text:
Bodil Malmsten

Undergångarens
sånger

Modernista

STOCKHOLM

# UNDERGÅNGARENS SÅNGER
# 1

Det här är till dig, undergångare

Gå under i glädje

så nära ådern det går

Abdikera

Stig ner

Däruppe stämplar bödeln med sitt glödjärn

Du men inte du

Sortering sker

Inte du

Det nakna hjärtat i slakteributiken inslaget i ett aftonblad

## Undergångarens sånger

EN vinterkväll i en liten stad i Mellansverige händer följande.

Ett tåg bromsar in vid stationen, en författare stiger av tåget. Kölden är hård, väskan tung av böcker, andedräkten fryser.

Inga mötande väntar, tåget kommer och går enligt tidtabell. Inte en människa syns till.

Vilsen går författaren fram och åter på perrongen i väntan på att bli mött.

Ingen möter.

Stationshuset är tomt. Informationen och kassan stängda, väntsalen folktom sånär som på en drogad ung man som står och skriker vid en telefonautomat.

En TV hänger från taket, på skärmen vandrar Herman Lindqvist, osaligt talande. Ljudet är inte på.

Författaren smyger ut ur väntsalen för att inte dra till sig den drogade mannens uppmärksamhet, men när de automatiska dörrarna går upp hörs ett hest:

– Hördudu!

Författaren springer ut på stationsplanen och gömmer sig bakom en ryttarstaty.

Det är lördag kväll i Mellansverige, minus tolv grader.

Om jag står här, tänker författaren, måste någon komma och hämta mig. Man kan ju inte bara låta mig stå här på stationsplanen och frysa ihjäl.

Det verkar inte bättre.

Bortglömd.

Sista tåget har gått, här står jag; fel person på fel station.

Fel dag, fel plats, fel författare – varför står jag här?

För att jag har skrivit på kontraktet, själen är såld, ingen återvändo.

Det mörknar alltmer. Inifrån väntsalen hörs den drogades rop.

Klockan på stationshuset slår, glaset till armbandsuret har immat igen.

Efter vad som känns som en evighet hörs en bil närma sig med en till väglaget inte anpassad hastighet.

– Stanna, skriker författaren och kastar sig ut i den isiga körbanan. Bilen sladdar med skrikande däck, föraren slår upp dörren till passagerarplatsen och rivstartar svärande – shit, shit, fucking shit.

Utanför ett nybyggt kulturhus släpps författaren av – fucking shit.

Bredvid entrén till kulturhuset finns en affisch som bekräftar att tiden och platsen är rätt.

Författaren drar en suck av lättnad, men känner som alltid olust vid åsynen av sitt författarporträtt.

Ska det där vara jag? Så milt bedjande har jag aldrig känt mig och aldrig så leende.

En gång på ett författarbesök vid en skola i Jönköping frågade en elev hur det var möjligt att skriva så konstiga böcker och se så vanlig ut.

Svaret blev ett rörigt försök att reda ut hur ytan förhåller sig till innehållet. Att ett djupt yttre kan dölja ett grunt inre och tvärtom – ett muntert yttre kan dölja en livssyn präglad av mörker och sorg. Att det yttre inte behöver ha något att göra med vem man är.

En författare finns i sina böcker och inte i sitt författarporträtt.

Besöket i skolan avslutades med att en annan elev, en flicka som suttit tyst hela dagen, räckte upp handen och frågade:

– Hur gör man för att komma i TV?

Entréhallen till kulturhuset är tom.

Väggar av glas. Tomma korridorer, låsta dörrar, inte en vaktmästare, inte en arrangör.

Från ett kafé i bottenplanet hörs röster. Bakom en disk står två kvinnor och gör smörgåsar med ost och prickig korv, kvinnorna är svarthåriga, mörkögda och icke svensktalande. De ler varmt och välkomnande mot författaren som uppskattar vänlighet mer än kärlek. Att vänligheten – lika lite som kärleken – har svar på vad man ska ta sig till i en situation som denna kan inte hjälpas.

Det är bara att vänta.

Hur människan förvaltar sin väntan avgör den så kallade livskvaliteten.

Att vara människa är att vänta. Samuel Beckett har rätt, Nobelpristagare eller ej – väntan är allt du kan vänta dig.

Godot kommer inte.

Det som händer medan vi väntar är vad det handlar om.

Ingenting händer.

Försjunken i allt och ingenting väntar författaren. Ser sin spegelbild med dubbla konturer i glasväggen, hör det främmande språkets melodi. Känner doften av kaffe och svensk prickig korv.

Tiden går tills plötsligt arrangören dyker upp ur tomma intet och kastar sig över författaren.

– Nämen, är du redan här!

Omfamnad, klappad, kysst på kind som i Frankrike – höger, vänster, höger – smack, smack, smack, och med läppstiftsmärken som sårskorpor släpar författaren bokväskan efter arrangören nerför trappan till ett källarplan.

– Det förra författarbesöket drog så mycket folk att vi blev tvungna byta till en större lokal, säger arrangören och håller upp dörren till ett avlångt rum med fyra bruna stolsrader.

Hellre dör jag än frågar vad det förra författarbesöket var, tänker författaren.

Vad är det för författare som alltid drar mer folk än jag?

Avundsjuka är en yrkessjukdom hos författare, som stenlunga för kolgruvearbetarna.

Åhörarskaran samlas, inte väller in men sipprar på.

Ytterst på andra bänk sätter sig en man som igenkännande hälsar på författaren, som självklart hälsar tillbaks.

Det är något anklagande i mannens attityd när han riktar sig mot podiet, något förorättat, kränkt. Han ser ut som det understa brevet i en hög obesvarade brev.

Mannen gör tydligt att de känner varandra.

Inte jag, tänker författaren och rannsakar sitt minne.

En så kallad klasskamrat?

I så fall är det jag som ska se anklagande ut, inte han.

Det enda författaren minns från sin skoltid, utom de outhärdliga rasterna, är en tvivelaktigt rolig historia om fysikaliska lagar: »Vad händer när en kropp sänks ner i vatten? Telefonen ringer.«

Mannen ytterst på andra bänk fixerar författaren med en min av – efter allt vad jag har gjort för dig.

Vem, utom mamma, tänker författaren, har rätt att visa den minen mot mig?

Till vem står jag i den sortens tacksamhetsskuld?

Författaren koncentrerar sig på sitt uppdrag och provar mikrofonen.

– Hallå? Ett två. Hörs jag?

Ingenting hörs.

– Är den på?

Ingen svarar.

– Om jag pratar högre. Såhär? Ett två.

Mikrofonen ger ifrån sig ett blodisande tjut.

Samma procedur som alltid – ett två, hörs jag, tjut.

Författaren stänger av mikrofonen och försöker få folk att flytta fram.

– Det är gott om plats längst fram.

Ingen sätter sig någonsin på platserna längst fram.

– Flytta fram, säger författaren. Det är inte farligt.

En äldre herre på sista bänk säger att det tycker han.

– Jag tittar hellre på TV, säger han. Det blir inte så intimt.

Alla skrattar utom den äldre herrns fru. Frun ser på sin make med blick som säger:

– Vänta bara tills vi kommer hem.

Par eller ej – på bänken längst fram är det aldrig någon som slår sig ner.

Varför?

För att de flesta som kommer till mina uppläsningar är som jag, tänker författaren. Styrda av andras hot och godtycke, ängsliga själar som inte törs ta för sig.

Hur blev jag sådan?

Att det är miljön och inte det genetiska som bestämmer vad en människa blir, byracka eller byråkrat, tycktes självklart på 60-talet, men vad vet man numera.

Att det finns höger och vänster, över och under, syd och nord är självklart för författaren, som består av lika delar blod från borgare och bönder, över och under, syd och nord, men lika självklart är att det inte går att få ordning på respektive begrepp.

