8,50'.

Ancher bankede piben ud i Laursens askebaeger og gik ind efter sit bandmal. Den forcromede sylespidse stander malte fra fod til top tretten en kvart centimeter. Med en skydelaere fra Riegers skuffe malte han tykkelsen til 3 mm.

Han gik tilbage til sit eget kontor - hen til vinduet mod søjlegarden med haenderne i bukselommerne og den tomme pibe vippende i munden.

- Et papirspyd? Ja, man skal fandenhakkeme intet forsvaerge! - At transportere det i en lomme ma ikke vaere bekvemt, men kan lortet skilles ad?

Lidt efter sad han med delene bredt ud foran sig - pladen, spyddet, den lille møtrik. Han lod pladen glide ned i den højre jakkelomme og piggen i inderlommen med møtrikken skruet pa. Han følte sig omgivet af tusinde mennesker og samlede det i blinde under skrivebordspladen - to gange. Hurtigt og med held. Han satte et ark i skrivemaskinen.

> Rieger.
>
> * * *
>
> Opsøg en forretning med kontorinventar.
>
> Lan eller køb til tjenstligt brug alt hvad de har af papirspyd (dem man trykker huskesedler etc. ned over). Anbring den kollektion pa mit skrivebord snarest muligt.
>
> Ancher.
>
> * * *
>
> N.B. Det er din tur til at købe kaffe.

En mand fra atelieret kom med billederne - glinsende, men tørre.

Ancher granskede et par stykker. Tyrens tegn var knivskarpt og fint eksponeret. Det samme var tilfaeldet med Anette i cowboybukser, traesko, teltformet bluse og traeperlekrans. En fed streg sad som en halvmaske over øjnene. Det nederste af naesen og munden var fri.

- Den ligner sgu Maries, afgjorde Ancher. - Hende vil jeg hjem til nu!

* * *

Manden bag skrivebordet havde paent, veltrimmet bukkeskaeg og varme brune øjne, og han var en god tilhører. Manden pa den modsatte side af skrivebordet var yngre, lang og mager og havde lidt besvaer med at argumentere, i hvert fald nu, hvor ophidselsen gav ham for megen fart pa. Han havde sa meget pa hjerte, men syntes ikke, der fandtes ord nok til det i sproget. Skønt det var manden med skaegget, det gik ud over, tradte han med mellemrum hjaelpende til. Hans gloseforrad var betydeligt større. Kun i kraftudtryk var den tynde ham overlegen og havde en fantastisk kombinationsevne.

- Jeg har den onde edder braekke mig en anelse om, at det er sket før. Ingen skal bilde mig ind, at det er eteh... et...

- Isoleret tilfaelde mener du.

- Ja. Jeg kunne godt taenke mig at vide, hvordan I regner procenter ud. Det er sikkert og vist!

- Der er ingen grund til at sige 'I'. Jeg kender ikke Meuth. Børgesen har jeg kun set et par gange. Jeg har administreret nogle ejendomme for ham.

- Ja. Det er et spørgsmal, om ikke der skulle sta sadan nogle...

Den tynde tegnede fire kommaer ud i luften.

-... omkring hans skilt med 'vekselerer'.

- Gaseøjne? Det tør jeg ikke udtale mig om, men det ville jeg aerlig talt saette pris pa at fa naermere motiveret. Hvorfor mener du det?

- Hvad er det for damer, han lejer ud til? Og hvor stor er lejen?

- I hvilke ejendomme?

- For eksempel den i Sankelmarksgade og de to pa Østerbro.

- Dem har jeg ikke haft med at gøre.

- Nej. Hvad er det egentlig for firmaer, Meuth har i Belgien? - Syndikat **deba** og en maerkelig affaere med genoptraening af ulykkesramte? Har han ogsa et i Schweiz? - Eller er det kun en pengelade sadan ligesom Joachim von And?

- Jeg har ikke den fjerneste anelse om det, af den enkle grund, at jeg som sagt ikke kender... hvad hedder han?

- Meuth.

- Meuth, ja.

Der faldt en lille smule ro over den tynde. Manden med bukkeskaegget var kendt for at virke dulmende pa sine omgivelser. Man sad faktisk og fik mere og mere tillid til ham. Den tynde stak en føler ud.

- Man kunne jo selvfølgelig gøre noget andet - simpelt hen ga til Meuth selv og tage bladet fra munden - fortaelle ham, hvad man ved om alle hans satans forbandede floromvundne lorteaffaerer... og sa gi' ham en frist... inden sa og sa lang tid vil jeg ha' mine femogfyrre tusind, Meuth, ellers kan det sgu godt ske, at jeg begynder at snakke i søvne, og hvis sa bagmandspolitiet tilfaeldigvis er i naerheden, hva' sa? - Ikke?

Manden bag skrivebordet kaertegnede bukkeskaegget.

- Nu vil jeg jo altsa helst ikke involveres i noget, men jeg tror nu ikke, jeg ville bruge trusler af den slags, medmindre min sti var fuldkommen ren... og hvis er det?

- Jamen hvad i det skotskternede helvede skal jeg sa gøre? Sig mig lige det!

Bukkeskaegget betragtede neglene pa sin lille damehand.

- Det er svaert at sige - pa det grundlag. Ved du noget virkeligt konkret, eller er det bare løse rygter? Der er sa meget brødnid i forretningsverdenen. Jeg skal spekulere lidt over, hvad der er mest fornuftigt - hvordan du skal forholde dig.

Den tynde rejste sig og stak handen frem.

- Tak for det. Du er faktisk den eneste, jeg kan stole pa, tror jeg.

- Det indtryk er jeg selvfølgelig glad for, du har faet. Kig bare op igen ved lejlighed.

Bukkeskaegget ventede, til han havde hørt to døre smaekke. Sa gik han ud til omstillingsbordet og sagde til den strikkende pige.

- De ma gerne ga nu, hvis De har lyst, fru Jacobsen.

- Mange tak.

Da hun var ude ad døren, satte han selv et par propper i og gik tilbage til sit kontor og tog telefonen, drejede et nummer, som han havde drejet hundredevis af gange.

- Ma jeg tale med Meuth?

- Hr. Meuth sidder i et møde.

- Det kender jeg ikke noget til. Han bad mig ringe ved denne tid, og det er vigtigt. Vil De vaere sa venlig at stille mig ind.

- Et øjeblik.

- Tak. Ja, hallo. Det er mig. Han har vaeret her. Tag lige og ring mig op.

- Det er unødvendigt. Jeg tager den selv ude ved omstillingen. Vent et øjeblik.

Lidt efter var han der igen, og en dør blev lukket.

- Ja? - Han har vaeret der?

- Ja. Han spilkoger. Han er begyndt at taenke lige pludselig, og det er jo ikke sa godt. Han er begyndt at mumle noget om bagmandspoliti og jeg ved ikke hvad. Skriv hellere den check til ham, mens tid er - inden han finder ud af, at der ogsa skal moms pa.

- Ja, det ma jeg vel sa.

- Jeg er lidt beklemt ved hans kundskaber... _nogle_ af dem. Andre er det rene aevl. Kender du ikke et par stykker, der kan ga og kigge lidt efter ham, sa han ikke kommer i uføre? Det er et spørgsmal, om ikke du takserede ham lidt forkert i sin tid!

* * *

Han hørte fru Lyngholm pusle med te og kopper og brødrister i køkkenet, og hver lille klang virkede som en harpun gennem hans stakkels forpinte hoved. Hans hals føltes som et rustent jernrør. Han havde svedt, sengen var drivende vad og lagnet la rynket som en stor butterfly under ham. Bevidstheden... hans sande situation... indfandt sig lidt ad gangen. Raedsel pa raedsel. Fra alle kanter var skarptslebne bajonetter rettet imod ham - indtil han fandt tilbage i rollen som manden uden følelser. Da var der kun en tilbage.

Tyrens tegn!

Han satte sig selv i politiets sted. Han huskede fortilfaelde med dolke, pistoler og andre ting, afbildet i aviserne ved siden af en taendstikaeske, som skulle markere størrelsen. Aviserne og pa TV-skaermen!

- Du har ikke tid til at ligge her!

Han steg ud af sengen, tog sin badekabe pa og haengte et handklaede over skulderen. Pa vej til badevaerelset mødte han fru Lyngholm og pinte et smil frem. Han stod cirka fem minutter under brusen, til huden begyndte at blive følelsesløs af kulde. Bagefter tog han shaveren op af aesken og satte stikket i kontakten. Han standsede maskinen halvvejs oppe ved hagen med de frembrydende rødgule skaegstubbe - ombestemte sig.

- Nej, jeg vil lade det sta! - Pa fem dage begynder det allerede at ligne noget. Solbrillerne viser jeg mig ikke med udendørs foreløbig!

Han købte alt, hvad han kunne skrabe sammen af morgenblade i tre forskellige kiosker - fyldte dokumentmappen med dem og sad kort efter i 'Grøften' i Tivoli og bestilte kaffe.

- To rundstykker, ost og marmelade, men lad mig først fa en fernet branca.

Han slyngede to i sig, mens tjeneren ventede med flasken, og lod sa en tredie skaenke. Han sa sig om, før han tog den første avis frem. Der sad en snes mennesker ialt - blandt andet Willy Ratnow og hans kone. Han spejdede efter et billede af tyrens tegn, men indsa sa, at det simpelt hen ikke kunne vaere der endnu.

- Og det kommer heller ikke. Der er en anden, der har fundet det i graesset... eller ved Stadsgraven... eller pa gaden!

Han følte sig allerede lidt bedre tilpas nu. Vejret var fint. Han ville have _luft_ omkring sig.

Han taendte en cigaret.

Det stod pa forsiden, men med mindre typer end overskriften ved siden af: **Bentes far: Hun er i sikkerhed. Spaer mig blot inde**. Der stod: Mord under rockkoncerten...

Han nippede til den tredie fernet branca og følte sig sa saert stivet af. Det tog sig ud som en prioritering. **Et bortf ørt barn** - en draebt pige.

- Du skal bare forholde dig kold og klar, sagde han til sig selv, da han havde fundet mere støtte og trøst efter at have laest alle aviserne.

Kun en enkelt gang blev han et bytte for vanens magt og var begyndt at forme nogle ord med laeberne: 'Lille S....'

Det var ved at tage vejret fra ham. Han matte beherske sig for ikke at smadre alt omkring sig. Han bed taenderne sammen og knyttede haenderne under bordet. 'Hun er død - og jeg er død!'

Maske var han ved at blive sindssyg?

Han drak i ro og mag sin kaffe - pludselig veltilpas, tumlende med planer.

- Du er en rig mand! Hjemme pa vaerelset ligger niogtres tusinde i kontanter. Senere pa dagen kommer der tredive til!

Efter kaffen sad han halvanden time over to guldøl og tog sa en taxa ud til barberen i Lyngby. Uden besvaer fik han tørret op efter sig.

- Det var noget privat - et familieopgør. Vi havde faet noget at drikke. Jeg er meget, meget ked af det!

Barberen bar ikke nag. Han havde selv vaeret ung.

De fik handlet.

Pa vejen hjem købte han et TV og betingede sig, at det blev stillet op omgaende. Det stod klart, da han klokken nitten tredive anbragte sig foran det med en flaske Johnnie Walker i den ene hand og et glas i den anden. Han havde rustet sig - taget bekymringerne pa forskud, og flasken var ikke engang trekvart fuld, da hun stod pa skaermen... _hende_... i en figurants skikkelse, naturligvis, men en meget tro kopi - haret, tøjet, perlekransen og det hele.

Han drak med en hidsig bevaegelse og barskt ansigt og sad og kneb laeberne sammen, da billedet skiftede, og tyrens tegn - _hans_ - naesten fyldte skaermen ud, stort som en hakkebøf og med en kaede som et kotøjr og den obligate taendstikaeske ved siden af - knuden, tyk og kantet.

Han støttede flasken pa det højre underben, som la vandret hen over venstre lar.

- I haret... I hendes har? - Det var satans! Hvad gør jeg, hvad gør jeg? - Selvfølgelig! Hvorfor har jeg ikke taenkt pa det noget før? - Køber et nyt og slar den samme knude det samme sted. Jeg har ikke eneret pa det trick!

Han blev hjemme og sa TV-programmet til ende med flasken inden for raekkevidde. Han fyldte ikke pa som en vild - holdt den bare ved lige - talte ind imellem til sig selv - bebrejdende, hver gang hans blik strejfede telefonen: 'Nej, hold kaeft, slut! - Det gik som det skulle. Det er fortiden... **Fortiden**!'

Bagefter la han oven pa sengen og fulgte cigaretrøgen op mod loftet og lagde nye store planer.

- Jeg køber en ny vogn - fabriksny. En dyr spand. En, der kan komme _hjemmefra_. - En BMW 633 CSi med det kraftoverskud, jeg maske en dag kan fa brug for!

I et enkelt kort tilbagefald la han og taenkte over, om han var syg eller rask.

Sa rejste han sig, strakte sig og haeldte lidt i glasset. Kuverten, der havde indeholdt de sidste 30.000 rev han i sma stykker.

* * *

Ancher blev ringet op derhjemme, mens han stod med hovedet fuldt af saebeskum og kun en enkelt kødfarvet landevej ned mellem alt det hvide. Det var Rieger.

- Der sidder en taxachauffør her. Han pastar, at han har kørt for hende fra Brøndbyøster til Amager Strandpark.

- Hyret tilfaeldigt pa gaden?

- Nej, bestilt til adressen Nørrekaer fireoghalvfjerds. Hun stod udenfor, da han kom.

- Fa alt at vide. Jeg er der inden en time.

- Jeg har otte forskellige papirspyd til dig - det ene spidsere end det andet. Skal jeg ga til slagteren efter en ribbensteg, som du kan hugge dem i efter tur? - Okay, du kommer.

Rieger spildte ikke tiden, til Ancher dukkede op.

- Winge er ude i Nørrekaer fireoghalvfjerds og stemme dørklokker med Anettes billede i handen. Han har lige ringet. Hendes efternavn er Østergard, og hun bor pa sjette - ret net og elegant og til en husleje, jeg i hvert fald ikke turde tegne mig for. Nu vil han prøve at fa fat i vicevaerten, og han bliver derude. Han ringer, sa snart der er adgang til lejligheden.

- Bor hun alene?

- Det ser det ud til. Vistnok ikke sammen med en, der gar og leder efter et halssmykke.

- Og chaufføren?

- Tog hende op, kørte med hende, satte hende af ved Strandparken og fik sine penge - sa hende ikke sammen med nogen.

- Nej. Jeg kører ud til Nørrekaer. Vi _skal_ ind derude.

* * *

Vicevaerten kendte ikke meget til hende. Han havde set hende i et glimt nu og da, nar hun kom fra indkøb - eller i elevatoren. Hun havde aldrig kontaktet ham pa grund af døre i baglas eller dryppende haner eller noget i den retning. Konen pa fjerde, der vidste, at hun hed Østergard og boede to etager oppe, var ikke i stand til at føje noget til. Der var først gevinst oppe pa ellevte etage hos familien Hollnagels aeldste søn, der havde talt med hende en halv snes gange ialt inden for et halvt ar.

- Hun havde en fyr, der kom stadset ud ad H til - altid belaesset med en eller anden pakke eller buket, men han kunne vaere far til hende... nej, bedstefar.