Till partipolitik hyser författaren obegränsad misstro.

En människa mäktar ytterst sällan representera sig själv, hur ska hon kunna representera ett parti, ett helt folk?

Människans förmåga att samlas kring en idé och genomföra den är obefintlig. De hierarkier som uppstår kan inte nog fruktas, och klättrarna i toppen kommer alltid att lukta lika illa som Ferlins klättergroda.

Författaren är ett rov för motstridiga känslor av jämbördig styrka. Fruktar fundamentalister, men är svag för veganer. Hyllar det gemensamma men vill bestämma själv.

Det värsta med att bestämma själv är att göra det och sedan stå fast vid det som blev bestämt.

En osäker är jag, tänker författaren, och kommer så att förbli.

Den dag de säkra sitter och vräker sig på första bänk har jag ingenting att komma med.

I detta ögonblick gör tre gamla damer entré. Stödda på rullatorer, käppar och kryckor skrider de in i lokalen och intar som kungligheter under allas blickar platserna på första bänk.

Damerna är sinsemellan olika och de äldsta som någonsin setts på en författarkväll. Den första bär halsband av granater, den andra skor med liten klack, den tredje liknar Selma Lagerlöf.

Vördnadsbjudande.

De gamla damernas ansikten är som rosenblad, vita och mjuka, ådrorna på deras händer är blå, händerna darrar, men damerna utstrålar en obeveklig inre styrka, inte att förväxla med säkerhet.

Om ordet inte vore så besudlat vore det lycka.

Måste man bli lika gammal som damerna innan man törs ta sin plats på första bänk?

Stundens allvar drabbar författaren.

De gamla damerna har hört och sett allt, ingenting mänskligt är dem främmande.

Vad har jag att ge dem?

Kallsvetten tränger fram under kragen.

Vad har jag att komma med?

_Flickan & främmandet_

En flicka bodde en gång med sin farmor i en liten, liten stuga långt upp i norr.

Björkveden sprakade i vedspisen, fjälltopparna var vita som Fujiyama.

I ladugården stod korna, grisarna och fåren. Farmodern spann och stickade. När flickan inte hjälpte farmodern med sysslorna på gården läste hon tjocka böcker.

En dag kom det främmande till stugan.

Kaffe dukades upp i finrummet, inte med sju sorters kakor men sju gånger sju – rullrån, kardemummakex, karlsbaderbullar, drömmar på riktigt smör.

Kaffeservis och silverskedar.

Gräddsnipa och sockerskål.

Främmandet tar plats, skrapar med stolarna.

Sockret rörs om i kopparna, det klirrar.

Farmodern passar upp och häller i påtår.

Flickan går runt med kakfatet – ta en kaka till.

Det doppas.

Jöns i kyrkbyn har hängt sig. Och regnar gör det så potatisen blir svart. Margit har magkräfta. Korna har pissat i Sundbloms brunn.

– Och vad ska en sån flicka bli när hon blir stor?

– Författare, säger flickan.

Drömmarna smälter i munnen på främmandet.

Det blir tyst.

När främmandet har farit får flickan de värsta bannor hon någonsin fått, och det är inte farmoderns vrede som flickan för evigt minns.

Farmodern är inte arg, hon är skamslagen.

Slagen av en skam så stor att hon inför flickans ögon blir ett med den.

– Är du alldeles rysk, flicka.

Vad ska det bli av oss nu?

Att skämma ut sig så inför främmande.

Under en tid var författaren en av landets mest efterfrågade på hembygdsföreningar och bibliotek. Reste land och rike runt med sina böcker, pratade på estrader och i lokalradio, lät sig avbildas i lokalpressen i patetiska poser, det var en skammens tid med för mycket sprit och för mycket prat bredvid mun.

»Never speak«, säger Samuel Beckett, författarens förebild.

Prata aldrig.

Prata aldrig om det du gör, gör det. Inte ett ord om »processen«, inte ett ord om hur, varför och varifrån det kommer.

Prata aldrig om skapandet.

Skriv om du måste, det är illa nog, men prata inte.

Författaren pratade.

Om processen, hur, varför och varifrån. Lämnade ut sina källor, svek hemligheten, skapelsemysteriet. Lät tungan löpa, pratade sönder och samman och isär.

Aldrig så utskämd, aldrig så nära sin undergång.

En gång på ett hotell i Örebro låg ett rep på hyllan i garderoben.

Det var i Örebro och det var ett rep.

Inte en uppläsning till, tänker författaren, men när det under en längre tid inte kommer en enda förfrågan känns undergången mer överhängande än någonsin.

För några år sedan vann författaren tredje pris i en novelltävling för landets yrkesverksamma författare.

Tredje pris! Delat tredje pris.

Så förfördelad och förbisprungen har författaren sällan känt sig – delad tredje plats!

Att åttahundra yrkesverksamma författare kom efter gjorde inte författarens grämelse mindre, delad tredje plats.

Mannen ytterst på andra bänk gör ett fnysande ljud.

Grämelsens son, tänker författaren – vem är han?

Typen kan vara lärare, bibliotekarie, bokhandlare, någon av de många som författaren gjorde bort sig inför under sin framgångsperiod. Kanske en av de eldsjälar som slåss för kulturen mot styrelser i Kultur- och Idrottsnämnder som tycker att författarbesök är käringtjafs utan tillväxtpotential.

Att det bara är käringar som kommer på uppläsningarna är en myt och en vandringssägen, och om så vore.

Hellre tusen tanter än en gubbe som mannen ytterst på andra bänk, tänker författaren och ser med respekt på de tre gamla damerna på första bänk.

Typen ytterst på andra bänk har tagit fram ett anteckningsblock som han börjar klottra fullt med ord.

En journalist!

Den journalist som en gång fick höra sanningen i Sölvesborg?

Men var inte den journalisten en ung kvinna, vars mål var att få en egen talkshow i TV, och inte en medelålders man?

Efter sju gin och tonic är skillnaden mindre än man tror.

En värld är varje människa,

befolkad av blinda varelser i dunkelt uppror.

GUNNAR EKELÖF

Varför skriva, tänker författaren, när Ekelöf redan har sagt som det är och vackrare?

En gång visades ett program om Ekelöf i TV. Ur bruset från de allt fler TV-kanalerna skilde sig en stilla dokumentär om poeten Gunnar Ekelöf. Till bilder av träd och porlande vatten talade Ekelöf bland annat om vad han såg som författarens och konstnärens uppdrag.

»Det som ger författare och konstnärer deras uppdrag är det outvecklade hjärtat«, sa Ekelöf.

»Att lära folk att se, att lära folk att känna, att utveckla deras hjärtan. Men i vad mån det kan uppfattas som ett program vet jag inte, det är ju egentligen rena rama nödvändigheten.«

Ett slags försörjningsplikt, sa Gunnar Ekelöf och författaren håller med. Att utveckla människornas hjärtan är uppdraget även för den poet som inte är Gunnar Ekelöf.

Att konstens uppdrag skulle vara att provocera sa Ekelöf ingenting om; konstens uppdrag är inte att provocera.

Om konsten ändå provocerar är det för att den är så illa tvungen, men konstens uppdrag är inte formulerat så.

Ytan skriker och djupen tiger still, de dumma skriker och de visa lyssnar.

»Det är till tystnaden du skall lyssna«, säger Ekelöf, »tystnaden i retoriken.«

Att resonera med de dumma är som att slåss mot ett näste med pestråttor, inget att spilla tid på.

»De dumma har hjärnor av segelgarn och hjärtan av gummi, de kan gå på vattnet för att de inte vet bättre, de har hud av svinläder och en själ som ett näste av pestråttor.«

Så är det sagt. Inte av Ekelöf men av Aksel Sandemose. På varje pestråtta går det två visa män.