- Maske var han det?

- Det sa det ikke ud til de to gange, jeg taenker pa. Den ene gang kom de sent hjem i hans luftskib af en vogn... jeg ved ikke, hvad det er for en... men da sad de og gnavede kranier i tyve minutter, før hun gik ind. Det er vel tre uger siden. Den anden gang ligger laengere tilbage - da sad de og spiste med kniv og gaffel inde pa 'Siesta' i Glostrup, og da var der heller ikke meget bedstefar i ham. Det sa sgu ud som om hun sad og lavede kunster med ham under bordet, men jeg tør ikke pasta det. Han var godt rød i kammen i hvert fald.

- Hvordan ser han ellers ud?

- Overvaegtigt mappedyr i naerheden af de tres - slips og det hele. Lidt langharet i nakken, kraftigt mørkt brillestel. Han har magt over tingene... tilsyneladende.

- Var du selv til rockkoncert?

- Nej. Aldrig. Jeg er mere for klassisk ligesom Inger - min pige. Hun gar pa konservatoriet, og jeg spiller lidt selv - violoncel. Det er samaend kun i butikkerne, jeg er stødt pa hende nogle gange - du ved, man nikker og veksler nogle ligegyldige ord.

Efter fem minutters forløb opgav Ancher den tanke, at unge Hollnagel skulle have mistet et halssmykke fornylig. Og sa havde Winge skaffet fri bane til lejligheden pa sjette.

De opholdt sig i den halvanden time, hvorunder Ancher interesserede sig mest for en dabsattest, en klar aeske med slatne orkideer og en sand regn af fingeraftryk, synlige med det blotte øje, og en lille rød lommebog med blandt andet to telefonnumre:

> Will (kontoret) 03 2817 00
>
> - II - (privat) 03 28 10 20

Og to sider laengere fremme:

> Will, Ikast 07 15 14 29

Ancher tog notesbogen til sig.

- Han har en virksomhed og bor privat i Fredensborg, denne westernfigur, 'Will'. - Og Ikast... det er Herningkanten. Det er klaedebranchens eldorado.

Winge havde trukket en uaflaset skuffe ud forneden i det hvide reolarrangement og lettet pa syv-otte lag undertøj.

- Kom lige herhen, sagde han.

Ancher tradte naermere og betragtede de bundtede sedler.

Der var hundredeenogtyve tusinde, da de fik dem talt.

# 18

De var tilbage i afdelingen, og Ancher løftede røret af telefonen, da han havde faet opgivet abonnenten pa tlf.nøglen.

- Hvis vor ven 'Will' er den, som unge Hollnagel beskrev sa smukt, sa har jeg fandenhakkeme besvaer med at forestille mig ham med tyrens tegn om halsen!

Sa drejede han nummeret i Fredensborg - kontornummeret. I tvivlstilfaelde henvendte Ancher sig helst ikke i private hjem, hvis der fandtes andre veje. Det princip havde reddet adskillige aegteskaber gennem arene.

En lille krystalklar pigerøst sagde:

- Det er **danstrik** , goddag.

- Goddag, mit navn er Ancher. Traeffer jeg fabrikant Willumsen?

- Ma jeg have lov at spørge om anledningen?

Ancher skar lige igennem.

- Det er kriminalpolitiet.

Af flere grunde var dette en slags 'Sesam, luk dig op', vidste han af erfaring. Uden dette var der alt for mange, der 'sad i møde' i øjeblikket. Han blev stillet om til en ny dame.

- Fabrikant Willumsens kontor. Et øjeblik.

- Ja, det er Willumsen.

Den fjerne musepiben, der blandede sig i de pafølgende andedrag fik Ancher til at taenke ganske uaerbødigt: 'han har fedt om hjertet'.

- De taler med kriminalassistent Ancher, Politigarden. Kunne jeg fa en samtale med Dem snarest belejligt?

Piv-piv-piv.

- Ja, det... det havde jeg i grunden ventet, lød det med en undertone af fortvivlelse, og Ancher løftede øjenbryn og prikkede med pibespidsen efter Winge - et minespil, der skulle sige: 'Den er hjemme!'

- Lad os fa det overstaet, fortsatte Will alias Willumsen. - Kan det forega hos Dem pa Politigarden? - Nu, straks?

- Meget gerne. De skal spørge efter afdeling A, og mit navn er Ancher.

- Jeg kan vaere der om sma tre kvarter.

Ancher lod handen blive pa røret et øjeblik, da han havde lagt det pa gaflen, som gjorde det ham ondt at slippe Willumsen sa hurtigt.

- Han ville i hvert fald ikke have os derop. Det var tydeligt nok. Det bekymrer mig bare lidt, at han tonede flag med det samme. Der plejer at vaere mere kød pa dem, hvis de forsøger at krybe udenom!

* * *

I samme øjeblik Willumsen satte sig, var Ancher klar over, hvem Hollnagel junior havde set bytte mundvand i en bil og spise fint pa Siesta i Glostrup. Nu havde manden jo allerede i telefonen kastet en bold sa smukt, at Ancher straks slog til den med sin bat.

- De havde ventet at høre fra os?

- Ja, før eller senere, indrømmede Willumsen og tvang brillerne tilbage til naeseroden. - Jeg er naturligvis ikke uvidende om, hvad der er sket med Ea.

- Hvem er Ea?

Willumsen sa en smule faret ud. Sad han nu alligevel og klokkede i det, selv om han i forvejen havde laert hvert ord pa fingrene? Det var _br aendt_ ind i hans hjerne i højere grad end Fadervor og den lille tabel.

- Frøken Østergard - Elisabeth Østergard. Jeg gar ud fra, det drejer sig om hendes død. Tager jeg fejl?

- Nejnej, slet ikke. Vi var bare ikke kendt med det lille kaelenavn. Vil De fortaelle lidt om dette bekendtskab. Hvor gammelt det er - hvordan det opstod og... hvis det ma vaere mig tilladt... hvor inderligt?

Det store lyserøde fortvivlede menneske kastede et blik pa bandoptageren, som stod mellem ham og Winge.

- Bekendtskabet er af meget privat karakter. Det kan jeg love Dem. Jeg haber sa sandelig ikke, at mit privatliv skal... ligefrem...

- Offentliggøres? Nej, naturligvis ikke.

- Jeg traf hende sammen med en forretningsforbindelse til en frokost for syv-otte maneder siden. Han medbragte hende - selv var jeg alene, men sa udviklede tingene sig sadan som De... maske kan forestille Dem. - Na, ja, i den henseende er jeg vel hverken vaerre eller bedre end sa mange andre halvstressede forretningsfolk, der lever i et svalt forhold derhjemme...

Ancher sad og smanikkede og fulgte ham med tillidvaekkende vesterhavsfisker-øjne og vovede allerede nu at ane: 'Alt det der er jo slet ikke ham. Det har han fandenhakkeme ikke selv strikket sammen! Han har en adjudant, og det bliver ham... eller hende... vi i realiteten kommer til at slas med!'

Willumsen klarede sig elegant, sa laenge samtalen i de følgende femogfyrre minutter drejede sig om _emnet_. Sa snart Ancher slog et lille sving ud fra den afstukne vej, var han enormt fattig pa ord og rokkede hjaelpeløst pa stolen. Ancher dannede sig igen ret grovkornede meninger: 'Han har forstand pa tekstiler, penge, mad, drikke og fjams! - Slut!'

- Til de sma opmaerksomheder - de beskedne gaver i ny og nae, som De siger, hører ogsa en aeske orkideer?

- Det er korrekt. Den havde jeg med en af de sidste gange, jeg var hos hende.

- Og hvornar var sidste gang?

Han lod som om han nu skulle til at taenke.

- Det er over en uge siden. Lad mig se... det var forrige mandag.

- Vi kan ikke finde ud af hendes job. Havde hun noget?

- Ikke officielt. Hun yndede at fortaelle, at hun var filosof til gavn for hele menneskeheden. Men jeg har tit undret mig over, at hun kunne leve af det.

- Maske døde hun af det. Havde hun formue?

- Det har jeg til tider troet. Jeg har mange gange studset over visse flotheder, hun tillod sig, og aerlig talt... nu skal man jo ikke tale ondt om de døde, meneh...

- Hvad taenker De pa?

- Na, ja, det kunne jo ikke undgas, at man af og til fik visse anelser.

- Helt eksakt - hvilke?

- Ja, altsa om man kun var en af mange... om der ligefrem var en folkevandring ud og ind pa den sjettesal i Brøndbyøster.

- Lod hun sig betale?

Willumsen sendte ham et forurettet blik hen over den pegefinger, som igen skubbede brillerne tilbage til deres udgangspunkt.

- Ikke af mig i hvert fald. Det vil jeg gerne understrege.

- Hvorfor vil De gerne det? Prostitutionen under sadanne former vaekker jo ikke den helt store forargelse i vort moderne samfund. Der er folk som mener, at det er en aerlig sag at købe erotik...

- Det tør jeg ikke bestride.

- Nej. Jeg tror ogsa nok, at flertallet af koner ville foretraekke dette fremfor en mand, der var mere følelsesmaessigt engageret i en fremmed steg.

- Uden tvivl, ja.

- Men hos Dem har hun altsa ikke faet penge?

- Bestemt nej.

- Hun havde hundredeenogtyve tusinde liggende i en skuffe!

Willumsen sa pa Ancher, som mistaenkte han ham for ikke at vaere normal.

- Kan De forklare det faenomen?

- Nej, det ved gud i himlen!... Hundredeenogtyvetusinde? - Jeg tør ikke sige, om hun har arvet eller...

- Det tør vi godt dementere. Vi har selv ventileret den mulighed over for hendes foraeldre i Alborg. De ansa det for helt udelukket.

Med mellemrum stillede Willumsen ligefrem en slags sult til skue - skiltede ret abenlyst med, at han ventede pa det uundgaelige spørgsmal - og endelig kom det.

- Vi skal jo spørge Dem om, hvad De foretog Dem pa det tidspunkt hun døde, hr. Willumsen.

- Ja, det er rimeligt. Det var søn... nej lørdag aften, ikke sandt? - Da opholdt jeg mig i England, naermere betegnet i Oldham sammen med min sekretaer, fru Christensen... For en ordens skyld vil jeg gerne understrege, at hun er _gift_!

- Bevares. Jeg insinuerer ikke noget. Jeg skal ogsa spørge Dem om, hvornar De rejste, og hvornar De kom hjem.

- Vi fløj fra Kastrup midt pa eftermiddagen.

- I lørdags?

- I lørdags, ja, og vi tog derovre fra søndag aften ved tyvetiden. Det var en lynvisit af forskellige grunde...

- Hvilke?

Willumsen viste tydelig forundring over Anchers pludselige glubskhed.

- Pa grund af travlhed... bade for mit vedkommende og for Mr. Deans vedkommende. Mr. Dean er teknisk chef for en af Englands største tekstilvirksomheder og ofrede sin week-end for at demonstrere nogle nye maskiner, som jeg havde hørt om. Alt dette kan bevidnes, kriminalkommissaer.

- Assistent er jeg kun. Ja, det er ikke noget problem at fa det bekraeftet, hr. Willumsen. Nu har jeg kun et par enkle spørgsmal, sa skal De slippe. Kan De forestille Dem, hvem der kan have forøvet dette drab - og hvorfor?

- Gud i himlen, nej. Det tror De da vel ikke jeg gar og har mine anelser om?

- Og lige en ting til. Har hun nogen sinde betroet Dem, at hun havde uvenner... at hun var bange for nogen... kvinder eller maend?

- Aldrig! - Ikke med et ord!

- Og De har heller ikke hørt om sadan noget ad omveje?

- Bestemt ikke.

Ancher gav ham handen og valgte de samme ord, som TV-speakeren, nar nogen har vaeret i krydsild.

- Tak fordi De kom.

Han fulgte ham helt ud pa gangen.

- Og lige til allersidst for en ordens skyld. Ved De noget om hendes omgangskreds ellers... her taenker jeg pa andre unge.

- Intet, absolut intet!

- En veninde? - En 'fyr', som det jo hedder nu om dage...?

- Overhovedet ikke.

- Tak. De er klar over, at De skal fortsaette hen til rotunden. Sa er De ved elevatoren.

* * *

Hans sidste tur i Escort'en var til Roskilde. Han var dagens første kunde i den lille blandede butik med vaekkeure, armbandsure, fabriksfremstillede 'gamle' kobberting og store udstillede bakker med charms, kulørte ringe, talismaner og horoskopernes tolv stjernetegn i lange og korte, tynde og tykke kaeder. Han tradte ind med en tabelig strahat pa hovedet og med de solbriller pa, som han ikke vovede at bruge hjemme i København lige i øjeblikket.

En kone med det ene ben i gips humpede hen bag disken og betjente ham. Hun var meget talmodig trods hans ubeslutsomhed og efter dialekten at dømme jyske traeghed. Han sa pa tre ringe og et Dagmarkors, før han begyndte at fiske stjernetegnene op et efter et.

- Sarn et ku' man jo a godt gi' vaek, egge?

Jo, det syntes konen med gipsbenet da i høj grad.

- Men sa er'et jo bare det... Nar hun fylder ar den elvt maj, hva' ska'et sa vaer for et?

Konen forsvandt for at hente BT fra i gar og slog avisen op pa tilbagevejen.

- Lad os se... her kommer det... 'Stjernerne'... Ellevte maj, sa er det tyren. Den har vi her, nu skal De se.

Mens han stod og undersøgte smykket og kaeden, udbrød hun:

- Det kan man ellers godt blive lidt bange for at ga med nu - efter det var i fjernsynet.

Han kiggede uforstaende.

- Det var jo det de fandt... politiet... til den her festival, hvor hun blev myrdet, hende pigen.

- Var hun kvalt med'et?

- Nejnej, det la... na, det har De ikke hørt om? De sma der, de koster atten kroner _med_ kaede. De store...

- Jeg ta'r det her.

Hun fandt en lille aeske. Et barn inde bagved rabte 'Moar!' - Han betalte og gik. Han holdt lige før Hedehusene for at sla knude pa kaeden. Han tøvede lidt. Det faldt ham ind, at knuder var sa forskellige. Han kontrollerede knuderne pa sine snøreband og valgte sa en anden fremgangsmade end den saedvanlige.

- Strømerne er jo ogsa en slags taenkende vaesener, der kan regne med den mulighed, at gerningsmanden køber et nyt smykke... og slar en af sine saedvanlige knuder... magen til den forrige. Jeg skal ikke haenges op pa sadan en lortet bagatel!

Han slog en forkert knude og tog kaeden om halsen - sa sig i bakspejlet. Laengden passede.

- Men det er for fint og for nyt. Jeg ma have det svinet lidt til!

B.M.W.-saelgeren kom som aftalt lige før frokost. De snakkede en time, og han sa pa Escorten, før de kørte ud i firmaet. Han købte en 633 CSi, gul som en moden citron. Han kunne pludselig ikke fa farver, der var lyse og krasse nok. Prisen var tohundredetreoghalvfjerds tusinde. Da han havde klaret udbetalingen, var han ikke i stand til at føle sin kontantbeholdning udvendig pa lommen, men han følte et barns tøjlesløse glaede - et barn, der far en vild drøm opfyldt for at glemme sit handicap.

Det skulle samtidig blive raedslernes dag.

Fru Lyngholm var efter stiltiende overenskomst gledet ind som telefonpasser, nar han ikke var hjemme. Der la en seddel med hendes knudrede skrift.

> En herre, som ikke gav navn vil ringe igen pracis kl. 15 og en besyend hav varel her og sguirgd efder Dem.

Pulsen reagerede som i gamle dage - damphammerslag rungede gennem baghovedet. En stankelben knitrede rundt langs loftet. Varmen var trykkende. Det trak med torden. Han sad stille pa sengekanten med sveden drivende ned over ansigtet, og den førte mere med sig... en ophaengt respirator, en mumie i en seng og det nervepirrende 'Rrrrrrr-Hhhhhhh... Rrrrrrr - Hhhhhh'. Han gik hen til skabet og rakte ind i bunden efter whiskyflasken og ølglasset - skaenkede det godt halvt fuldt og slyngede det ned pa en gang. 'Jeg er faerdig nu! - Der er en eller anden blodhund, der har sat dem pa sporet!'

Og han greb sig selv i at se sin mor, bleg, sammenbidt og med lynende øjne bag de kolossale runde brilleglas, siddende bag det runde bord med alt roderiet... og over for hende to tavse maend - den ene med en mappe. 'Jeg har frygtet det laenge - anet, at der var noget galt. Da jeg sa den kaede pa skaermen... knuden... smykket...'

Med en mekanisk bevaegelse tog han det af, lod det falde ned pa gulvet og kørte en skosal frem og tilbage over det en snes gange - tog det op. Det skinnede som smaragder! Han haeldte whisky over det og slaebte det frem og tilbage under sengen. Det var lige flunkende nyt og forraederisk. Der sad kun to sma nullermaend fast i kaeden. Han blev grebet af panik. Skosvaerte? - Han fandt aesken og svinede sine haender til - intet hjalp. Sveden haglede af ham.

- Jeg har pudset det!... lige pudset det. Det ma jeg holde pa! Men det er jo ikke gjort dermed!

Han drak igen og blev i løbet af nogle minutter mere sløv for indtryk - mere ligeglad med alt. Han gik tilintetgørelsen i møde, da der blev ringet pa. Det var en af politiets motorcyklister. Han løste hageremmen pa aeggeskallen og fulgte efter ham ind - satte sig og virkede venlig.

- Vi har lidt knas med en mand, der hedder Gustafsen. Finn Gustavsen - noget med en vogn med gule plader.

- Åhja.

Han følte sig som et pendul, der lige har vaeret en tur i helvede og nu svinger tilbage til himlen.

- En folkevogn pick up niogtres, som star i Deres navn.

- Det er korrekt. Han overvejer at købe den.

Politimanden noterede.

- Det var bare lige det, vi skulle have bekraeftet.

Han lo befriet, da han var gaet - slog sig pa laret og skaenkede lidt i glasset for at fejre det - bade det og...

Han drak en mundfuld og stirrede pa telefonen.

- En ny ordre er pa vej! - Køb en skyder - om ikke andet, sa et gammelt jern med tromle til seks skud - bare den fungerer!

Han anede ikke, hvorfor han var gaet hen til spejlet. Han stod med glasset ind mod kravebenet og betragtede sit eget ansigt - solbrunt over den endnu utilstraekkelige halvmane af fuldskaeg.

- Er jeg sindssyg? Er jeg ved at blive det?

Han havde mod til at ga i dybden i den tilstand, han nu var i. Han satte sig igen pa sengen, nippede til glasset og udformede med stor omhu sin egen filosofi i ord og saetninger.

- Nej, jeg har bare tilpasningsevne. Der sker sa meget af den slags i naturen. - Man skifter ham pa en made, sa man er afstemt efter omgivelserne...

Han huskede en episode hjemme fra ruinen i Bagsvaerd. Han sa en laekat smutte ind under den sammensunkne veranda en rakold decemberdag. Pelsen var underlig - blakket. Han gik ind og slog efter i et par bøger og følte sig tryllebundet af en tekst under et billede - en cocktail af zoologiske facts og poesi:

> Efterhanden som vinteren indfinder sig, skifter vaeselen farve. I trit med den stigende vildskab under kampen for at overleve bliver pelsen gradvis hvid og tindrer til sidst som sneen og rimkrystallerne i landskabet, hvor den af skaebnen er sat til at faerdes.

Det fascinerede ham, men han vidste ikke hvorfor. Han laeste det tyve gange... fyrre, og han var kun tretten ar. Han laerte det udenad - deklamerede det for sig selv igen og igen og til sidst for en pige - en skolekammerat, men blot for at opleve den totale fiasko. Hendes latter - hendes 'Skøre skid at høre pa!'

Telefonen ringede pa slaget.

Han tog den - roligt, fortrolig og sikker.

- Et job til? Jeg er klar.

Det vandt ikke genklang. Stemmen, som han syntes at kende, slog om.

- Kriminalpolitiet. Hvad er det, De er klar med, Bensen... nu igen?

Han ravede et halvt skridt frem i fuldskab og støttede sig til kanten af skrivebordet.

- Hallo!

Sa var stemmen pludselig igen den gamle Mr. Nobodys. Men den var uden gnist af pardon.

- Det kunne det have vaeret, ikke sandt? - Kriminalpolitiet?... Du pastod, at du var klar. Det lader det ikke til! Hallo!

- Jaja, jeg er her... jeg hører.

- Godt. Vi er nogle stykker, der følger dig med en vis interesse. Det skuffer os, du er begyndt at drikke!

- Drikke?

- Ja, drikke. Spil nu ikke idiot, mand! Jeg ringer for at give dig et skud for boven. Er det tydeligt nok?

- Okay.

- Du far kun det ene, nemlig. Forstaet?

- Forstaet.

- Folk i dit job drikker ikke. Farvel.

Han sad laenge pa sengen bagefter - omgivet af sydende stilhed.

- Jeg er ikke, som jeg troede, noget selvstaendigt individ mere. Jeg har en flok ulve i haelene, hvor jeg star og gar. Jeg er et stykke kostbart vaerktøj - et følsomt instrument, som de ejer! - De har købt min vilje!

* * *

- Maske har du brug for et par oplysninger forlods, sagde kriminalkommissaer Lindved, Ålborg, til Ancher i telefonen. - Nu fremsender vi rapporten til jer, men der gar jo en dags tid.

- Lad mig høre, bad Ancher.

- Du ved jo, at de ikke flippede totalt ud, da de hørte om hendes død. Nu ved vi, at der var et brud. Foraeldrene havde ikke set hende et halvt ar. De havde kritiseret hendes levevis og idealer. Det gjorde de ikke i dag over for min mand, da han var derude - tvaertimod. Nu kom tarerne først pa grund af en sidste hilsen fra hende i form af en giroudbetaling.

- Pa hvor meget?

- Halvtreds tusinde i dag med posten. Det luner jo. Faderen er invalidepensionist, og moren spinder ikke guld. Det er første gang, de modtager penge fra hende. De forstod bare ikke, hvor hun havde dem fra. I dag var det 'Vores lille kaerlige pige'. Ak, ja, hvad er I da for no'n forfaerdelige mennesker derovre. Det er barske ting, der sker. Finder du ud af noget?

- Det er sgu for lidt, synes jeg.

- Hm. Hvad siger smatingsafdelingen?

- De kan ikke rigtigt finde noget at laegge under mikroskopet. Der er pavist blodtype O pa et cigaretskod fra gerningsstedet og type A pa fire, sa det kan jo vaere fra hvem som helst. Vores TV reklame med dette tyrens tegn har givet en del reaktioner. Folk begyndte at ringe samme aften og fortaelle os, hvor vi vistnok i øjeblikket kunne finde sadan en gut med sadan en tingest om halsen. Det var ikke helt sivet ind, at vi faktisk søgte en _uden_ den om halsen. Nu har jeg tre-fire af mine drenge styrtende rundt overalt, hvor der kan traeffes rockfans - pa diskoteker og vaertshuse og i musikforretninger. Det er ikke altid sjovt at vaere snushane. Aviserne brokker sig. Der sker for lidt. Andre tider synes de, der sker for meget!

- Fortalte obduktionen noget?

- Der var ikke noget at finde i sarkanalen udover den bekraefter, at han har befundet sig omtrent pa højde med hende, da han har stukket hende, men lige ved siden af indgangsabningen var der spor efter en lille blodansamling som en cirkelbue med en radius pa godt tre centimeter med saret som centrum.

- Peger det sa pa papirspyd?

- I høj grad. Der er tre typer, hvor foden har sadan en praegning - en slags vulst. Nu ved vi ogsa, at hun ikke var gravid, sa vi bliver nødt til at slippe teorien om en panikslagen vordende far.

- Jeg vil ønske dig god vind. Farvel.

- Farvel, Lindved og tak for snakken.

* * *

Rieger besøgte seks forretninger i omegnen af Nørrekaer med billedet af den maskerede Annette i handen. Der var kun noget virkeligt at hente et sted - i supermarkedet pa Brøndbyøster Torvhos kassedamen.

- Hun var her fredag eftermiddag og købte ind for sma sekshundrede kroner. Nar jeg husker hende, skyldes det noget saerligt. Da hun skulle betale, var hun gaet tør for kontanter og spurgte, om jeg kunne tage en check. Det gør vi jo som regel, nar det er folk, vi har set før, men ikke til sadan et beløb.

- Hvor stor var den?

- Tohundredetusinde! Jeg troede, jeg havde hørt forkert. Hun matte gentage det. Hun stod med den i handen. Det blev sa til, at hun lod varerne sta - det bad hun selv om. Og sa sa jeg, hun tog en taxa udenfor. En times tid efter var hun tilbage og betalte og fik sine varer.

- Sa De checken?

- Jeg sa checken, men ikke beløbet.

- Kan De beskrive den check sadan - nogenlunde?

- Ja, det kan jeg. Jeg har aldrig set den farve pa checks før. Den var lysviolet. Det bed jeg nemlig maerke i.

- Tak for det, sagde Rieger og kørte direkte tilbage til Garden, hvor han straks indfandt sig hos Ancher.

- Hendes velstand stammer fra en lysviolet firmacheck.

- Gør den det?

- Ja, sadan en lille en pa tohundredetusinde i al beskedenhed. Skal vi køre? Jeg holder i Runges parkeringsfelt dernede. Jeg gik ud fra, vi skulle afsted igen.

Ancher rejste sig, sa asken, han havde tabt ned pa laret fortsatte ned pa gulvet.

- Nu bliver han nok nervøs. Nu kommer vi taettere pa.

Pa vejen til Fredensborg gav han et par grynt fra sig.

- Lysviolet! Det var fandenhakkeme en maerkelig trussefarve.

* * *

- Det varer sikkert kun fem minutter, lovede Ancher pa vej ind i **danstrik** 's konferencevaerelse, der var holdt i stor stil. Der var - konstaterede Ancher - plads til ikke sa fa uldkraemmere omkring dette enorme bord, som de nu satte sig ved den ene ende af - uden for sekretaerens hørevidde. Willumsen kom med det bedste maerke af repraesentationscigarer, men Ancher foretrak piben, og Rieger var som bekendt ikke-ryger og nøjedes med en karamel.

- Ja, hvad kan jeg hjaelpe de herrer med?

Willumsen sa pa dem med øjne, der skulle tolke den totale frygtløshed.

- En detalje. Vi støver jo rundt for at finde kilden til alle de penge, hun havde mellem haenderne. Nu har vi lige hørt, at hun foruden at ligge inde med hundredeenogtyve tusinde i en skuffe gud hjaelpe mig har betaenkt sine foraeldre med halvtredstusinde - sendt pa giro i hendes sidste timer sa at sige...

- Bevar mig vel!

- Ja, det ma De nok sige. Det smager jo efterhanden af en ordentlig pulje, hun har faet pa en gang, og det naeste, vi sa taenker er selvfølgelig: 'For hvad dog?'

- Det er klart.

- Ja, for nu ligner det jo noget i retning af tohundredetusinde. Det er jo en slemme check at skrive ud! Og det kan ligne sa mange andre ting i det hele taget, men fra Dem kommer dette kaempebidrag ikke?

- Det har jeg jo sagt nej til.

- Ja, men vi er jo slemme til at gentage spørgsmal i den branche. Af og til virker vi direkte tungnemme og lever i habet. Det er man nødt til, Willumsen. Et glimt af sadan en kaempecheck kunne hjaelpe os. Hvordaneh...? Her har man vel i lighed med mange store foretagender firmachecks?

- Her har vi firmachecks, ja.

- Hvordan ser de ud, hvis jeg ma vaere sa fri?

- **Danstrik** 's checks?...

Willumsen gryntede lidt - overbaerende.

- De adskiller sig nok ikke sa meget fra andre checks. Na, ja, vi har sadan et motiv i streg... far pa en hede. Det er jo... hvad siger man?... symbolsk... far og uld, ikke?... Uld og vaevning!

- Javel, smart ide. Hvordan er farven?

- Farven? Den er vel sadan naermest... jeg er sgu ikke stiv i farver, men størrelsen, den...

- Det var farven.

- Hvad betydning har den?

- Stor lige i øjeblikket. Har De noget imod at vise os en? Der er vel et checkhaefte inden for raekkevidde?

Willumsen sa gennemtraengende pa Ancher, mens han halede sit cigaretetui frem.

- Jeg kan bare ikke se betydningen. Det kan jeg fanneme ikke. Er det ikke at komme lidt taet pa?

- Jo, ubetinget. Vi skal heller ikke sidde og lege blindebuk. Sagen er den, at vi nu er kommet sa langt, at vi ved Ea har staet med en check i haenderne i fredags - lydende pa tohundredetusinde og af en sjaelden nuance, nemlig lysviolet. Nu kender De hele baggrunden og forstar os sikkert bedre. Vi kommer jo ikke uden om, at De er i søgelyset, Willumsen, men hvis Deres checks nu har en helt anden farve, renser det Dem jo da i nogen grad. Det ma De ogsa kunne indse. - Vis os da sadan en check in blanco!

Willumsen taendte med en lighter i fjorten karats guld.

- Det er et besynderligt tilfaelde. Det er lidt ondt mod mig, eftersom lysviolet saterne vistnok er det helt korrekte for den farve pa vore checks her...

- Nada!

- Jeg ma tilsta, at det havde jeg ikke troet om hende. _Det_ havde jeg ikke. Hun har altsa vaeret i mine lommer engang og hugget...

Ancher afbrød ham med løftet hand.

- Hold op, Willumsen. Hold op. Det spilder vi kun tid med. I løbet af nul komma fem kan vi selvfølgelig fa den check gravet frem, og skrifteksperter kan med den samme fart afgøre, om underskriften er falsk. Spring alt det over. Det, vi vil vide nu er, hvad den sum gaelder som betaling for, og det kan De selvfølgelig fortaelle os her - jaevnt og roligt. Vi sidder sgu ikke og hoverer over at have grebet Dem i en unøjagtighed.

Willumsen sendte cigaretrøg fra sig og stirrede ned i gulvet.

- Jeg købte mig ud af en skandale. Hun var gravid, erklaerede hun, og hun var modstander af fri abort. Sa var der jo faktisk ikke andet at gøre. Sah... jeg taenkte: 'Na, okay, hvis jeg har sat et barn i verden, skal det i hvert fald ikke savne noget.' Og derfor skrev jeg sa sadan en... moppedreng...