Det faktum att enbart fånar exponeras i media bevisar inte att fånarna är i majoritet.

En gång kom en mycket ung man fram till författaren efter en författarafton och sa:

– Jag gillar inte dikter, men ändå liksom.

Det är den sortens gåvor – men ändå liksom – som gör det möjligt att överleva det orimliga livet som författare.

Att utveckla människornas hjärtan, tänker författaren, särskilt det i mannen ytterst på andra bänk.

En fråga som ofta ställs på uppläsningskvällar är den om hur det egentligen är att vara författare.

Författarens svar är alltid detsamma:

Jag kan bara svara för mig själv.

Att vara författare är att leva på torra brödkanter och gamla tepåsar för att man aldrig hinner komma i kläderna innan Konsum har stängt för att det är en mening som måste avslutas. Ett spår måste följas, ett spår så vagt att det försvinner vid minsta fläkt.

En röst måste avlyssnas, tala till punkt.

Att skriva är att inte våga gå ifrån för då tystnar rösten.

Att skriva är att tvivla.

Förtvivla.

Att skriva är att forska efter något okänt, och hoppas att man inte hittar något vars följder inte går att överblicka, som Robert Oppenheimer och Wernher von Braun.

Att skriva är att skriva om.

Om om om om om om om om om om om om om om om.

Misslyckas igen, misslyckas bättre.

Undergången lurar vid varje skiljetecken, varje ord, varje stycke, varje avslutat eller oavslutat manuskript.

Att med hjälp av ett så trubbigt redskap som språket försöka göra kännbar den känsla som satte i gång försöket – dårskap.

»Språket är oanvändbart när det gäller att meddela sig. Hur mycket den skrivande än bemödar sig så pressar orden allt till marken och gör den fullständiga sanningen till en lögn på papperet.«

»Alfabetet är en kyrkogård med tjugoåtta bokstäver.«

»Människan är ett ledset däggdjur som kammar sig.«

Att skriva är att citera, stjäla, ljuga, svika och bedra.

Att skriva är att stjäla från de fattiga och ge till de rika, att skriva är att vara parasit med hela mänskligheten som värddjur.

Den som skriver är en vampyr som lever på andras blod.

Den författare som tror att det är en komplimang när läsaren säger »hur kunde du veta hur jag tänker?« den författaren tar miste. Det är ingen komplimang utan ett avslöjande, det slutliga beviset på författarens mentala kannibalism.

Det finns författare som säger »mina böcker är mina barn«.

Den förälder som lämnar ut sina barn åt det öde som en författare gör när en bok lämnas ut till bedömning är ett monster, ett undantag, en anomali.

– Jag älskar dig, säger författaren till sina närmaste.

Det är bara så mycket emellan; spåret, rösten, meningen som måste avslutas.

– Jag är strax klar. Kommer! En sekund!

Och plötsligt är barnen vuxna, äktenskapet upplöst och författaren ligger på sitt yttersta i en korridor.

Om det framstår som ett lika bittert faktum som det är, är det en sällsynt seger för språket.

Ändå är det språket som bevisar att jag finns, tänker författaren.

Poesin, inte politiken, är realistisk.

Författaren, som har tänkt läsa upp en kort prosatext, börjar som alltid tvivla.

Det vore kanske ändå bättre med en dikt?

Prosabetraktelsen är kanske för påträngande med sitt direkta du?

Du

Du befinner dig i ett land, en stad, ett hus, i ett rum – du är på en författaruppläsning på ett bibliotek i landsorten.

Du har kommit ensam eller i sällskap med någon du känner, frivilligt eller för att din fru kräver det.

Ovanför dörren lyser en skylt där det står Nödutgång eller nöd.

För att få släcka skylten krävs dispens från Bryssel.

Det finns ingen motsvarande varning till den som är på väg in, den som går in gör det på egen risk.

Därför är det alltid tomt på bänkarna längst fram.

Omkring dig sitter andra människor. Bredvid dig, framför och bakom.

Tänk dig nu att du kan höra vad de andra tänker, att det blir en reva i verkligheten och du kan se in i huvudet på den som sitter bredvid. Att du kan läsa av eller avlyssna flödet som finns där; det som är själva människan innanför kroppen och kläderna. Flickan framför, damen på tredje bänk, gubben i rullstolen vid dörren, mamman och dottern som är så lika varandra. Fastän du inte känner dem är det som om de står dig nära.

De mina, tänker du.

Det finns ingenting som heter en vanlig människa, inuti var och en finns en dåre, en ängel, en mördare, en dansare, en byråkrat, en narkoman. Alla har sin drog men ytterst få injicerar heroin.

Inuti var och en som sitter här finns fröet till vad som helst.

Människan är som en rysk docka.

Öppna den yttersta dockan, inuti den finns en mindre, och en mindre och en mindre, en mängd ihåliga dockor i varandra och längst in den minsta, som är solid.

Har alla en solid liten docka längst in?

Ja, faktiskt.

De gamla damerna på första bänk vänder sina rosenbladsansikten mot podiet och väntar på vad som komma skall.

Vem är jag, tänker författaren, att komma dragande med parabler till de gamla damerna på första bänk? Som en präst utan prästkrage, en förkunnare utan Gud.

Vad håller jag på med?

En författares uppdrag är att skriva, inte att visa upp sig på estrader, sitta i TV som ett djur i bur, inte att förödmjuka sig i media och skämma ut sig inför folk.

Författarens plikt är att skriva, att besjunga det mänskliga dilemmat, och det tar tid. Orimligt lång tid, tid som inte får slösas bort på annat än att skriva. Långa dagar i oändlig följd, månader, år.

För Georges Simenon tog det åtta dagar att skriva en roman om kommissarie Maigret.

Åtta dagar.

Det sägs att Simenons drivkraft låg i att han hade varit korgosse som barn.

Att det var från skulden och mot nåden han skrev.

Ändå blir inte alla korgossar Georges Simenon.

Simenons maniska energi var en ytterlighet, en hemsökelse, en sjukdom. När han skrev kände han inte igen sin egen fru och barnen hölls borta med en skylt på dörren till arbetsrummet: Får inte störas.

Febrig, isolerad, ensam med rösterna som krävde att få komma till tals i den värld som var och förblir hans, led sig Simenon igenom sina skrivperioder med sällsynta stunder av eufori.

När han inte skrev var han rastlös, ångestfylld. Sexuellt tvångsneurotisk och en pina för sig själv.

Ändå – att ha kontakt med sitt undermedvetna och tillgång till det flöde som har sitt ursprung där är något som varje författare önskar mer än allt.

Den sortens kontakt kallas för flow.

Att ha flyt.

Flyter gör det bara i ögonblick av nåd.

Det låter metafysiskt, men flow är ett vetenskapligt begrepp. Den som har flow är öppen, utan hinder, för den som har flow är det svåra lätt.

Den som har flow har tillgång till sin dolda förmåga och kommer i kontakt med källan där skaparkraften springer upp.

Den som har flow är fri att lämna sig själv och bli ett med sin skapelse.

Flow är inte något som är förbehållet författare; en bilmekaniker kan ha flow. En kirurg som opererar, en barnskötare på ett daghem, en rörmokare, en präst.

Att ha flow är att bli befriad från ett ansvar för ett annat. Att gå upp i något annat så mycket att man glömmer sig själv, men för att få flow krävs att du gör det som är din uppgift och koncentrerar dig på den.

»Det är styrkan och arten av koncentrationsförmåga som är den absolut avgörande faktorn i ett människoöde«, skrev Aksel Sandemose, författaren som formulerade Jantelagen.

Typen ytterst på andra bänk gör sitt bästa för att ge Jantelagen ett ansikte – du ska inte tro att du har någonting att komma med.

Den absolut avgörande faktorn i mitt människoöde, tänker författaren, är förmågan att inte bry mig om typen ytterst på andra bänk.