Han inhalerede dybt og rystede pa hovedet og trykkede brillerne pa plads pa babynaesen.

- Hun blev selvfølgelig ret... overvaeldet. Det er jo ogsa en slags penge - tohundredetusinde.

- Ja, specielt hvis de kunne have vaeret sparet, Willumsen. Jeg bør vel egentlig fortaelle Dem, at hun ikke var spor gravid! Det sagde obduktionen.

Willumsens hager vibrerede alle tre. Han var i øjeblikket ret uimodtagelig for alle andre indtryk - ogsa Anchers antydninger af, at dette forhold burde diskuteres igennem i fred og ro inde i afdelingen.

- Da vil jeg gerne have Dem til at tage Deres checkregnskab med - bare lige haefte og talloner eller hvad De har, ikke?

# 19

Den fred og ro, Ancher havde stillet i udsigt, stod godt nok at laese i hans eget ansigt og i Riegers karameltyggende bag bandoptageren, men knapt sa meget i Willumsens glatbarberede lyserøde kontrafej. Et par gange var han bragt til gradens rand. Det var kratteme, klynkede han, et bajonetangreb - unfair - stød under baeltestedet.

- Tror De da for helvede, kriminalkommissaer... eller assistent... at jeg betaler hende tohundredetusinde det ene øjeblik og slar hende ihjel det naeste? Ja, for det er jo der, De vil hen, ikke? - Sig det da rent ud!

- Anser De mig da for helt pløkidiot? spurgte Ancher en smule skarpt og med en ny forfaerdelig bagtanke, som Willumsen med sin intelligenskvotient ikke var i stand til at gennemskue.

- Anser Dem for idiot?

- Ja, det ma De jo gøre, Willumsen, og det graenser da til uforskammethed. Uforskammethed oplever man maerkeligt nok oftest hos folk med en speget samvittighed!

- Det har jeg fandenstejleme ikke. Det lover jeg Dem! I hvert fald ikke nu! Forklar Dem lidt naermere, tak!

- De har lige antydet, at jeg mistaenker Dem for at have draebt pigen. Hvis jeg tror det, skal jeg jo spaerres inde, eftersom De jo beviseligt befandt Dem i England, da hun døde!

- Man kan vel ogsa... man behøver jo ikke selv... man...

Ancher laenede sig interesseret lidt frem med meget venlig nysgerrighed i sit tonefald.

- Hvilket, Willumsen?

- Man har jo hørt om stedfortraedere. **Ikke**?

Ancher fortsatte sit ulvespil.

- Ma jeg vaere fri? Sa enfoldig er jeg ikke, at jeg kunne drømme om at insinuere, at De lejer en stand-in-man til at drage med Deres sekretaer til England for selv at blive hjemme og dolke en pige i en park. Ma vi nu lige vaere her!

- De ved jo udmaerket, hvad jeg mener!

- Hvorfor i alverden siger De det sa ikke lige ud?

- Det er jeg sgu heller ikke bleg for. De regner med, at jeg har _k øbt_ en til at sla hende ihjel.

- Tror De virkelig det? - En fra firmaet? - Prokuristen eller bogholderen... eller hvad?

- Nu synes jeg altsa De vrøvler. Den slags mennesker...

- Hvad dem?

-... søger man vel i andre kredse. Det ved jo bade De og jeg!

- Ja, det er ogsa sandt, indrømmede Ancher og fik en lille sygelig flamme af mod til at blusse op i Tekstil-Willumsen.

- Sigter De mig for mord?

- Nej, i samme øjeblik vi kommer dertil, siger jeg det. Det, der sker i øjeblikket er i virkeligheden, at De nu har chancen for at rehabilitere Dem. Det er jo en kendsgerning, at De er en ret sa vigtig faktor i forbindelse med Elisabeth Østergard - og at man nemt kan finde et motiv at haenge pa Dem.

- Hvordan det? Forklar mig lige det!

- Det er da sare enkelt. Hun bilder Dem ind, hun er gravid og lokker tohundredetusinde fra Dem pa den konto. Hvornar kommer hun og skal have flere? - Holder det nogen sinde op? Hvornar saetter hun taksten lidt i vejret ved hjaelp af trusler om at opsøge Deres kone?... Og sa videre, ikke? - Jeg vil sa gerne have Dem til at forsta, at alle mine pagaende spørgsmal ogsa har noget med pligter at gøre... mine altsa. Blandt andet bliver jeg nødt til at fa at vide, hvad det er for en post pa tres tusinde kroner, der er udskrevet pa det bilag her den... hvad star der?... den attende juli dette ar. Hvad betyder dette E.F. - Ikke faellesmarkedet, er jeg nok klar over.

- E.F. betyder 'eget forbrug'.

- Javel. Er det naergaende at spørge om, hvad De skulle med alle de lommepenge?

- Ja, taenk, det synes jeg.

- Og De vil altsa helst ikke svare pa det?

- Principielt nej!

- Det ma vi bøje os for, selv om det ville tage sig kønnere ud - for Dem - hvis ogsa dette blev belyst. Mig personlig kan det vaere ligegyldigt, Willumsen. Det kunne jo ogsa taenkes, at jeg en gang imellem ville raekke Dem en hjaelpende hand.

- Sa fortael mig, hvad De mener.

- Åh, jeg prøver kun at vaere lidt fremsynet. Nu kører bandet derhenne jo, som De kan se. Nar juristerne senere maske sidder og lytter til det, vil de jo kunne konstatere for det første, at begrebet 'lejemorder' er Dem bekendt - dernaest, at De ikke ønsker at uddybe et beløb pa tres tusinde, haevet pa et tidspunkt, hvor denne pige _kunne_ taenkes at have drevet Dem til det yderste og... na, ja, det er nogle frygtelige aspekter jeg sidder og ridser op, men De bad mig jo selv.

- Jaja, fortsaet... fortsaet. Jeg lytter med stor interesse!

- Altsa det jeg mener er, at hele mønsteret passer - rent teoretisk. Vi har jo lov at fantasere. Tres tusinde lyder vel egentlig som et rimeligt beløb til sadan en omrejsende slagter, der kan sit kram. Og at De pa selve gerningstidspunktet befandt Dem helt i England, _kan_ jo virke arrangeret og ment som et skudsikkert alibi. I den forbindelse skal retten nok vaere interesseret i at vide, om det er Dem eller det engelske firma, der har taget initiativet til den rejse.

- Ja, det er muligt, sagde Willumsen lidt adspredt, fordi han sad og tumlede med helt andre ideer. Ikke alene faldt det ham ind, at han vist burde lukke munden fra nu af, fordi han vist allerede havde sagt for meget. Han øjnede et hab om en ordning, der ville befri ham for en af de frygtelige plager, han led under dag og nat, og som Iris i det lange løb ikke kunne undga at maerke.

- Obduktionen viste, at hun ikke var gravid og ikke havde vaeret det. Er det korrekt?

- Det er korrekt, ja.

- Ma jeg sa benytte lejligheden til at kraeve mine penge igen - eller i hvert fald det, der er tilbage af dem?

- Da skal De ga helt andre veje, Willumsen. Vi er ikke eksekutorer for dødsboer her.

- Nej, men De kan vel befordre det videre?

- Det ma Deres sagfører vaere den rette til. Kan vi vende tilbage til den post pa tres tusinde?

- Den vil jeg ikke gøre naermere rede for.

- Hvordan kom den englandsrejse i stand?

- Det ønsker jeg heller ikke at udtale mig om. Jeg gentager bare, at min samvittighed fejler ikke noget.

- Jamen det er da godt, Willumsen. Sa tror jeg ikke jeg har flere spørgsmal... i denne omgang.

- Men senere maske?

- Det er taenkeligt. Vi taler jo med nye mennesker hver dag... og hører lidt nyt hver dag.

- Er det sadan en... camoufleret trussel?

- Hvordan kan De da tro det?

- Ja, for hvis De er ude pa at ødelaegge mig ved at rende til min kone...

- Det prøver vi selvfølgelig at undga.

- Eller til pressen!

- Jeg forstar Dem godt.

- Det kan jeg ikke nøjes med. Det vil jeg have garanti for.

- Det kan jeg ikke give Dem. Det afhaenger alt sammen af, hvordan det hele udvikler sig.

- De kan altsa ikke garantere for noget som helst?

- Jo, for at De vil fa en behandling som enhver anden i Deres sted.

Ancher fulgte ham hen til døren.

- Lige et ord pa falderebet. Hvis det gar op for Dem, at der er et eller andet, De har glemt at fortaelle os, ma De endelig lade høre fra Dem.

Rieger standsede bandoptageren og førte en hand igennem sin uregerlige nakkehvirvel.

- Jeg var lige ved at tro, at du havde buret ham.

- Var du det? Det er Juncker Madsen, der sidder i dommervagten i morgen. Hvis jeg bød ham pa sadan en gang meldyppelse, ville han vaere mere tilbøjelig til at faengsle mig end ham. Nej, jeg naerer andre hab.

- At du finder den friske fyr med papirspyddet og praesenterer dem for hinanden?

- Na, jaja, men indtil da, at han gar rundt og dummer sig og prøver at købe vidner og i den dur. Sa er vi der fandenhakkeme med gaflen.

Ancher tog et tykt knippe piberensere frem.

- Det er lidt besynderligt at taenke pa: Da Isaksen blev kørt ihjel, var den klamme skid til guldsmed Carstensen i Esbjerg. Da den javert blev stukket i pigen ude pa Amager, var han her i Oldham. Det ligner en trad mellem de to dødsfald - samme mønster - samme handlanger. Pludselig en dag star vi ansigt til ansigt med sadan en iskold professionel satan i den helt store stil - rejsende i drab. Spørgsmalet er sa blot, hvor meget han nar at udfolde sig forinden!

* * *

Han drak i smug nu og kun pa vaerelset.

Han var nødt til det.

Om morgenen, nar han stod op, rystede hans haender. Første gang, han lagde maerke til det, følte han det pa samme made som den, der har faet konstateret en ondartet svulst, og han stod i badevaerelset og stirrede pa de dansende fingre, der syntes at sende impulser op i hjernen-tilsvarende hoppende: 'Menneskene!... Forbandede kravl!... Lad mig udrydde dem fra en kant!'

Nar han købte sine flasker, skjulte han dem altid i en mappe. Nar han gik pa gaden, følte han sig iagttaget fra hundrede vinkler - hørte listende skridt - anede maerkelige skygger, der strøg ind i porte og opgange, nar han impulsivt vendte sig om. Avislaesende mennesker pa baenke, i busser og S-tog - savel kvinder som maend - betragtede han fra dag til dag med større mistaenksomhed. Han var - uden at vaere helt klar over det - pa vej ind i de første faser af det rendyrkede forfølgelsesvanvid. Hans nerver sad som pindsvinepigge uden pa huden. Hans indre kortslutninger blev hyppigere, voldsommere og mere og mere uden for al kontrol.

Han tabte sig. I midten af august vejede han kun 68 kg.

Hans raserianfald gik ud over døde ting. En dag kom det bag pa ham, at der ikke var en drabe at ryste ud af en whiskyflaske, hvorefter flasken i naeste sekund som en granat raserede skrivebordet, rikochetterede mod telefonbøgerne og knustes mod radiatoren.

I august maned solgte han kun to vogne - gamle problematiske rokker, der indbragte ham tilsammen ellevehundrede kroner. Da han havde betalt den første rate pa den nye vogn, ejede han alt ialt femhundredetoogfyrre kroner og firs øre samt en halv flaske whisky af et maerke, som kun de faerreste kendte. Det var en lang grusom dag med blaest og støvregn - sommerens første fortrolige hvisken om efterar.

Han sad dagen igennem pa vaerelset og drak spartansk, mens flere og flere løbske tanker jog rundt i hans hjerne, indtil de kom i system og dannede et hab, der tog mere og mere fast form:

- Det ma snart vaere ved tiden nu. Der ma snart vaere en eller anden, der skal ekspederes. Ring kun. Jeg er klar!

Klokken halvtre om natten stod han op af sin seng og kørte ud i Sverigesgade - famlede sig op ad trappen og hen mellem hel- og halvsovende kroppe, strøg taendstikker over de forkerte ansigter og følte, at et nyt anfald var pa vej.

- Hvor er Kenneth?

- Kender ham ikke. Jeg er helt ny her.

- Hallo, hvor er Kenneth?

- Kenneth? Hvem er du?

Han greb ned i en samling klude, under hvilke der anedes et omrids af en spinkel krop. Hans haender knugede om et tørklaede og et fuldskaeg pa samme tid og flaede et hvidt forskraemt ansigt i vejret, og hans stemme var gradkvalt og vild.

- Fortael mig, hvor jeg kan finde Kenneth, eller jeg slar dig ihjel... her og nu!

Svaret kom ovenfra.

- Kenneth tog de for en uge siden. Han sidder ude i Vestre.

Han sa op pa en stor velafbalanceret pige med fletninger og ternet poncho. Hun satte sig ned og fjernede blidt hans haender fra den andens hals.

- Du har det ad helvede til, kan jeg se. Er det derfor, du kommer?

- Ja.

- Har du penge?

- Ja.

Hun kaldte daempet ud over loftet:

- Carl!

Nogen rørte pa sig henne pa en stribet madras.

- Det er ham derhenne. Ga selv hen og snak med ham.

Carl virkede rolig og klar ligesom pigen. Han sa ikke ud til at vaere helt ung.

- Har du nogen cigaretter?

Han fik en.

- Riv lige en taendstik til. Lad mig se dit ansigt.

Han gjorde det.

- Okay. Hvad plejer du at fa hos Kenneth?

- Ikke noget, men jeg ma have et eller andet, inden jeg flipper ud. Det er lige før det sker. Jeg føler mig som en myretue - det hele vaelter ned over mig.

- Har du aldrig fikset?

- Nej. Giv mig bare et eller andet af jeres lort. Noget, der kan bringe mig op at sta igen. Jeg vil ikke have jeres skide sprøjter og dø af gulsot. - Har du piller?

- Ikke flere Paki'er. Kender du Ketogan?

- Nej, men lad mig fa dem.

- De koster tyve stykket.

- Giv mig ti.

- Okay. Pengene.

Han stak ham tohundrede kroner og matte rive en taendstik igen, mens sedlerne blev synet.

- Her. De virker bedre opløst og i sprøjte-direkte i en are. Men du kan ogsa tage dem - aede dem til en tar vand. En ad gangen. Han tog en straks, da han kom hjem, gik i seng og la klarøjet vagen - i balance, glad, dynamisk.

- Det ordner sig altsammen, erklaerede han ud i mørket og mindedes et navn pa Nordre Fasanvej og et i Classensgade - emner. En sikker køber og en muligvis saelger. Han øjnede flere muligheder og planlagde sine gøremal for den kommende dag. Han sad kun iført prikkede trusser ved skrivebordet og gjorde notater, mens skyggerne fra hans ribben tradte skarpt frem i skaeret fra arkitektlampen, og der var en logisk forklaring pa alle skaevheder.

- Det er indlysende, at jeg i den senere tid har jaget kunder ad H til. Jeg har virket pa dem som en saek lopper.

Men et vist klarsyn hos ham gjorde sig gaeldende.

- Jeg er dopet nu, men hvad har det at sige? Jeg ma holde tilstanden vedlige... spaede den op!

Han brasede ind i en ny dag - euforiseret og utraettelig. Han snakkede folk et øre af og tjente attenhundrede kroner.

* * *

Ancher betragtede gennem frontruden landskabet, der la søndagsøde hen i klar septemberluft og allerede skiltede svagt med det første pastelagtige - forløberen til det store farveorgie i rustrødt, okker og gyldent. Han havde øje for den slags, fordi han var i godt humør - lettet over, at et traditionelt besøg, der havde redet ham som en mare, nu omsider var overstaet. Maries aeldste søster var, hvad Ancher fandenhakkeme ville kalde en prøvelse, selv for de mest langmodige. At høre om galdesten i tre stive timer - ogsa mens de sad og padrog sig tandskader i hendes betonkage - havde faet ham til at krybe hen i en krog med en krydsordsopgave, som Marie med et meget talende blik havde faet ham til at laegge fra sig igen.

- Jeg synes altsa ogsa hun er blevet vaerre, sukkede Marie fra bagsaedet. Foran ved siden af Ancher la Valdemar. Denne placering i vognen var konstant. Pa bagsaedet blev hunden køresyg.

- Jeg ved samaend ikke engang, om hun var glad for at se os.

- Tilsyneladende ikke, svarede Ancher.

- Jeg er heller ikke sikker pa, at Thomas har haft det for sjovt i sine sidste ar. Hun var altsa ogsa meget speciel som barn - ligefrem skadefro til tider.

- Ja, jeg vil tro hun ville finde sig langt bedre til rette pa breddegrader, hvor der forekom nogle kraftige jordskaelv med...

Ancher tøvede et par sekunder, da han gennem øjenkrogen anede noget ude til venstre - et samlet indtryk i landskabet.

-... med masser af omkomne. Hør, hvad var det?

Han satte farten ned og svingede ind pa en smal vej, der førte ind til en gard.

- Hvad vil du?

- Der var noget derhenne, jeg godt ville kigge lidt pa.

Han bakkede og kørte et stykke tilbage for sa at traekke over i siden og holde ud for et nyopført etplanshus pa et terraen, der skranede ned mod vejen og pa de tre andre sider var omgivet af graner i alle aldre. Vinduesruderne var forsynet med store kalkkruseduller. Jorden omkring huset var mønstret af buldozerspor. Mellem bunker af afskraellet muld la stabler af stilladsbraedder og sten, lecablokke og betonelementer.

- Hvad i alverden holder vi her for? lød det fra bagsaedet.

- Fordi der er noget, der interesserer mig.

- Hvis er huset da?

- Jeg aner det ikke. Jeg skal lige ud at se.

Ancher steg ud, og Valdemar fulgte efter. Pa rekordtid havde han snuset sig frem til svagt duftende mindelser om andre hunde og lettet ben tre gange. Ancher fortsatte hen mod den naermeste gruppe ganske sma graner, sa sig om og rev sa en lille gren af, hvorefter han fortsatte bag om huset - uden for Maries synsvidde. Han var vaek fem minutter og blev mødt med hendes misbilligelser, sa snart han satte sig ind.

- Det _kan_ man altsa ikke - ga og vade rundt pa fremmede menneskers jord og rive grene af og jeg ved ikke hvad. Der stod en flok børn og mabede henne ved det hus, og en kone var ude at kigge med lang hals.

- Sasa, pas nu pa, du ikke kommer til at ligne Kirstine.

- Taenk, hvor jeg synes det er taktløst. Og hunden har overtisset de braedder... og vi har nummer pa vognen. Ma jeg lane en taendstik.

Marie fik ild pa en filtercigaret, børstede nederdel og sa stadigvaek stram ud.

- Hvad ville du? Hvad skulle du derind efter?

- Se om de sma graner var skarntydegran. Det var det.

- Na. Lad os nu komme hjem, inden Anette og Kjartan kommer.

Ancher havde endnu ikke startet.

- Det er altsa et stykke, der er ryddet for at skaffe plads til en byggegrund. - Ja!

- Ja, det kan jeg ved gud ikke se noget mirakuløst i, erklaerede Marie. - Kør nu da!

Ancher rakte ud og kløede Valdemars øre, sa han henrykt kartede med et bagben ud i luften.

Sa startede han.

- Det skal i hvert fald prøves, sagde han kryptisk lige før Hammersholt.

I bakspejlet kunne han se Marie ryste pa hovedet med lukkede øjne.

* * *

Almaegtig i sin ketoganrus, gnistrende af energi sad han med en ny lap fra fru Lyngholm i handen, lige hjemvendt fra et møde med en mand og en vogn, han ikke kunne taenke sig at investere i og ofre tid pa.

Proceduren var den samme. Der blev ringet pa klokkeslaet. Ordren var praecis, kortfattet, men fyldestgørende.

- En mand venter dig i morgen klokken fjorten uden for Klampenborg Station. Han sidder i en grøn Triumph Sport. Har du det?

- Jeg har det.

- Farvel.

- Farvel.

Han lagde sig pa sengen og trak stolen med askebaegeret naermere. Alle hans sanser forekom ham forstaerkede, alle tankebaner krystalklare.

- Det ma blive spyddet igen. Det har sa mange fordele. Det fylder sa lidt og er sa taknemmeligt at handtere, at man tror det er løgn!

Han mindedes uden den mindste gysen, hvordan det føltes - den ringe modstand, da han pressede det ind i brystet pa pigen. Nu la det i to dele pa bunden af Stadsgraven. Han matte købe et nyt. Han la med antydningen af et lille saligt smil og anerkendte de veje, tilfaeldet havde stukket af for ham - den ensrettede sti uden modtrafik - skranende. Han var den udvalgte og i stigende fart og med tiltagende styrke som et sneskred - en lavine.

- Lavinen, ja!

Sa gennemgik han kritisk de tekniske detaljer - huskede hendes blegede bla, vide bluse, der tillod hans haender at arbejde i ubemaerkethed.

- Det held kan jeg ikke regne med naeste gang, og jeg kan ikke...

Der gik et par traekninger igennem ham.

Han lo, menneskeslagteren.

- Jeg kan ikke se mig selv i den situation med en mand - sidde bag ham og lege med hans bryst!

Det slog ham pludselig, hvor uendelig laenge det var siden, han havde hørt sin egen latter, men nu sa han noget positivt i den, og han var holdt op med at tvivle pa sin forstand. Tanken: 'Gud ved, om jeg er ved at blive sindssyg' meldte sig ikke mere. Tvaertimod. Han følte sig som en kapacitet.

- Der ma vaere andre steder at jage spyddet ind end i hjertet.

Det var naerliggende at gennemga hele registeret over sarbare punkter pa menneskelegemet. Han fandt en løsning pa sekunder.

- Hjernen, for fanden.

Han blev sa begejstret for den ide, at han satte sig op i sengen.

- Hjernen - gennem øret.

En halv time senere stod han i en boghandel pa Vesterbrogade og udvalgte sig et nyt papirspyd - det laengste i det udvalg, han havde foran sig. Og for et syns skyld købte han ogsa en pakke papir og en aeske carbon, et viskelaeder og to kuglepenne.

* * *

Nar Ancher behandlede en sag, havde han gjort det til en vane at samle alt, som udelukkende tjente til hans egen orientering - besynderlige skitser, dosmersedler, beskrivelse af aflurede vaner hos sigtede o.s.v. i en mindre mappe, der aldrig kom laengere end i hans egen skuffe og under hans egne briller. Det faldt ham ind, at det ville blive et opsigtsvaekkende fund for de efterlevende, hvis han pludselig en dag gled bort - inden afskedsceremonien med kirsebaervinen og smakagerne. I flere tilfaelde havde han ligefrem opstillet to kolonner side om side med plusser og minusser - styrke og svagheder hos to mistaenkte pa samme made, som nar aviserne før en storkamp bringer billeder af boksere og anfører brystmal, armlaengde, muskelvidde, alder og vaegt.

I hans private Isaksen-dossier fandtes en lang fortegnelse over lokaliteter med graner ved byggepladser - ogsa skarntydegraner, observeret af Rieger, Winge og Laursen pa halvillegale køreture bag Runges ryg.

Den havde han netop gennemgaet nu, da han havde Rieger siddende tyggende over for sig. Ancher lukkede omslaget.

- Det sted har altsa undgaet jeres Argus-øjne!

- Herregud, vi har jo ikke daekket hele Sjaelland ind. Det er jo heller ikke let med sadan en gang lusk ude i fremmede kredse. Et sted blev jeg anset for at vaere børnelokker - et andet sted var Laursen pa nippet til at blive aedt af en schaeferhund. Folk troede sgu ikke vi var rigtig kloge, nar vi begyndte at snakke om traefaeldning og bortkørsel. Lad mig sa lige fa at vide nøjagtigt, hvor det hus ligger.

- Oppe mellem Nørre Herlev og Hammersholt i noget, der hedder Brødeskov. Se her pa kortet. Huset ligger der.

- Det er spildt ulejlighed, spaede Rieger.

- Jamen du godeste, det er vi da vant til. Kør nu derop. Og føl dig sadan lidt forsigtigt for. Sa er det i hvert fald gjort.

Rieger kom hovedrystende tilbage til sin afbrudte kaffedrikning sammen med Bech og Winge.

- Han bliver ved med sine skarntydegraner, og folk bliver myrdet pa stribe!

Halvanden time senere ringede Rieger hjem.

- Jeg har talt med bygherren nu.

- Na, det behøver du vel ikke at meddele mig telefonisk. Det er vel ikke nogen sensation, at du opsøger folk og far dem i tale?

- Jeg ved ikke, om du selv vil op og snakke med ham.

- Af hvilken grund?

- Det er en vognmand af hans bekendtskab, der har ryddet den byggeplads med motorsav og spade - smagraner med klump og store graner savet omkuld... Han fik det for at fjerne det.

- Ja, ja, bjaeffede Ancher utalmodigt. - Hvad dato? Hvornar kørte han det vaek.

- Den nat, da Isaksen blev kørt ned. De fejrede det, sa vidt jeg kan forsta til hen pa morgenstunden hos en tredie mand.

Det var menneskeligt, at Ancher hoverede en smule.

- Hvad sagde jeg?

- Nah, du har nu taget forkert pa et par punkter. Blandt andet kørte han ikke med grankaevler pa bivognen, men med tilskaret tømmer fra et andet sted.

- Har du navnet pa den vognmand?

- Ja, og adressen.

- Fik du den drejet sadan, at han nu ikke ringer til ham og advarer ham?

- Ja, jeg er vel ikke helt idiot. Jeg daskede ham ikke ligefrem i ansigtet med skiltet. Vil du herop?

- Nej, for alt i verden. Hvis der bliver snakket mere om graner med ham lige nu, ryger det hele i vasken. Kom ind til mig, sa snart du er hjemme.

* * *

Ancher havde tegnet hele ruten ind pa et kort og med pile, der angav kørselsretningen. Det var unaegteligt ikke den korteste eller mest bekvemme vej fra Hillerødegnen til det sydligste Hvidovre, men som Rieger meget fornuftigt sagde:

- Hvem siger, at det i det hele taget er ham, der har pakørt Isaksen? Han har maske valgt helt andre veje, end den, du der har sjusset dig til.

- Gu har han ej, erklaerede Ancher med sin saedvanlige trang til at drage slutninger. - Det vil vise sig, at han har kørt nøjagtigt sadan - efter min røde streg, og det kan skyldes to ting. Enten har han ifølge aftale ligget og lusket lige bag den fulde tjener og fundet Engdraget egnet til at klippe ham... eller ogsa har han efter dette lidkøbsdrikkeri natten igennem indset risikoen ved at køre pa de mere befaerdede veje og altsa valgt denne spritrute. Har du nøglerne? Godt. Lad os sa køre ud og fa fat i ham.

Manden hed Kaj Steffensen og boede i Ajax Alle. Han stod anført i telefonbogen som vognmand og i Folkeregisteret som født 1934. I registraturen var han ukendt. Ancher sad pa vej mod Hvidovre med sin folkevogns-sixpence trukket ned i panden, fordi den nedgaende sol generede hans øjne. Nu - sa taet ved det helt store mal, maske, var det som om tingene naegtede at haenge sammen laengere. Uden at kunne gøre naermere rede for grunden havde han halvvejs afskrevet en midaldrende vognmand i Ajax Alle som lønnet menneskeudrydder. Han kunne ikke se ham for sig til rockkoncert med tyrens tegn om halsen og et papirspyd spøgende mellem et par pigebryster. Der var - følte han sig pludselig sikker pa - enorme afstande mellem denne lastvognsejer og den uhyggelige satan fra Strandparken, der havde sendt sin firetommers brod ind gennem hjertet pa en ung pige.

Ancher befrygtede samtidig, at det sidste ord i efterforskningsarbejdet mod Willumsen _var_ skrevet. Tekstilfabrikanten havde altsa dermed sluttet sig til den efterhanden store brigade af folk, der i Anchers lille gustne bevidsthed var drabsmaend, men officielt var rensede for mistanke.

Tre - fire gange i sin karriere var han løbet pa sadanne personer, yderst velanskrevne, siddende pa topposter, men baerende pa noget kulsort inderst inde - noget, som ville have faet Ancher til at ga amok, hvis han vidste, at Marie skulle passere dem pa en øde skovvej eller i en mørk kaeldergang. Kemisk rensede drabsmaend!

- Lad os holde her i stedet for at mase helt frem foran huset, sagde han til Rieger, da de var midtvejs gennem Ajax Alle.

Det var en gammel villa med en forholdsvis ny garage ud for en bred indkørsel. Forhaven var lille, men velholdt med undtagelse af et fuglebadekar, som en frostspraengning havde skilt ad. De tre 3-fags vinduer mod gaden var daekkede af nedrullede gardiner.

- Ferie, sagde Ancher mismodigt, da de gik op mod huset. - Alle mennesker ligger fandenhakkeme ogsa og rejser jorden rundt nu om dage!

De stod øverst pa den høje betontrappe og ringede pa og hørte ekkoet - det bløde 'ding-dong-dyng' derinde. Forgaeves. Rieger lagde sig pa knae og løftede med en pegefinger en messingbrevklap.

- Jaja, bunker af breve og reklamer.

Ancher stod med begge haender i lodenfrakkens lommer og blikket fastnaglet til garageporten.

- Han er sikkert i garagen.

- Du mener han har haengt sig, og konen er flygtet?

- Jaja. Lad os ga derind. Nar vi tror, han er i garagen, kan ingen fortaenke os i at lede efter ham der. Vi har lov, at vaere naive. Jeg tror sgu der er en bagdør fra gardsiden.

Den brede vippeport var som ventet last, men bagdøren var aben af den enkle grund, at den kunne der ikke komme nogen lastvogn ud gennem. Den blev lukket pa vid gab, og den lave sol sendte meget belejligt sine straler ind.

Det var en gra Volvo med anhaenger. Navnet pa dørene var en smule ynkeligt hjemmemalet. Rieger faerdedes om vognen snart pa to, snart pa fire og malte kort efter med et bandmal seks forskellige allerede rustangrebne skrammer pa højre forskaerm. De to sad for højt og var mest rustne. De fire passede nøje til de forudsagte mal, Ancher i marts havde skrevet ned pa et stykke gult papir.