Att fösa bort det som stör flödet.

Besvärja en verklighet med en annan.

Sätta emot.

Vad har jag att sätta emot? Vad finns det?

De tre gamla damerna på första bänk påminner författaren om Miroslaw Holub, den tjeckiske poet och mikrobiolog som var övertygad om att vänligheten är den absolut avgörande faktorn i ett människoöde.

När Miroslaw Holub examinerades i biokemi missade han den mest självklara frågan för en mikrobiolog, den om var i kroppen antikroppar bildas, men Holub blev inte kuggad för det. Professorn insåg att en så självklar fråga missar en blivande mikrobiolog bara på grund av nervositet.

I stället för att underkänna Holub sa professorn:

– Ni hade tänkt svara i det retikuloendoteliala systemet, eller hur? Men det föll er på något sätt ur minnet, inte sant?

Det retikuloendoteliala systemet är inte ett svar som kan falla vem som helst ur minnet, men ett körkortsprov har många genomlidit.

Lidit är ordet, tänker författaren, som efter ett långt och slitsamt fotgängarliv för några år sedan blev besatt av tanken på att ta körkort, att få lov att köra en bil. Att få förena sig med majoriteten och bli idiot.

Att få sitta i bilkö och släppa ut avgaser, hata lapplisor och medtrafikanter.

Att kunna smita från allt – slänga in väskorna, datorn och skrivaren i bakluckan, sätta nyckeln i tändningen, vrida om, höja ljudet på radion och dra i väg. Överskrida hastighetsgränserna.

Ta en färja till kontinenten, köra Autobahn, passera St Gotthardstunneln, Brennerpasset – in i tunneln och ut på andra sidan i ljuset.

Hyra hus i Toscana, skriva den stora samtidsromanen, bli skamlöst lycklig och äntligen fri.

Det gällde bara att klara körkortsprovet.

Efter hundratals körlektioner och ett teoriprov som gick att klara bara man inte tänkte, kom uppkörningen på Vägverket, förarprovet.

Veckan innan författaren skulle avlägga sitt första förarprov hade uppkörningstiden förlängts från fyrtiofem till sextio minuter.

– Du kommer inte att behöva köra upp hela timmen, försäkrades det.

– Den långa prövotiden är till för att provet ska kunna göras rättvist och lugnt.

Lögn.

Lugn och rättvisa hade ingenting med det körkortsprovet att göra.

Ångest och godtycke, tortyr och sadism, författarens första uppkörning var ett plågsamt djurförsök, ett helvete på sextio megaminuter.

När prövningen var över gjorde författaren en, under omständigheterna, perfekt parkering på Vägverkets gård, trasslade sig genomsvettig ur säkerhetsbältet och såg på inspektören – hur gick det?

Inspektören, en man utan tvivel i sina bästa år, som före uppkörningen presenterat sig som Bo – Bosse – bar små, smala glasögon med Armanibågar. Om äkta eller falska var författaren inte i stånd att bedöma. Troligen falska.

Inspektören tog av sig sitt bälte, lät en evighet förflyta, varpå han sa:

– Nu är det över i alla fall.

Spänningen släppte, författaren ville falla på knä – tack gode Bo.

För vad?

Ett knytnävsslag i solar plexus vars verkningar aldrig går bort.

Efter ännu en sadistisk paus tog Bossen upp protokollet, skruvade hylsan av kulspetspennan, riktade den som en kulspruta i en exekutionspluton mot protokollet och skrev:

Underkänd.

Man måste ha tur, tänker författaren.

Finns det en inspektör som inspektör Bosse är det honom jag får.

_Förbannelsen:_

Jag kunde när jag gick hemifrån.

Jag kan, men när provet kommer kan jag ingenting.

Kunskapen finns, men när provet kommer har kunskapen gått på lunch.

Det står still.

Maktlöshet.

Livet är en uppkörning och den absolut avgörande faktorn i ett människoöde är för vem du kör upp.

Det var en gång en kurs i matematik på Komvux.

Kvinnor som aldrig tidigare studerat matematik fick chansen att göra det för att lättare kunna integreras i yrkeslivet.

Innan kursen började delades uppgifter ut:

Du har åttahundra kronor, köper mat för 120, biobiljetter för 90, sonen får skridskor för 75 kronor och så vidare.

Varje uppgift avslutades med frågan:

Hur många procent av pengarna är kvar efter det att du gjort dina inköp?

De flesta av kvinnorna svarade rätt.

Sedan kom kursen, och de fick utbildning i reglerna för hur tal av den här typen ska sättas upp och räknas ut för att vara formellt korrekta.

Läsåret avslutades med en skrivning med samma uppgifter som förr.

Och nu är det bara 30% som svarar rätt.

– Kvinna eller man, säger författaren, helvetet är ett prov.

Finns det då inga regler?

För konsten att skriva en roman finns det tre regler, som ingen kan, sa Somerset Maugham.

För konsten att köra upp finns det inte ens det.

Det enda som finns är förhoppningen om en inspektör som den inspektör vid vägverket i Södertälje för vilken författaren gjorde sin femte uppkörning, en inspektör med polisonger som änglavingar och en själ lika fylld av vänlighet som någonsin Miroslaw Holubs professor.

– Det viktigaste i livet är inte att ge rätt svar i det ögonblick jag tillfrågas, sa Holub, utan att ha fått känna en varm och stark hand ge mig en knuff – bara en liten lätt, som hjälper mig ur det mörka hörn dit jag har manövrerat mig. Och det är bara tack vare vänlighet som examinationer i biokemi, liksom livet självt, blir något minnesvärt.

Att osäkerhet vid uppkörning inte har något med osäkerhet vid bilkörning att göra är elementär psykologi, men inför en inspektör Bosse är människan maktlös.

Till den sortens maktmissbrukare finns bara ett råd:

Bli författare. Då får du vara hur vidrig du vill.

Mannen ytterst på andra bänk riktar sin kulspetspenna, medvetet eller omedvetet, mot författaren, som ser mot nödutgångens gröna Nöd.

Besökarskaran är inte stor nog för att kräva byte av lokal, men tillräckligt stor för att inte vara en katastrof – varje författare kan berätta historien om den gången i Ödeshög när det bara var vaktmästaren som kom.

Arrangören hälsar publiken välkommen och informerar om nerskärningarna i kulturutbudet; kvällens författare kan vara den siste i sitt slag som någonsin kommer till den här stan.

Tungt vilar ansvaret på författaren som presenteras som »känd från TV«, varpå arrangören räknar upp ett antal boktitlar utan anknytning till författarens produktion.

Den här arrangören är inte sann, tänker författaren, och så är det.

Arrangören är fullständig fiktion.

All likhet med levande eller döda arrangörer är oavsiktlig och har ingenting med verkligheten att göra.

Typen ytterst på andra bänk däremot är en realitet med sin iskalla blick:

Du tror att du är någon. En kändis som hittar på boktitlar som ingen kan komma ihåg!

Författaren sitter som ett vaxbeläte från Madame Tussauds, fjärran och inte särskilt likt. Kommer till liv när arrangören plötsligt lämnar över ordet och säger:

– Ordet är ditt.

Den ödesdigra innebörden slår författaren.

Ordet är mitt!

Hur ska jag rätt kunna bruka det, vad vill jag ha sagt?

I begynnelsen var ordet och nu är det mitt.

Vad är det för ord, tänker författaren.

Är det långt eller kort?

Vilket är mitt ord?

Ordet är skam.

Skam är en känsla besläktad med smärta, sticker och bränner, molar och tär.

Långvarig ryggsmärta är – jämte avundsjukan – författarnas yrkessjukdom. För långa arbetspass med fel inställning – anspänning i stället för lust.

För många tunga lyft från bottenläge och upp igen.

På smärtkliniken dit författaren sökt sig är allt lidande förbjudet.

Att lida är att gå upp i sitt lidande, suddas ut, att lida är att bli ett med lidandet, att bli lidandet själv, en meningslös mängd materia utan något jag.

Smärtan däremot är ett skåp, något du har, inte något du är.

– Den som kan beskriva smärtan har större chans att behärska den, säger smärtläkaren.

– Smärtan kan ringas in, beskrivas.

Den som inte har ord blir offer.

Beskriv!

Sätt ord mellan dig och smärtan.

Isolera den.

Smärtan är en fiende som kan hållas borta med gränskontroll – hit men inte längre.

Den som inte har ord får ta orden ifrån någon som redan har.

Stjäl från de ordrika – beskriv.

Ta Gunnar Ekelöfs dikt om smärtan, tag och beskriv.

Detta skall du veta:

Värken vill ha sällskap

Smärtan vill inte vara ensam

Därför skall du inte gå till sängs

Du skall inte lägga dig till rätta

om du ens kan det

Då blir den en tyrann över din ensamhet.

Smärtan är personlig, egen, din.

Smärtkliniken är överallt där två människor samlas.

– Du kan inte ana hur ont jag har.

– Kan inte jag!

Mitt lidandes historia är lika god som din.

Om jag är hitbjuden för att jag är känd från TV, ett öde värre än döden, tänker författaren, så kan jag ju bara sitta och föreställa mig själv.

Då kan mannen som kom för att göra frun till lags känna sig lugn.

Då är faran över. Provet är klart och alla får gå hem.

Var och en som någon gång har talat inför folk vet att det svåraste är att börja. Om talaren visar rädsla smittar det, skräck sprider sig, det finns ingen rädsla större än rädslan själv, det blir panik.

Om jag visar hur farligt det är, dör vi alla, de gamla damerna först, tänker författaren och inleder med att berätta om den gången i Ödeshög när det bara var vaktmästaren som kom.

Alla skrattar. En känsla av trygghet och gemenskap fyller rummet.

Vi är i alla fall bättre än dom i Ödeshög.

Isen är bruten. Utom till mannen ytterst på andra bänk. Som en ispinne sitter han.

Pekpinne, tänker författaren – Odd!

Det måste vara Odd. Det är Odd.

En före detta svåger och rektor vid en skola i Hudiksvall, Odd som alltid tillhör majoriteten, Odd som alltid har rätt.

Det är bara det att Odd sedan länge är död. Så död som bara Odd kan vara, dödast av de döda, överlägset mest död.

Man borde tala om döden, den för alla gemensamma, den punkt som ger människolivet dess form, tänker författaren. Ska just till att läsa en dikt om döden, men hejdar sig vid minnet av den skrikande kvinnan i Farsta.

– Kan du inte skriva om något annat än döden, skrek kvinnan.

– Döden, döden. Har du inget annat än döden att komma med?

Inte mycket.

Döden och sexualiteten är brännbara ämnen som bör undvikas på en uppläsningskväll. För författarens skull lika mycket som för åhörarnas.

Det var en måndagskväll på västkusten, uppläsningskväll. Regnet öste ner, tomma gator, men biblioteket blev fullt. Bland åhörarna fanns en liten tant i rullstol. Rörd över sina läsares trofasthet ville författaren göra sitt yttersta, men som vanligt när man tar i för mycket blir det fel.

Under uppläsningen av några noveller visar det sig med förfärande tydlighet att texten detaljerat och med målande ord beskriver kvinnors åtrå till män.

En kvinna tar sin mans könsorgan i munnen, en annan försöker ligga med en man som inte vill!

Författaren blir dödligt generad. Försöker skynda på sin läsning, snubblar på orden.

– Knösorgan.

Måste ta om.

– Kösnorgan.

Svetten rinner nerför ryggen, novellerna är i jagform, i presens.

– Jag tycker om beskaffenheten på hans könsorgan.

Det tar aldrig slut.

När uppläsningskvällen äntligen är över och frågestunden kommer frågar den lilla tanten, som med stenansikte blundat under uppläsningen, varför författaren skriver så mycket om åtrå.

Övertygad om att hon har tagit illa upp ursäktar sig författaren med att könet på jaget i en novell inte behöver ha något att göra med könet på upphovspersonen, det är inte jag som är jaget, det är det undermedvetna som styr.

Att skriva är att låta det som är under flyta upp – inte mitt under och inte mitt upp.

Författaren pratar och pratar för att slutligen ta mod till sig och fråga varför hon frågar just det.

– Inget särskilt, säger den lilla tanten i rullstolen.

– Jag undrade bara varför du skriver så mycket om kvinnors åtrå när du vet så lite om den.

De gamla damerna på första bänk vet allt som är värt att veta om kvinnors åtrå – författaren tänker aldrig ta upp det ämnet igen. Barndomen däremot är ett ämne som angår alla utan att vara kontroversiellt.

Men vad vet jag om det, tänker författaren.

Barndomen är ett främmande land.

Det barn jag en gång var är en främling, vars hemligheter jag har glömt.

Det barndomsminne som författaren har gestaltat i texten »Ett barndomsminne« är inte författarens eget, det är stulet. Tillhör upphittaren, hävdar författaren, så är det med litteratur.

_Ett barndomsminne_

Det hände på ett kafé nära Stockholms central, en farbror tar med sig en brorson till ett möte med brorsonens idol, brorsonen är elva år.

Idolen är en skådespelare, som vid den tiden var en av landets mest kända och älskade.

Mötet avgjorde brorsonens framtid, han blev skådespelare, inte så känd som idolen och inte så älskad, men ändå. Teatern är hans liv.

Skådespelaren har en storebror som blev börsmäklare och som bara går på teatern för att göra sin bror till lags, lider sig igenom premiär efter premiär, Strindberg, Norén, Molière, Shakespeare och Shakespeare.

För stora känslor och för små trikåer, pinsamt och överdrivet, tycker brodern.

För mycket fantasi och för lite verklighet.

– Förhöjd verklighet, argumenterar skådespelaren. Teatern ska inte härma livet.

Teatern är rummets konst, tidens och rummets, kärleken mellan scen och salong, nukänslan.

– Jag får mer nukänsla av börsnoteringarna, säger storebrodern.

En kväll sänds ett program med skådespelaren i TV, han intervjuas om vad det är som har gjort honom till det han är:

– Hur kom det sig att du blev det du blev?

Skådespelaren berättar det livsavgörande barndomsminnet.

Hur han vid sin farbrors hand steg in på kaféet, hur vaxdukarna på borden såg ut, vilken sorts saft han bjöds på och vilka bullar.

Barndomsminnet framförs dramatiskt. Höjdpunkten är den berömde skådespelarens entré i paletå med sidenfoder och slokhatt och med orden:

– Och vad ska en sådan liten gosse bli när den blir stor?

– Mötet med Georg Rydeberg avgjorde mitt liv, säger skådespelaren med tårar i ögonen. Hade det inte varit för det mötet hade jag blivit lokförare eller pilot.

Studiopublikens applåder vill aldrig ta slut, skådespelarens ansikte zoomas in.

Redan under eftertexterna ringer han till sin storebror för att höra hur han sett ut, hur han gått fram – om han var bra.

Efter en premiär är det likadant, det är broderns åsikt som räknas.

Leif Zern är en sak men sanningen är min bror, tänker skådespelaren och frågar som vanligt hur han var.

– Hur var jag?

– Som vanligt, säger brodern. För mycket fantasi. Det var inte du som träffade Georg Rydeberg den där gången.

Det var jag.

Du hade scharlakansfeber.

Det var mig farbror Roland tog med till kaféet vid Centralen, inte dig.

– Kan väl hända, säger skådespelaren, men hur var jag?