Ancher krøb rundt oppe pa forvognens lad og gravede med en neglerenser i revner og spraekker. Han var tre kvarter om at finde en ynkelig vissen grannal - kort og massiv og under Anchers legendariske medbragte lup med to svage striber pa undersiden. Han tog den stjalne kvist fra Hammersholt op af plastposen og sammenlignede - kritisk og laenge og sa sa pa Rieger med et helt ubegrundet rasende blik.

- Skarntydegran. Nu behøver vi ikke at nøjes med en pastand fra en mand pa Hillerødkanten.

Pa samme made fandt han sma indtørrede rester af noget, der efter alt at dømme var skovmuld - og seks nale til.

Det var pa høje tid, de kom ud fra garagen. En nabo havde standset en motorplaeneklipper og var pa vej ind til dem. Ancher lettede pa sixpencen.

- Ved De, hvor vi kan traeffe vognmanden?

- Ja, pa Kreta, hvis I gider rejse derned. Hvadeh... drejer det sig om?

- Vi skulle snakke med ham om noget kørsel og noget trae.

- Han kommer først hjem den sekstende september.

- Er det sikkert?

- Helt sikkert. Det ved jeg, for vi passer hunden, mens de er vaek. Jeg kan godt tage et nummer, han kan ringe til.

- Nej, det gør ikke noget. Vi kommer igen.

# 20

Manden i den grønne abne Triumph nikkede ligegyldigt og abnede døren, sa han kunne stige ind. Sa startede han og kørte. Han var et nøjagtigt billede pa det, udlaendinge ynder at kalde gennemsnitsdanskeren. Han sa ud til at vaere omkring de halvtreds og vejede nogle fa kilo for meget. Han var let rødmosset og havde rødblondt har og farveløse øjenvipper. Han sa ud til at vaere rar, fredelig og madglad.

Hans snak under hele turen mod vaeddeløbsbanen indskraenkede sig til et par bemaerkninger om vejret og 'Bakken', som holdt sig pa højkant, mens sa mange andre forlystelsessteder matte lukke... underligt nok. Der var jo pengerigelighed mellem folk.

Han blev først en anelse saglig, da de holdt pa parkeringspladsen med udsigt til staldene og et par heste, der blev luftet.

- Her kan vi godt sidde uden at vaekke opsigt. Folk tror, vi har med heste at gøre. Jeg har noget papir med, men det kommer vi til.

Han lagde en hand med en massiv perforeret autohandske pa rattet.

- Det er et kraevende job denne gang...

Hardy Bensen brød ind, afstivet af Ketogan, arrogant, skeptisk, iført et nyt image, han havde savnet alt for laenge.

- Denne gang? Hvad kender du til mine foregaende jobs?

Den rødblonde rev ansigtet om imod ham og blev pa et øjeblik en ganske anden - en diamant, der var vant til glas, men ogsa, nar det skulle vaere, kunne skaere i stal.

- Hvis den samtale her pa de første ti sekunder skal til at minde om et skaenderi, er vi faerdige - totalt! Er du med? Men sa vil du opleve, at det er svaerere at bakke ud af det, end det var at komme ind i det. Kan jeg fortsaette?

- Det kan vi, nar jeg har fyret endnu en bemaerkning af. Den kommer nu. Jeg har ingen anelse om, hvem der har sendt dig, bror, og jeg ønsker heller ikke at vide det, men hils ham fra mig og sig, at han ikke det ene øjeblik skal blande sig i mine kostvaner og sa det naeste øjeblik ga og kaefte op om min fortid. Sa kan du selv afgøre, om vi er faerdige eller ej!

Den rødblonde reagerede kun med et ord, idet han abnede handskerummet.

- Tak!

Han tog et par midtersider fra B.T. ud og lagde dem i skødet - derefter en smal hvid kuvert med et enkelt fotografi.

- Studer det grundigt - behold det, sa laenge det er nødvendigt... og aed det eller stik ild i det eller brug det pa lokum og husk at traekke ud. Den tingest pa det billede er blevet lidt for dygtig i visse retninger og skal altsa _v aek_. Han har faktisk selv bedt om det. I øjeblikket er han altsa i Sverige og ikke til at komme i naerheden af. Men den syttende vender han hjem... hertil for at løbe Eremitageløb. Da skal han likvideres. Før løbet er slut og han falder i snak!

Billedet var et amatørfoto og viste en lang tynd mand i kedeldragt, staende ved siden af en vogn med aben motorhjelm, med en skiftenøgle i handen, lidt barsk smilende til fotografen. Det var et farvefoto i prospektkortstørrelse, skarpt og klart.

- Du skal pille ham ud af en flok pa femten-seksten tusinde deltagere.

- Under løbet?

- Under løbet, ja. Det vil sige, at du selv løber med, og det er der taget højde for. Du er tilmeldt under navnet Egon Larsen, og der er betalt startpenge. Og her i den konvolut ligger det startmateriale, der er sendt til dig. Saet dig ind i det - laer dit nye navn og adressen udenad. Der er ingen problemer. Han er en helvedes krykhusar. Din bedstemor kan løbe fra ham. Og her...

Han rakte ham siderne fra B.T.

- Her er ruten og hvad du har brug for at vide. Løb den igennem et par gange - fa fat i noget sportskluns og lad vaere med at gøre dig bemaerket. Det er ikke en raekke gode rad, men ordrer, som der ikke kan rokkes ved.

- Hvordan fanden skal jeg gennemføre det?

- Det bliver din sag. Han er selvfølgelig ikke som nalen i høstakken. Praecis klokken otte tredive samme dag som løbet starter klokken elleve, skal han møde en ved billetsalget i centralhallen, Kastrup Lufthavn, indenrigsfart. Der kan du haegte dig pa ham og blive som en skygge, til han er død... Men han skal dø _under_ løbet, har nogen fundet ud af. Det kan der heller ikke rokkes ved. Det vil ogsa give dig en rimelig tid til at traekke dig vaek. Der er sa mange, der gar omkuld og ligger og flyder... med knyster og andenød og jeg ved ikke hvad. Han er let kendelig - lang mager lygtepael.

- Det var dog satan til job.

- Ja, men det har man ogsa taget i betragtning. Der er hundredetusinde til dig. Sa meget koster han, den lort.

- Hvor meget forlods?

- Nul kroner og nul øre. Hele dynen dagen efter - hjemme hos dig. Det kan der heller ikke rokkes ved, vil jeg lige indskyde. Og disse var ordene. Nu kommer du tilbage til Klampenborg station, og derefter hilser vi selvfølgelig ikke pa hinanden, hvis vi ses pa gaden!

Pa tilbageturen talte han igen om helt ligegyldige ting. Om vejret nu holdt?... Om efteraret, der naermede sig.

* * *

Resten af dagen, helt frem til midnat, sad han pa vaerelset i Bakkegards Alle med B.T.midtersiderne bredt ud foran sig eller pa sengen og kaelede for det velsmurte maskineri, hans hjerne var blevet til - i højere grad nu, hvor han var begyndt at overdosere tabletterne. To ad gangen.

- Det holder jeg til! - Andre ville ga ned pa det, men ikke jeg! - Med mig har de mødt den højeste ekspertice i denne specielle kunst. I gamle dage importerede de dem fra Holsten med øksen i violinkassen... lønnede dem for det og lod dem fungere pa bakketoppe for øjnene af folkeskaren - strikkende kaellinger, smabørn, alt... Om beslutningen tages af en flok dødssyge, eddikesure jurister, eller om privatpersoner med omløb i paeren finder ud af, at samfundet er bedst tjent med at skille sig af med dem, rager mig en papand. Jeg har baggrunden i orden. Jeg kan mit kram, men jeg er dyr ad helvede til som andre højt rangerende kunstnere for en times optraeden... Barbra Streisand... Dean Martin... Sammy Davies jun.... Manden med spyddet!

Liggende pa sengen, langt inde i sin paranoias skansomme forrykthed, drejede han ansigtet og sa kaerligt hen pa det nye spyd med de tre papirlapper, der var trykket ned over det for et syns skyld. Og hans hjerne kørte videre med den genialitet, der tit er en mystisk parallel til vanviddet.

- I øret ja, men først ned i vandret stilling... under løbet. Jegeh... ligger lige i haelene pa ham - snubler - griber for mig, river ham med mig pa et egnet sted... en skraent med buske... skraent, ja... og buske, ja... og lad mig sa se! Spyddet?... I handen? Nej... i aermet? Nej... Pa stedet? Ja!... Skjult for alle, men let tilgaengeligt for mig!

Han var opflammet - rustet til alt. Han rejste sig fra sengen med en maegtig erektion og genoplevede som en slags transparent luderen, den farverige mørke med missekatteøjnene. Hendes kulsorte skamhar, hendes lysebrune hvaelvede lar, hendes bryster, rettet ind som antiluftskyts.

- Jeg kan det hele - nu. Jeg er først voksen nu!

Han greb et vilkarligt bundt sedler i skotøjsaesken, slog pa lommen og maerkede nøglerne, cigaretterne, taendstikkerne. Han var halvvejs ude af døren, da han standsede leende op og talte himmelhøjt til sig selv:

- Slipset, Hardy Bensen... slipset!

Han bandt det syngende foran spejlet i badevaerelset. Ellers udviklede det hele sig som sidst. Han hyrede taxaen lidt laengere nede ad Vesterbrogade, hilste pa dørvogteren og fortsatte direkte op ad trappen til første sal - op mod en anden melodi denne gang - 'Oh Carol'. Han satte sig ved et ledigt bord og begyndte at spejde. Hun var ikke pa dansegulvet. Han sa hende, da gulvet blev frit - ovre ved den modsatte vaeg sammen med en halvgammel graharet stodder. Han bestilte en dobbelt whisky, betalte den straks, drak den og prøvede uafbrudt at indfange hendes øjne. Hun sa ham og sa ham alligevel ikke. Han rejste sig og gik derover, tog en stol fra et nabobord og satte sig, lagde en hand pa hendes underarm. Hun sa koldt pa ham - svarede ikke pa hans 'Hej, Dorothy'. Den graharede rømmede sig.

- Hør, unge mand...

Han vaerdigede ham ikke et blik.

- Tag med mig hjem, Dorothy. Der er tusinde til dig!

- Kan du ikke se, jeg sidder i selskab?

Nogen prikkede ham pa skulderen.

- Find sa lige Deres eget bord, ikke?

Han vendte sig langsomt om mod den graharede.

- Hold din kaeft, eller jeg slar det glas midt over og tvaerer det rundt i ansigtet pa dig. Det er nemlig lige før det sker... Tusinde til dig, Dorothy. Na?

- Jeg synes du skulle ga, sagde hun.

- Okay, totusinde? - Her, snup dem! Tag dem under bordet... her... her. Godt!

Han henvendte sig igen til den graharede.

- Skrid - eller hold kaeft og bliv siddende. Kom, Dorothy!

Hun sendte den gra et varmt undskyldende blik, tog sin lange smalle taske og rejste sig.

Han trak hende i en finger ned ad trappen.

- Skaf os en taxa!

Taxaen kom. Den holdt kun ti meter henne.

- Du er barsk, hviskede hun i halvmørket. Jeg kunne ikke kende dig lige straks... du har faet skaeg. Hvad vil du?

- Gaet.

- Du kan jo ikke, kan du?

Han smilede grumt.

- Det ved jeg ikke.

Han var helt vild nu. Han tog pa hende hele vejen op ad trappen, holdt om hendes bryster bagfra hen gennem entreen og hvaesede liderlige ord ind i hendes nakke. Hun var i den samme kjole - flødefarvet og guld. Inde pa vaerelset anbragte han hende staende midt pa gulvet, løftede hendes kjole op med venstre hand og lynede bukserne ned med den højre - blottede sig og huggede det frygteligt rejste lem ind mellem hendes lar til hendes gispende, leende: ' _Hold_ da kaeft!'

- Af med tøjet!

Hun lo og skyndte sig. Han var utalmodigt over hende med det samme - tog hende pa tvaers af sengen og hørte hendes hoved dunke mod vaeggen en gang og hendes daempede 'Av!'

- Du... er si... slem, hviskede hun.

Han slog hendes ord i stykker med sin vilde maskinelle rytme.

- Slemme dre..eng... uden gu... ummi!

Han hvaesede mellem sammenbidte taender ned i hendes ansigt:

- Jeg sprøjter i dig... jeg gør!

Bagefter var de i badevaerelset pa en gang - hviskende.

De klaedte sig pa og røg en cigaret pa hans sengekant. Han sad og stirrede pa hende laenge og tavs. Hun lo med missekatteøjne og klappede hans hand.

- Du er nu meget sød. Du er! Vi ses da igen?

Han svarede ikke. Han kom med noget tabeligt et halvt minut efter.

- Du kan ikke bakke ud, vel? Du er skredet ind i detteher, ikke?

Hun lo smaløjet og satte en finger pa hans pande.

- Er du ikke sadan lidt... plim?

Fem minutter efter gik hun.

Han sov som en sten i et stort net af flagrende drømme.

Klokken halvni sad han i vognen og maerkede, hvordan giftens tiltagende virkning fortraengte hovedpinen og den spirende fortvivlelse. Han parkerede ved Fortunen og luntede ud ad løbsruten - sma fire kilometer for sa at forlade vejen og koncentrere sig om terraenet ude til højre - der var skraningen, og der buskene! Han gik rundt og betragtede dem fra alle vinkler og sa sig omkring. Han var helt alene og gik i gang med en raekke snuble- og faldøvelser. Otte gange lod han sig rulle ned mellem svirpende kviste over ujaevn grønsvaer. En halv time brugte han pa at indprente sig detaljer - bed maerke i rabattens form, en gren med facon som en halv lyre, en klynge halvvisne rejnfan, en sten mosbegroet som et stort L.

- Her skal jeg forberede mig... her skal jeg naesten traede haelene af ham... her skal jeg ga pa snuden og rive ham med mig!

Svedende daskede han tilbage til bilen, mens hans hjerne fungerede som en følsom fremkaldt film, hvor et motiv glimtede frem med intervaller pa et sekund - billedet af en kort afbarket pind stukket i jorden ved roden af en lav busk - vartegnet: 'Her er spyddet!' - stukket i jorden, daekket af et par visne blade.

Han fandt noget godt i radioen og kørte pa lykke og fromme, laenge, til han holdt foran Bregnerød Kro. Han gik ind og bestilte en fransk bøf og en iskold øl.

Klokken tre var han tilbage pa ruten, hvor en snes stykker inden for synsvidde traenede. Han faldt i snak med en jaevnaldrende, der var nitter pa B & W og i topform - hjaelpsom og instruktiv.

- Det, du skal passe pa er ikke at ofre alt det, du har i dig pa de første fem kilometer, for sa kommer du i mal som en skildpadde.

De skiftevis luntede og gik side om side, midtvejs mellem Peter Liep og Chausseen.

- Vis mig lige det tempo, jeg skal vaere oppe pa for eksempel her for at gennemføre.

- Ja, laeg dig sa lige bagefter mig.

Han holdt sig klods op ad den mørkebla traeningsdragt med de hvide striber, holdt øje med terraenet forude, sa ned pa sine fødder - snøreskoene under de drapfarvede bukser, der kom frem pa skift ligesom hoppende smahunde.

- Og sa helt afslappet, lød det fra smeden.