Flickan som bodde i den lilla stugan i norr med sin farmor blev etnolog. Syns då och då i TV i egenskap av expert på hur det var förr. Talar om sin misstro mot tvärsäkra slutsatser, berättar om rön hon har kommit fram till genom åratals forskning och tusentals intervjuer, hur opålitligt minnet är och hur noga minsta detalj måste granskas för att få kallas sann. Hon betonar vikten av saklighet och källforskning, ifrågasättande, faktakontroll.

När etnologen berättar om hur det var förr sitter författaren vid TV:n med penna och block. Det finns redogörelser för gamla seder som författaren stulit rakt av och lagt in i sina böcker med egna slutsatser.

Förr i tiden i södra Norrlands fjälltrakter brukade folk flytta till sommarhuset på försommaren och från sommarhuset när hösten kom.

Råttskiten sopades bort och golven skurades med såpa och rotborste. Trådgardiner hängdes upp och askan togs ur spisen. Kopparen putsades.

Björkrismattor flätades till midsommar.

Inget konstigt med det utom det att sommarhuset låg tvärs över gården.

Var det verkligen så?

Det finns inga fotografier, bara minnet av vad de gamla har berättat, barndomsminnets sviktande myr.

Det främmande barndomslandet.

Det är inte alltid säkert att du har varit där och om det var där, så kanske det inte var du.

_Min barndom minns mig_

Alltmera minns jag skaren, blåmånen och

dunkandet från mjölkmaskinen

och separatorns surr när jag var ung

och lagårdslukten kalvarna och svinen

alltmera söt den lukten rofylld, tung

Alltmera doftande den färska träklabben på kapen

jag travar färska travar vinterved

och jag är åtta år nu nästan nio och inte ett

av vedträna får ramla ner

Alltmera minns jag brunkullan vid källan

alltmera dyrbar med sin smak av svart choklad

och kallkällan den bottenlösa blodriskan och murklan

och aspens darrande och gula blad

Och mjuka tunnbrödskakan varm som heta handen

och björklövsmattorna som mormor band

midsommarblommen och potatislanden

och frosten i midsommarnattens blåfrusna potatisland

Och alla lingonen i lingonplockarn

och alla blad och skaft som måste rensas ut

och spritärter och när vi åt på gården

inunder rönnen innan rönnen blommat slut

Och morfars långa döende och mormorskinden

alltmera minns jag närmare ändå

och hjortronmyren myggen nordanvinden

och vådaskottet ådern midnattsblå

Så minns jag barndomen min enda barndom

linnea pyrola, förgätmigej

förgätmigej för det är inte jag som minns min barndom

det är min barndom som alltmer minns mig

Dikten om barndomen har författaren dragit tillbaks från publicering, inte en, men flera gånger.

– Varför? frågar de gamla damerna på första bänk.

– Därför, säger författaren och försöker förklara för de lekmän som de gamla damerna trots allt är, att dikten är omodern. Att publicera något så bortom dagens diktat om hur dikt ska se ut är dåraktigt.

– Någonting så dåraktigt som att bry sig om dagens diktat finns inte, säger den gamla damen med granaterna.

– Det skulle i så fall vara, säger damen i skorna med liten klack, att inte vara dåraktig nog när det krävs.

– Åt helvete med dagens diktat, säger den av damerna som liknar Selma Lagerlöf.

– Upplåt inte rum i ditt medvetande. Låt dagens diktat stå i farstun och frysa, ta inte in.

– Släpp inte in främmandet.

– Låt dig inte bli ett med din skam!

De gamla damerna formulerar med lyrisk skärpa sin indignation.

Är det jag som är diktare, tänker författaren, jag eller ni?

Sveriges störste nu levande författare, Y, är skadereglerare vid försäkringsbolaget Skandia på Sveavägen i Stockholm, ett kvarter från Albert Bonniers Förlag.

Med en frihetskänsla som ingenting rår på passerar Y varje dag förlaget. Ser böckerna som skyltas i fönstren, författarnas hundansikten på porträtten – det ängsliga leendet, underkastelsen. Kravet att behaga, få beröm, bli berömd och få utmärkelser, litterära priser. »Att ta emot ett pris innebär ingenting annat än att låta sig kackas i huvudet därför att man får betalt för det.«

Det har den store Thomas Bernhard skrivit.

Att ta emot ett pris är att kräla i stoftet och bli kackad i huvudet av kretiner och medelmåttor, parnasspåvar, kappvändare i juryer som varje år har makten att höja upp eller banka i stoftet dessa arma på knä krälande författare.

Du biter inte den hand som klappar dig, författare.

Handen ska slickas och skon.

En publicerad författare är en knähund, tänker Y, går med högburet huvud förbi Albert Bonniers Förlag och in genom Försäkringsbolaget Skandias personalingång på Sveavägens baksida.

Jag är fri.

Redan i sjuårsåldern hade Y börjat skriva berättelser och dikter som publicerades i _Länstidningen_ och _Röster från Västerort_. Vid nio års ålder skrev han _Länstidningens_ sommarföljetong och året därpå en svit dikter om kärlekens pris.

Fantastiskt, sa folk.

Vad du kan hitta på!

Hitta på!

Med avsmak drog Y tillbaka sina manuskript från _Länstidningens_ redaktion och _Röster från Västerort_.

Att lämna ut resultatet av sin möda till folk som säger fantastiskt och hitta på.

Aldrig i livet och inte efter min död. Y är tolv år när den sista dikten publiceras i _Röster från Västerort_.

Hitta på!

Ingenting som är sant kan hittas på.

Den som hittar på blir avslöjad och får stå med skammen när sanningen uppenbaras. För den som kan lyssna är sanningen uppenbar och det är i rösten som sanningen finns. Redan i moderlivets mörker visste Y att det är i rösten berättelsen finns.

En vemodig vaggsång kan framkalla trygghetskänsla och lycka, det är rösten som avslöjar hur det står till och inte vemodet i orden.

En mor kan tala lugnande till sitt barn, men om oron finns där är det oron som hörs.

Ensamhet, hopp, kärlek, hat – sin röst rår ingen på. Det människan försöker dölja talar tonfallet om.

Hemmahörigheten hörs och avståndet till den.

Erfarenheten och dagsformen.

Vreden bakom försonligheten, förälskelsen under det nonchalanta tonfallet, vansinnet under de sansade orden.

En dum människa har en dum röst.

En ung människa kan ha en gammal röst, en rik kan ha en fattig röst och tvärtom.

Om rösten tillhör en man eller kvinna hörs inte alltid, men det hörs vem mannen eller kvinnan är bortom det där.

Den ensamma rösten som stiger fram ur sorlet i förorten, byn, på bussen, i husväggarna, på skolgården, gågatan, Stockholms Central, den rösten är Y:s uppdragsgivare.

Ibland känns det, tänker Y, som vore jag ett enda öra. Som vore jag den muterade musen med ett människoöra i stället för kropp. Med det monstruösa örat mot mänskligheten hör jag hur det står till.

Det är bara att lyssna och skriva rent.

Bara! Jag säger bara när jag menar enbart!

Jag suddar i sanningen genom att välja fel ord.

Så vaktar Y på varje ord, varje bokstav är ett val.

Att skriva rent är det svåraste, ingen har någonsin lyckats med det.

Inte Dostojevskij, inte Beckett och inte jag, tänker Y.

Må så vara.

Att misslyckas är inget nederlag, att misslyckas ingår i uppdraget. Vad det handlar om är att misslyckas med större insikt vid nästa försök.

Om misslyckandet publiceras eller ej är vars och ens ensak, tycker Y. Men nog är det något fel med folk som måste visa upp allt de gör.

Som ett barn som håller fram pottan.

Titta vad jag har gjort!

Duktig idiot.

Y är en vuxen människa som har fattat ett moget beslut.

Till skillnad från författarna i fönstret till Albert Bonniers Förlag väntar Y med att visa upp vad han gjort till den dagen pottan är full med guld.

Varje dag skriver Y, utan hopp men med lust. Den som skriver av lust utan deadline har nyttjanderätten till sitt eget liv, den som skriver av lust är fri.

Om Y har ett budskap – dit räknas en vacker mening, ett roligt ord – skriver han ut det på bläckstråleskrivaren och sänder till adressaten med papperspost.

Att vara författare och ge ut böcker är att vara som ett barn. Som ett barn stå med pottan i hand och vänta på att de stora ska komma och säga duktig.

Kritiker är också som barn, leker med vapen vars verkningar de inte har en aning om:

– Pang pang.

Jamen, stig opp då!

Vi leker ju bara.

Det finns kritiker som vet vapnets verkningar men använder det ändå.

– Den som sig i leken ger får leken tåla.

Ostraffat sker det självklart inte.

Skyll dig själv.

Du är död.

Som ett barn är författaren och som ett barn är kritikern, men barn är det bara barnet som är. Det barn som har tur. Barnet som har otur får aldrig vara barn.

Men vare sig barnet är ett barn med tur eller otur så är det på allvar, att vara barn är ingen lek.

En vuxen har en vilja som, med oerhörda inskränkningar, kan sägas vara fri. Ett barn har inget val.

Vill inte, säger barnet, men det kan ingen ta hänsyn till.

Häromdagen hördes en mamma säga till sin son utanför en leksaksaffär i ett köpcentrum i Sverige:

– Vad du vill eller inte vill är fullständigt ointressant.

_Barnet_

Barnet med mamman på ICA, det är sant, det har skett inför vittnen vid fyratiden en eftermiddag.

Barnet stod i höjd med kasslern och kycklingfiléerna, mammans röst gick rakt igenom allt levande kött:

Du obstruerar inte, Patrik, du obstruerar inte.

Barnet vill sjunka genom jorden och komma ut i Kina, befriad, men den sortens frihet har inte barn.

Jesus gick på vattnet, barn får inte ljuga, ändå ljuger barnet vid vattnet bland fjäril och dagsländor, harkrankar springer på vattnet, det går.

Barnet hoppar ifrån det högsta och blir liggande på botten, dras upp och är tillbaks i sin barndom.

Hur kunde du vara så dum.

Barn får inte ljuga, barn ljuger och skäms.

Barnet på branten av världsalltet, randen av universum med svindel i det stora midnattsblå.

Räddare kan ingen vara, vem räddar barnet i världsrymden?

Det finns ingenting att vara rädd för.

Jomenvisst.

Mörker och månsken, oändligheten, det finns inget slut på den, mamma hjälp.

Barnet som ställer en fråga, den största frågan som ingen minns. Bara barnet vet hur viktig den är, livsviktig. Ingen vuxen kan minnas, det går inte, vuxenminnet måste vara fullt av det en vuxen måste minnas för att försörja sig och barnen:

– Har du någon aning om hur dyrt det är, nya gymnastikskor igen, över min döda kropp.

– Ska du dö? Du får inte dö, mamma,

Mödrar får inte dö.

Barnet med frågan, den vuxne som gör vad som helst för att slippa svara, skyller ifrån sig på barnet:

Du förstår inte, du är för liten, det är för svårt för dig.

För svårt!

Ingenting är för svårt för ett barn.

Att vara barn är det svåraste, ingen tar sig levande ur det, ingen med förståndet i behåll. Barn växer upp och blir vuxna, det finns ingen kvar att berätta vad som hände, ingen minns. Ingen klarar det. Alla måste lämna skådeplatsen.

Där barndomen ägde rum finns varken tak eller väggar, en världsrymd – det är allt. Några lämningar. Kor av kottar, en bräda med tomburkar och Luxtvålskartonger, vad får det lov att vara? En krona jämnt.

Det finns ingenting som heter ett rutinerat barn. Allt händer första gången, sedan är det hänt och för sent. Barnet är underkastat lagar som barnet inte har en chans att hinna lära sig, det går för fort.

Ta din tandborste och nallen, i morgon ska du sova någon annanstans, i en annan stad, i ett annat land, om en månad, om ett år.

Allting ska bli bra, fråga inte så mycket, snyt dej, nu måste vi gå. Flyga, vandra till fots med en kärra och en åsna, fara med båt över havet och kräkas, nu måste vi ge oss i väg.

Vilka vi?

Du obstruerar inte.

Nu måste vi gå.

Vilka vi?

Att flytta är inte att fly.

Författaren, som nyligen har genomlidit en påtvingad flyttning, tvingar sig ständigt att påminna sig detta:

Jag är ingen flykting, jag lämnade min vackra våning för att jag inte hade råd att bo kvar.

Hade jag bott kvar hade jag inte haft råd att göra annat än att bo.

Jag flyttade frivilligt, jag drevs inte ut med vapen och hot.

Jag var inte tvungen att fly undan förföljelse, etnisk rensning, krig.

Fast ändå på sätt och vis, tänker författaren, men går inte in på det.

En författarafton ska vara gemytlig, inte uppvigla massan till protest och revolt mot övermaktens arroganta diktatur.

Författaren berättar en annan historia om makt.

Min vackra gamla våning liknade lägenheterna i målningar av Vilhelm Hammershøi.

Samma lugna rum med balanserade proportioner, spegeldörrar som öppnades från rum till rum.

Samma jämna grå ljus.

Samma stillhet.

Samma tystnad och tomhet som hos Hammershøi.

Intrycket av ödslighet i Hammershøis rum förstärks ofta av en bortvänd gestalt, en kvinnonacke, en rygg, det är Ida Hammershøis rygg. Med sin närvaro i bilden förstärker hon känslan av frånvaro och panik.

Liksom hos Hammershøi fanns det i min gamla våning en känsla av frånvaro och ett undertryckt skrik. Skriket kom från jungfrukammaren dit dörren alltid stod på glänt. Rummet är så litet att där bara finns plats för en säng, en stol, ett nattygsbord och ett sammanpressat skrik.

Rymd och balans i bilden, men på bekostnad av något, av någon.

Till ett pris.

I Hammershøis rum är det Ida Hammershøi som betalar. Ida är kvinnan med den böjda nacken, den bortvända är hon och det är hennes tillbakahållna skrik som hörs i Hammershøis tavlor.

Ida står modell i svart klänning och grått förkläde som ett hembiträde, en städerska, en jungfru. Piga är det ord som används i dag.

En tjänarinna är vad hon är.

Ida vänder sig bort, biter ihop.

Vrålet växer.

Är det därför hon alltid står bortvänd? För att hon inte vill visa Vilhelm sitt vrål?

Är det för att hon inte står ut med att se honom?

Ida står bortvänd för att han tvingar henne till det.

Han står inte ut med att se vad han har gjort henne.

Han har tagit hennes liv och målat slut på det.

Det finns ett porträtt av Ida som ung i hatt med fjäder och ögonkontakt med betraktaren, fästmannen Vilhelm.

Här bär hon fortfarande sitt eget namn, Ida Ilsted, och hennes ansikte är fullt av liv, hon ler gåtfullt för sig själv.

På de sena porträtten av Ida Hammershøi är leendet utplånat, bortslitet från kraniet.

Ida sitter med skövlat ansikte och rör om i en kaffekopp.

– Förbjud allt som kallas konst, säger författaren. De sena porträtten av Ida Hammershøi visar vad konsten gör med ett liv.

Utfärda totalförbud mot bildkonst, teater, dans, litteratur, musik. Priset är för högt.

Det är inte konstnären som pliktar med livet och om så är ingår det i konstnärens uppgörelse med djävulen:

»Du får min själ om jag får skapa i fred.«

Frun och barnen tillfrågas aldrig om att sätta sina signaturer i blod på kontraktet.