Derhenne aftegnede grenen sig - den halve lyre... og der klyngen af rejnfan... mosstenen. Han rykkede lidt taettere pa, sa deres fødder kolliderede et par gange, og smeden rabte 'Hovhov!'... Men ikke endnu... heller ikke endnu, men lige der fremme, hvor rabatten ligesom rakte en lille tunge frem... og... **nu**!

Han lod sig falde forover - krogede en arm i faldet - fiskede en ankel og hørte et leende: 'Halløj-halløj!'... svirpende grenerullende kroppe... de la bag den tynde skaerm af buske. Den afbarkede pind i jorden befandt sig knapt en meter foran ham.

Smeden lo hovedrystende.

- Du var for taet pa, makker!

De vendte tilbage til stien.

- Men altsa, hvis du holder det tempo...

- Ja, det er okay. Hvad regner du med at løbe den pa?

- Jeg har vaeret nede i naerheden af treoghalvtreds rent.

- Nana, sa stryger jeg ikke forbi dig lige før mal.

- Nej, det er jeg heller ikke bange for.

Pa vejen hjem købte han sportstøj og sko, trak det pa og lagde sig pa sengen - tumlede med en eneste bekymring.

- Hvis han ligger helt ovre i venstre side, kan det ikke lade sig gøre. Hvad gør jeg sa?... Sa ma jeg ga inden om ham og presse ham ud - langsomt.

* * *

Vognmanden og hans kone opholdt sig i køkkenet, da Rieger og Ancher indfandt sig den femtende hen pa formiddagen. Hun stod op ved siden af en bunke nystrøgne lagner. Han sad pa en taburet og spiste suppe iført undertrøje, brun af graesk sol og fregnet pa de nøgne skuldre.

Det hele udviklede sig naesten spøgelsesagtigt hurtigt. Mens Ancher forsigtigt frembar sit aerinde, sad han sammenbidt og skovlede med skeen i kødboller og melboller og sagde skiftevis 'Jo' og 'Jaja' og 'Ja, det stemmer'.

Konen vendte ryggen til og virkede meget passiv. Ancher sa hendes ansigt et par gange. Det var tungt og haerget, som havde hun lige mistet et barn.

Mens snakken drejede sig om byggegrunden oppe nordpa, traefaeldning og sma og store graner, syslede hun uanfaegtet med strygetøjet.

Det var først ved sadanne ord som 'Tjener' og 'Cykel' og 'Isaksen', der skete noget. Ancher kunne se hendes skuldre hoppe og høre en slags latter, som hun ikke var i stand til at holde tilbage, og han vekslede lange blikke med Rieger. Han havde naesten formet ordene: 'Jeg ved ikke, om det er sa uhyre morsomt, fru Steffensen!', da hun klaskede sammen pa den ledige stol og kastede sig vildt graedende ind over bordet.

- Åh, sig det da for gud i himlens skyld, Kaj... sig det da!

- Jaja, lød det fra det ansigt, der langsomt løftede sig fra tallerkenen. - Jaja, mor. Det gør jeg ogsa.

Han slap skeen og rejste sig.

- Det er mig... var altsa mig. Jeg...

Nu graed han ogsa - hev efter luft.

- Jeg havde ikke en chance. Han svingede lige pludselig ud foran vognen, og jeg hørte eller maerkede to bump, og vi... jeg havde drukket alt for meget til at køre. Jeg sansede først noget en hundrede meter laengere fremme og gik tilbage. Da var han altsa... helt stille... bagefter fejede jeg... gik hen til vognen efter en kost... fejede...

Han brød totalt sammen, dumpede tilbage pa stolen og famlede efter hendes haender.

- Spis nu Deres suppe faerdig, Steffensen, sagde Ancher med en hand pa hans bare skulder.

- Nejtak.

Han rejste sig igen. Han sa pa dem som en, der har meldt sig frivilligt til at ga ind i et braendende hus.

- Jeg er klar til at tage med.

De sad med ham i afdelingen godt en time. I den tid klarede han sig uden om alle de faelder, Ancher forlaengst havde stillet.

Sa rakte Ancher ud efter telefonen.

Han sad ved en kop pulverkaffe, da de kom efter ham fra station ni. Den ene af Valby-politimaendene trak undskyldende pa skulderen.

- En ganske almindelig flugtbilist... ja, det er jo egentlig sørgeligt, at man kan kalde det sadan, men vi havde jo ikke behøvet at belemre jer med den affaere.

- Det skal du ikke taenke pa, svarede Ancher.

* * *

Uldne, hule signaler om afgange og ankomster rungede gennem anlaegget i centralhallen i Kastrup Lufthavn. Der var kun en femogtyve-tredive mennesker til stede, konstaterede han, mens han bar en bakke med kaffe og brød hen til et af de runde borde, hvorfra han havde frit udsyn til billetsalget. Der stod to og blev ekspederet ved lugerne - begge aeldre maend. Den ene med grøn tyrolerhat. En ung pige med en ruharet hønsehund i line befandt sig med siden til - studerende den store sorte tavle med lysskrift. Resten sad ved borde eller i sofaerne, flankeret af bagage, snakkende parvis eller i familier. Et par smabørn benede støjende rundt.

Klokken var otte seksogtyve. Han rørte i kaffen og bed i en spandauer.

- Han kommer ikke, den lange knokkel! Det er en fuser. Hvem skal han tale med af de tre derhenne? Den gamle med Tyroleren? - den anden gamle? - Hende med hunden? Det svipser. Det kan ikke blive min fejl. Jeg sidder her ikke gratis!

En lille varslende klokkelyd. Det kogte i anlaegget.

- Fly til Billund fra hal tre med normal afgang klokken otte fyrre vil blive forsinket cirka femten minutter. Det var fly til Billund...

Den hule daseresonans havde ikke fortaget sig endnu, da han kom - lang, radmager og med fremstaende adamsaeble. Han havde ingen bagage, men der hang en grøn trenchcoat over hans ene arm. Han svarede i enkeltheder til fotografiet. Det var ikke nødvendigt at liste det frem og kontrollere. Han gik tøvende lidt duknakket hen mod billetsalget. Han var formentlig omkring de fyrre. Der var noget ved hans ansigt, der ledte tanken hen pa en stejl kvaerulant - altid utilfreds. Han spejdede rundt og skiftede sa pludselig udtryk - faldt til ro.

Det var manden med tyrolerhatten, han søgte. Han kom ovre fra telefonbasene i dette øjeblik. Der var ikke nogen genkendelses varme at spore hos nogen af dem. Den gamle talte mest. Den lange stod med fremadfaeldet fuglehals, lyttede, nikkede.

Hardy Bensen var faerdig med sin kaffe og klar til at rejse sig uden varsel - veloplagt og pa samme tid rolig som en marmorklippe. Hans øjne søgte uvilkarligt den langes venstre øre, som var halvt daekket af et mørkblondt tilbageredt har.

Samtalen varede en syv otte minutter. Den tynde nikkede med tvaer alvor i ansigtet og gik mod udgangen. Han sa ham stige ind i den holdende bus til byterminalen og ventede selv et par minutter, før han fulgte efter og satte sig i den bageste halvdel - tre meter fra ham.

Pa turen ind tog han noget op af en lomme, foldede det ud. Det var midtersiderne fra B.T. - Den aftegnede rute!

Hardy Bensen fulgte ham til fods fra SAS-bygningen - holdt sig uset tredive meter bag ham gennem Hammerichsgade, forbi Ørstedsparken og til højre ad den søndagsstille Nørregade. Et halvt hundrede meter fremme drejede han ind gennem en port til venstre og til venstre op ad en trappe.

Han ventede et minut og vovede sig ind gennem porten. Der var ikke nogen synlig bagudgang, men derimod et pissoir ovre i et hjørne. Indaedt bandende stod han i den sødlige stank af urin og vogtede over opgangen gennem et knasthul. Han kom ud et par minutter efter, baerende pa en hvid plastpose med en reklame pa. Dens form antydede sammenrullet tøj og noget, der mindede om sko. Han gik tilbage mod Nørrevold - ind pa Nørreport station.

Han stod lige bag ham, da han købte billetten.

- En Klampenborg retur.

Han gik ned ad trapperne.

- En Klampenborg retur.

Ti meter bag ham, til toget kørte frem.

Og en meter bag ham hele vejen til Klampenborg.

Han klaebede sig til ham som en igle - slap ham ikke med øjnene under omklaedningen. Hans ben var tynde, maddikeblege og harløse, knaeene hvaelvede staerkt fremad. De kom til at ga side om side i en flok pa en snes stykker frem til startstedet. Der sad et lille rundt modermaerke pa siden af den lange hals. Han henvendte sig intetanende til sin bøddel - troskyldigt, i opposition som altid.

- Der skal jo puttes en flok paver pa syvhundrede... hvad hedder det?

- Eliteløbere... konkurrenceløbere.

- Ja... ind foran os almindelige. Det synes jeg den onde edder harkemig er noget svineri.

- Nah, ja.

Han vendte hovedet bort. Han ville ikke vaere pa talefod med ham... ikke endnu.

* * *

Startskuddet!

Ekkoet spøgede rundt mellem den enorme spraglede skare, der satte sig i bevaegelse som en flod frem mod Ulvedalsvejens udmunding i et kogsammen af rab, latter, sang, lyse stemmer, mørke stemmer og noget, der var rappere end trommehvirvler af fødder ude af trit.

Den lange tynde med de sorte blanke shorts og den hvide bluse med 'Farvel og tobak' pa ryggen løb i en elendig kroget stil med halvaben mund og krampagtigt knyttede haender. Han skottede halvfjendsk til venstre og højre og kastede en enkelt gang blikket bagud - genkendte det harmoniske ansigt med de ejendommelige bla øjne... noget ved pupillerne... og det lysblonde fuldskaeg - og det lille hoppende halssmykke i den tynde kaede. Han indkasserede et opmuntrende smil og kvitterede med en grimasse. Han havde kun et i tankerne - nalen... nalen. Bare han dog nu... femte gang, han skulle igennem dette helvede... kunne opna dette elendige lille skide bevis pa en slags fysisk duelighed! - Pa det andelige felt havde han ingen succes, og det benyttede man sig jo af... det forbandede udelikate osende stinkdyr til Meuth og hans forblak... hvad hed det?... hans hentydninger... antydninger 'Man kan sa let komme til skade i disse tider!' - Men vent, Meuth!... Sa! Nu var det galt med den lortede ankel igen! Han dansede et par skridt pa et ben for at aflaste den... og gentog det... og hørte den velmenende røst lige ind i nakken.

- Du, traek over til højre - helt over. Der er jorden bedre - helt ude ved rabatten - prøv engang!

Det lød daempet, fortroligt, godt ment. Han svarede ikke, men fulgte radet... ah, for helvede, nalen... bare den ene gang.

- Kan du ikke maerke det? lød det ind i nakken. - Er det løgn, hvad jeg siger? - Lad os holde os herovre, du!

- Ja, snerrede han arrigt og var klar til at svaerge pa, at Peter Lieps hus der forude - det flyttede sig ogsa - kom i hvert tilfaelde ikke naermere! Han skulede ondt til to kortklippede tolvars piger, der strøg forbi ham med jordvindende hjortespring... kapitalistyngel at se til!... Svinepelsen Meuth... femogfyrretusinde!... Åh, dette knokleri, som ar efter ar havde bevist hans uduelighed. En gammel idiot med briller og Bermudashorts løb hjulbenet og skabte sig forude... oldinge og børn, men kun af den finere klasse... 'En time og tretten'... ahja, hold kaeft! - Ankelen igen! - Stemmen bagfra:

- Prøv helt ude i graesset lidt!

Han prøvede graesset. - Nu skarpt til venstre!

Den levende menneskemasse mindede i svinget om en 'haerorm', der slar knaek pa kroppen. Han lukkede øjnene og prøvede at fortraenge den angstlignende følelse, der fulgte med den stigende puls.

Hardy Bensen la lige i haserne pa ham med et lille vidende smil. En kilometer laengere fremme ventede de første tavse signaler - lyregrenen, mosstenen, gruppen af rejnfan. Lige ud for hans øjne fløj i huggende bevaegelser op og ned det idiotiske 'Farvel og tobak' midt i en stor vad skjold, og han maerkede en brise af gammel, genoplivet sved fra dette elendige skrog, man havde dømt fra livet. Han kaeppede afsted fast besluttet pa at holde et konstant tempo. Han burde saette det op... eller ned, ligegyldigt her pa hans livs sidste distance - tre en halv kilometer! - Han burde aendre farten, sa nye mennesker kom op pa deres venstre flanke, før det fik praeg af en samlet familie, der huskede alt for mange enkeltheder...

Han forlaengede to af sine skridt og havde igen hovedet omtrent inde i nakken af fugleskraemselet.

- Prøv at saette mere fart pa - bare et halvt hundrede meter eller sadan. Bagefter kan du rende som bare fanden, makker!

Han sa en lille halv profil - lukkede øjne i et svedstribet usundt ansigt - en lille aben rund, dum mund. Fuglehalsen rettede sig lidt mere fremad, de platfodede klap-klap-klap steg en anelse i kadance. Ved siden af den smalle drengenakke ragede lyregrenen op med sit tavse varsko.

Selv var han gennemdopet og ikke traet. Forude ventede de tredive gange gennemprøvede signaler, urokkelige og palidelige, som var de placeret efter samrad med en gruppe matematikere. - Grenen, den halve lyre, strøg forbi over deres hoveder... klyngen af halvvisne rejnfan... og nu mosstenens L. Han trak en anelse ud til venstre for at fa udsyn til den lille ubetydelige bugt i rabatten, og han kommanderede venligt, lavere end nogen sinde:

- Lidt laengere over - lidt ind i graesset.

De haspende andedrag fra det stakkels gespenst foran ham mindede ham om noget... hvilket?... jo, respi...

**Nu** bugten i rabatten!

Han beregnede positionen i brøkdelen af et sekund, kastede sig frem, krummede den venstre arm i den rette vinkel, maerkede en flygtig kontakt med maerkelig iskold og svedvad hud... tospjaettende platfødder i luften... kroppens rotationer... grenenes svirp... sidste halvdel af en ed... og bag dette, i et højere liggende plan nu, brudstykker af saetninger: '... der er gaet omkuld!'... '... faldne kaemper'... latter, vittigheder, alt mens han bag buskenes sløring arbejdede hurtigt og perfekt med den samling skind og ben, han havde under sig. Hans venstre hand smuttede i sved og spyt. Et kridhvidt ansigt viste sig et kort nu med en mund, der var abnet til skrig, men som i naeste øjeblik var fyldt med jord og løv. - Hardy Bensens højre hand lokaliserede pinden, rev en handfuld løv til side, maerkede den runde metalfod - et mat lyn fra messing - det vridende skelet under hans krop - harlokken - øregangen... der!

Det føltes sejere end i pigens bryst.

Der kom en antydning af modstand, sa han matte støde i to tempi, før den runde fod mødte tindingens knogler og nu sad som rester af en høretelefon.

Han daekkede den med en albue og skaevede op til de utallige skygger, der jog forbi bag grenenes taette filigran, og han blev liggende med sin tyngde og sine kraefter og talte de konvulsiviske jag, han maerkede under sin mave og sine lar... Et... to, tre... et lille svagt sidste og fjerde.

Han blev liggende og lyttede til den evige kogen af fodslag og stemmer. Skønt han vidste, at det var fuldkommen unødvendigt, talte han til tyve, før han trak spyddet ud og skilte det ad, men han blev bag buskene som forud beregnet, mens nye løbere og nye igen klaprede forbi deroppe. Der blev laengere og laengere mellem skyggerne - de sidste efternølere naermede sig - i daempet trav - i lunten - i gangart.

Han kom daskende tilbage mod startstedet, smilede til de fa han mødte, slog opgivende ud med haenderne og rystede pa hovedet - haltede overbevisende med messingpiggen i den ene sko og metalfoden som et tryk under svangen i den anden. Han søgte bort fra stien og trak nordpa til et mennesketomt sted ved Kildesøen. Han satte sig og lod øjnene panorere omgivelserne af - hvert et stra.

Sa løste han skoene og foretog sig det samme med spyddet, som han havde gjort det ude ved Stadsgraven.

* * *

Han vagnede op til en mandag i triumfens tegn - la med haenderne under nakken og afdaekkede aftenens enkeltheder, endnu baret oppe af giften i blodet, de dulmende stoffer, der igen og igen forskanede ham for den forfaerdeligste af alle konfrontationer - gensynet med sig selv.

# 21

Septemberluften la krystalklar og med en egen hemmelighedsfuld glans over baghaven. Ikke en vind rørte sig.

Han trak stolen med askebaegeret naermere og sa pa uret. Klokken var elleve. Han hørte daempet porcelaensklirren fra fru Lyngholms køkken og Vesterbrogades fjerne formiddagstrafik. Laengere borte endnu skreg en pafugl i Zoologisk Have - hujende og rat. Han la og røg og maerkede med en stille undren, at en ukendt magt styrede hans tanker uden om alle de egocentriske baner, og det stod i forbindelse med den skaemtsomme lønlige luft derude bag de fire ruder, og løvet hvoraf ikke et blad vinkede til ham.

Og fuglene var tavse, som nar en høg eller en ugle havde sat sig i et af havens traeer derhjemme ved ruinen. Høgen, uglen eller tarnfalken, der stod pa et sted med svirrende vinger, før den trak sidelaens videre - ned mod søens udsnit, der havde form som en henkastet pistol.

Han lukkede øjnene og overgav sig til alt dette fjerne fra hans anden verden, delt i tre epoker. Den første barndom, hvor hvert sanseindtryk nu stod i forbindelse med hans egen højde... da han kunne kigge hen over _det_ , og da han kunne kigge hen over _det_. Den tid, ja, halvglemt, mindre overbevisende i farverne, trukket over med en uklar hinde, men med den evindelige baggrund af farens rab og morens grad, drama, spektakel, smadret porcelaen.

Derpa perioden med den evige nagende sult, som ikke havde noget med fordøjelse eller mad eller drikke at gøre, og som han ikke ville have vaeret i stand til at gøre rede for, om sa det havde drejet sig om hans liv - kun kunne han have fortalt, at den havde noget at gøre med den isnende indvendige kulde trods bagende sommersol eller vinterens radiatorer med termometre, der viste tyve grader - og noget med ensomheden at gøre, trods rum med seks og rum med otte senge og bunker af legetøj og stuer med TV, bordbillard, bandmaskiner og hundredevis af bøger.

Og sa hjemkomsten.

Farcens sidste akt.

Her stoppede han og steg ud af sengen. Der var ting, han ikke ønskede at genoplive. Han gik i bad og klaedte sig pa uden at have dannet sig beslutninger af nogen art. Han stod alligevel pa saedvanlig made og klappede pa sine lommer og sa pa sit ur.

- Skal jeg have tanket? - Nej.

Han drak en enkelt whisky og gik ned og satte sig i vognen - følte en stille glaede over de mekaniske funktioner, den naesten hviskende lyd af smørelse, pasning og friktion fra olievaedet, sølvblankt metal - ikke en mindelse af raslende blik. Det var et vidunder bygget op omkring seks lydige cylindre, der reagerede for et vip med en ta.

Han kørte langsomt, over Brønshøj, mosen, Hareskovvej.

Hun sad ved alt roderiet pa det runde bord med turban om haret og en lille smule panik bag de store runde brilleglas, straks da hun fik øje pa ham. Hun lagde den abne bog fra sig pa gulvet med bagsiden i vejret.

- Hardy.

Han smilede og satte sig. Han betragtede hende venligt og indgaende og røbede ikke med en mine, at han for første gang forbandt hende med hendes sande alder. Der var to fine rynker, han aldrig havde set før, og noget forandret ved munden.

- Jeg har faet en ny vogn, sagde han. - Vil du med en tur i den?

- Jatak, men... jo, det vil jeg gerne.

De kørte nordvestpa, ad smalle veje gennem sma byer, og de drak kaffe i Lynge. Først der slap hun noget af det løs, hun havde vaeret spraengfyldt med.

- Du kom bare for at køre mig en tur.

- Ja.

- Og ikke andet?

- Nej.

De var hjemme ved firetiden. Han stod lidt og sa ud over haven med ukrudtet og den sidste lille rest af verandaen, hvor vaeselen en gang smuttede ind. Hun stod bag ham og sagde med lidt undskyldende tonefald.

- Jeg skal ogsa se at have noget gjort ved den.

- Ja, nu kan det jo lige sa godt vente til foraret, svarede han.

Hun stod pa trappen og vinkede, da han kørte.

Han anede ikke, at det var sidste gang han sa hende.

Han sang gjaldende højt i bilen pa hjemvejen og standsede brat op, da noget slog ned i ham.

- Jeg har kludret i det pa et punkt. De papirspyd, der har staet frit fremme pa mit vaerelse... pludselig er de vaek. Og hvornar laeser fru Lyngholm i aviserne om papirspyd? - Satans!

Han standsede ved den første boghandel, han kom til, men forgaeves. Først ved den naeste fandt han et magen til det, der nu la pa bunden af Kildesøen.

Der la ingen besked til ham.

Der var ingen kuvert med penge!

Han bandede indaedt, rystede af raseri - skreg hysterisk og matte stive sig af pa en staerk whisky.

- Jeg kan ikke komme i forbindelse med de helvedes rotter uden om Kenneth, og han sidder i spjaeldet!

Han spiste to Ketogan - skyllede dem ned med whisky og travede rastløs om, indtil han maerkede de første blide bølger og en meddelelsestrang, der fik ham til at snakke himmelhøjt til sig selv.

Han gik ind i fru Lyngholms stue og kastede et blik ned pa gaden. Idioten stod dernede igen nu - manden med notesblokken fra belysningsvaesenet eller et andet vaesen. Han var der ogsa i lørdags og i fredags - glanende pa fortove og facader - noterende.

Telefonen ringede. Han fløj ind til sig selv og rev røret af.

Det var ham - den saedvanlige. For første gang var der en anelse menneskelighed i hans stemme. Noget paskønnende, tilfreds.

- Har du laest aviser?

- Overhovedet ikke.

- Har du en ved handen?

- Nej. Jeg mangler ogsa en kuvert med indhold. Jeg troede ikke der kunne ske fejl i det firma! Forsinkelser! Hvad skulle der sta i avisen?

- Der er sket et mystisk dødsfald under eremitageløbet. En deltager er død, formentlig af en hjerneblødning.

Han lo glad og stolt.

- God diagnose. Hvad med min kuvert?

- Du far dit tilgodehavende inden midnat... det hele. Hør sa her: Der er et job igen - hurtigt og enkelt. Klokken atten, og det vil sige om tre kvarter... venter en mand pa dig uden for Faelledparken, hjørnet af Blegdamsvej og Frederik den Femtes Vej. Kendetegn: en avis i højre jakkelomme. Har du det?

- Jeg har det.

- Godt. Du kommer i aktion med det samme, sa du ma hellere tage med, hvad du har brug for, men hold dig ved telefonen, til du kører. Har du ogsa det?

- Jeg har det hele, skrydede han, svimmel og almaegtig. - Efterhanden er I vel klar over, at jeg ikke skal have det skaret ud i... Hallo!

Forbindelsen var vaek.

Han lo igen og gned haender.

- Et nyt job allerede nu. Efterhanden far jeg udryddet...

Han sa pa uret.

- Jeg kører om et kvarter.

Han tog papirspyddet - det tredie og nye, skilte det ad og fordelte det i lommerne som to gange før. 'Manden med spyddet'.

Manden var middelhøj og sidst i tyverne, solbraendt og rank. Et sammenfoldet eksemplar af **politiken** stak op af hans højre jakkelomme. Han talte et nydeligt sprog.

- Lad os traekke os lidt tilbage, foreslog han straks.

De fulgtes ad hen mod en parkeret vogn og satte sig ind.

- Vi har et lille stykke at køre, forklarede han, idet han satte nøglen i taendingslasen. Hans handled var kraftigt, firkantet, mørkt beharet. Han sagde ikke mange ord undervejs. Kun et daempet 'Nanana', da en nervøs dame tradte et par skridt ud i et fodgaengerfelt og straks sprang tilbage pa fortovet. Først pa det sidste stykke begyndte han sa smat at informere.

- Det hele er overstaet pa mindre end fem minutter.

- Ja, det har jeg hørt noget om, men det rokker ikke ved min pris. Lad os fa den fastlagt med det samme.

- Du far det samme som sidst du var i aktion.

- Sa er sagen klar, klukkede han og sa gennem sidevinduet en raekke muldbjerge, nogle skurvogne og en kran, der stak sin girafhals i vejret. Han beholdt ansigtet i den retning og tilføjede:

- Bortset fra, at jeg endnu ikke er honoreret for det sidste!

De drejede til højre og kørte et stykke over knudret terraen. Manden bag rattet sa sig om, slukkede lygterne og listede vognen ind i en taet slagskygge fra et traeskur. De steg ud og gik ind i skuret. Han taendte lys.

- Her holder vi af og til sadan et lille hastemøde.

Pa det lange bord stod nogle flasker og en glemt madkasse. Der lugtede ramt af kalk og mørtel. Pa braeddevaeggen var to piger fra 'Rapport' sat op med tegnestifter. Mandens stemme var mere fortrolig nu.

- Sid ned, Bensen.

- Bensen?

- Na, ja, maske skulle vi helt holde os fra navne.

- Ja, taenk, det synes jeg!

Han satte sig pa den lange baenk. Manden rakte ham **politiken**.

- Det star side fire øverst til venstre.

Hardy Bensen bladede frem til side fire og hørte kun med et halvt øre den ubetydelige lille skrigende lyd som fra tørre gevind. Han kunne pludselig ikke synke, og bogstaverne i overskriften virkede levende og uldne og lignede noget fra fortiden... hvilket... **hvilket**... _**hvilket**?_ - Jo. Bjørnespinderens larver, nar de pa bestemte arstider optradte pa ukrudtet hjemme ved ruinen.

> Vognmand i Hvidovre tilstar halvt ar gammelt uagtsomt manddrab somflugtbilist...

Halsen!

Sveden, der drev i baekke ned over hans ansigt!

Hans tunge kom frem og fangede noget salt.

- Bensen!

Han sa langsomt op. Hans blik gled over den lange skygge, som skabt af den nøgne fyrre watts paere løb et stykke over det mørtelskimlede gulv, slog et knaek og gled op over braedderne pa vaeggen. Hans øjne faestede sig ved det eneste virkeligt centrale - en maerkelig fortykkelse som et stykke af en cykelpumpe omkring det klassiske lille ni millimeter hul, der har vaeret det uigenkaldeligt sidste for tusinder og atter tusinder verden over...

- Men ikke for mig, fastslog han urokkelig i sin sikkerhed. - Det er sket for andre, men det sk...

Lyden forundrede ham. Han sansede det naesten latterlige i dette 'Plop', som leder tanken hen pa legetøj. Og han var jo ikke ramt! Der var bare nogen, der uset havde langet ham en med en stok øverst pa brystet, idet han rejste sig fra baenken. Fra nu af ville alt blive anderledes. - Som før!

- Su...

Han stod op nu.

Blodet kom i sma skvulp ud af hans mund og ned over hans hage ledsaget af braeklyde, og han var nu kommet dertil, at han bare ønskede at sende denne hilsen.

- Su... Lille Su...

Han havde ingen tidsfornemmelse. Det forekom ham underligt, at han naesten selv bestemte, hvor han ville ga ned - her eller der! Hans hofte ramte bordkanten. Gulvet var lodret nu og trofast parallelt med hans krop. Det holdt ham oppe, sansede han triumferende. Manden derimod svaevede vandret ud fra vaeggen og voksede og blev ildrød og gyngede vaek... helt vaek sammen med alle lyde, alle synsindtryk, alt.

* * *

Det var de første fremmødte handvaerkere, der fandt ham.

Sa snart fotograferne var faerdige, vendte Ancher ham om pa ryggen og gik hans lommer igennem. Han lagde tingene efter et bestemt system pa et stykke papir og dikterede til Rieger:

- Jakkens venstre inderlomme: To kuglepenne, en lille notesbog, en spids messingstander med gevind og møtrik til et papirspyd.

Rieger sa Anchers ansigt komme til syne under den gra løvemanke med et langt talende blik.

- Højre jakkelomme: To kassebon'er, et cigaretetui, en rund sort metalfod til et papirspyd...

* * *

Senere, da hele den første procedure var overstaet, og de sad i bilen, havde Ancher skilt piben ad og blaeste spidsen ud nede mellem sine brune sko.

- Jeg har hørt... eller laest, at det er med lejemordere som for eksempel gevaergrenaderer under en krig. De har en gennemsnitslevetid. Pa et eller andet tidspunkt rykker de ud i den tro, at de skal møde et offer - og star sa pludselig ansigt til ansigt med afløseren, men jeg ved det fandenhakkeme ikke!

De holdt ved Retsmedicinsk Institut.

Han la pa køl nu i sin metalskuffe, uforholdsmaessigt grim i døden og med maerkesedlen fastsurret til storetaen. Han la tre skuffer fra en, der under uklare omstaendigheder var død under Eremitageløbet og skulle obduceres nu klokken elleve.

Ancher tog kun en ting med sig derfra.

Tyrens tegn.

- Omtanke har han ikke manglet, erklaerede han og forskede knuden pa den tynde, men forraederisk nye og blanke kaede.

Sa kørte de videre. Ud i Bakkegards Alle og ringede pa hos den gamle fru Lyngholm.

# Om Lavinen

Hardy Bensen regnede med, at det blot skulle vaere en sag om at fa en uges henstand pa en afbetalingsordning. Men hurtigt fandt han ud af, at nogle mennesker ikke accepterer andet end kolde kontanter - til tiden. I stedet for en ny aftale bliver Bensen bedt om at betale hele restsummen inden for 24 - og uret tikker...

* * *

Torben Nielsen (1918-1985) var en dansk forfatter, der udgav bøger i flere forskellige genrer. Nielsen fik sin litteraere debut med bogen "Gry. Historien om et pindsvin", som udkom i 1970. Herefter udgav han bade børnebøger savel som krimier. Blandt andet modtog han Poe-klubbens Berenicepris for arets bedste krimi for bogen "Nitten røde roser" (1973). Nielsens kriminalromaner var kendt for deres realistiske islaet, som havde rod i Nielsens arbejde inden for politiet i mere end to artier.

redpajama_set_name: RedPajamaBook