De gamla damerna vet hur det är.

Mannen ytterst på andra bänk ser ut att sitta i andra tankar, men långt därifrån.

Blicken – hur kunde du? – borrar sig allt längre in i författarens kött.

Skräcken är väckt och frågorna om varför den onda blicken har så mycket bredare landningsbana än den goda och varför den främmande blicken har en sådan makt. Och varför den onda blicken har en så mycket större makt än en god?

Varför är hånets träffyta så mycket vidare än vishetens?

Som ett svar på författarens fråga tränger den vassa blicken från mannen ytterst på andra bänk tvärs igenom de goda gamla damerna och träffar författaren där det känns värst, mitt i skammen.

Det är som om han kände till vartenda svek jag begått, tänker författaren.

Och vilka svek har inte jag begått! Mot andra och mot mig själv. Vad allt har jag inte lovat som jag sedan inte har gjort.

Mannen ytterst på andra bänk ser ut som ett brutet löfte, en oskriven bok – han ser ut som en av alla de oskrivna böcker till vilka författaren står i skuld. Bakom varje bok som blev skriven står de som aldrig fick bli till. Anklagande. Mångfaldiga som spermierna är i förhållande till antalet födda barn.

Vad har jag begått för synd mot den mannen?

En tid i trettioårsåldern ägnade sig författaren, i stort sett på heltid, åt promiskuitet. Lika mycket med unga som med gamla, vackra som fula, gifta som ogifta, män som kvinnor.

De homoerotiska erfarenheterna skilde sig inte från de heterosexuella utom vad gällde penetrationen. Bara ett tillfälle skilde sig från mängden, en orgie med tre kvinnor och två män, ett överskattat nöje där prestationen var att över huvud taget komma till.

Dåraktigt levde författaren ut sina lustar i en upphetsning som förhöjdes av smusslet och skuldkänslan, den skuldkänsla som nu aktiveras av mannen på andra bänk och hans besudlande blick.

Mannen måste vara en av dessa lösa förbindelser, det enstaka samlaget i en mörk park, på en tågtoalett, bakifrån mot en chiffonjé där det enda minne som blivit kvar är minnet av ett sendrag i höger vad.

Vad såg jag hos honom, tänker författaren och granskar förstulet mannen ytterst på andra bänk, det måste ha varit kolmörkt. Men det handlade aldrig om det yttre.

Vad det handlade om har författaren, trots tusentals timmars terapi, aldrig kommit fram till. Hävdelsebehov, kompensation? Bastardens normlöshet, sjuttiotalets moralförvirring?

För att ha något att skriva om?

Vad än orsaken var så tog det slut lika plötsligt som det börjat. De män och kvinnor som författaren dragit in i sitt driftsliv stod lika frågande som författaren inför förloppet.

Efter de lössläppta åren återgick författarens sexualliv till, som man säger, det normala. Inte på grund av ett genomtänkt beslut, det bara blev så.

I blindo och styrd av dunkla drifter lever jag mitt liv.

Om intelligens är förmågan att överleva med de förutsättningar man har fått, så har jag klarat mig oförtjänt bra, tänker författaren och talar om Turing.

Alan Turing var den brittiske matematiker som låg bakom datorn och som hela sitt liv brottades med frågan om intelligensen.

För Turing var intelligens förmågan till sökande.

Sökande efter okänd information.

Sökande av samband när man står inför ny information.

Turing var besatt av idén om att skapa en intelligent maskin, och det gjorde han. Det vara bara det att Turings maskin hade det beklagliga draget att den var fullständigt okritisk när något gick fel och att den helt saknade originalitet. Maskinen kunde utföra allt som man kunde formulera instruktioner för, men skapa någonting själv var den inte i stånd till.

»Det finns ingen likhet mellan intelligens och ofelbarhet. Om en maskin förväntas vara ofelbar, kan den inte samtidigt vara intelligent.«

Turing var ett geni, men någon genialisk maskin fick han inte till.

Turing var en udda typ som bara genom att gå nerför en gata kunde minnas de sexsiffriga serienummer som lyktstolparna hade i London när han var barn. Skilja på höger och vänster lärde han sig aldrig. Han hade bedrövligt bordsskick, kammade sig inte och skjortan hängde utanpå.

Han sprang maraton. Som avkoppling brukade han spela en sorts schack i trädgården där den spelare som gjort sitt drag måste springa runt staketet innan han fick göra nästa.

Ett annat exempel som brukar dras fram för att påvisa Turings tokighet är att han kunde använda tre minuter till att skriva ett brev, en halvtimme att leta efter kuvert, för att sedan aldrig hitta brevet.

Hade det varit jag, säger författaren, hade jag glömt vad det var jag letade efter för länge sedan.

Turing försökte också få sin dator att komponera kärleksbrev med lika miserabelt resultat som var och en som har försökt skriva ett kärleksbrev.

Under andra världskriget ingick Turing i den krets av intellektuella i underrättelsetjänsten som knäckte tyskarnas kod, The Enigma, gåtan, och bidrog till Hitlers fall.

Att knäcka Enigma var mycket enklare än att umgås med folk, tyckte Turing, vilket inte nödvändigtvis behöver betyda att han föredrog maskiner framför människor.

Att umgås med folk var en gåta som Turing aldrig fann lösningen på.

Han hade en bästa vän men han dog.

På femtiotalet var det fortfarande kriminellt att vara homosexuell i Storbritannien, Turing var homosexuell.

När han råkade ut för ett inbrott i samband med en tillfällig förbindelse åkte han själv fast, eftersom han inte ljög om sin läggning vid förhöret.

Turing blev anklagad, fälld och straffad för sin homosexualitet. Fick välja mellan fängelse och hormonbehandling, valde hormonbehandling och fick bröst som en kvinna.

Förbryllad konstaterade Turing:

– I'm growing breasts.

Som ung i Cambridge hade Turing sett en föreställning av Snövit och de sju dvärgarna och fastnat för scenen med det förgiftade äpplet. Turing kunde besvärjelsen i refrängen utantill.

Dip the apple in the brew

Let the Sleeping Death seep through.

Doppa äpplet i brygden och låt Dödens Sömn sippra in.

Den sjunde juni 1954 tog Alan Turing sitt liv genom att bita i ett äpple, doppat i cyankalium.

Den gamla damen som liknar Selma Lagerlöf torkar en tår ur ögonvrån.

Mannen ytterst på andra bänk visar tydligt det obehag han känner inför Turings öde.

– Att ta livet av sig anses skamligt, fortsätter författaren och riktar sig i sitt resonemang om skammen direkt till mannen ytterst på andra bänk.

– Den som anser självmord vara skamligt vet ingenting om skam. En känd person rasade nyligen i tidningarna över att hans likaledes kända släkting blivit anklagad för att ha tagit sitt liv.

Anklagad.

Det är den sortens inställning som kan få en tvekande självmördare att ta steget.

När skammen och skulden tar säte i en och samma person kan det bli övermäktigt. Skammen drabbar utifrån, skulden i djupet.

Skulden till den du har gjort illa, skulden som inte kan sonas för att den du har gjort illa är död, eller borta, den skulden måste du förtränga eller dö.

Mannen på andra bänk ser inte mindre skuldbeläggande ut nu än när han kom. Allt rinner av honom, han går inte att nå. Det är som om ingenting av vad jag försöker säga går in, tänker författaren. Med vad rätt ger han sig på mig?

Vad är det för fel?

Avund!

Han är avundsjuk. Alltså – en författare, en avundsjuk.

I denna stund gör det mycket ont, här

i den ordrika staden.

Citatet är ur Werner Aspenströms postumt utgivna diktsamling _Israpport,_ den milde poeten Werner Aspenström som utan egen förskyllan efter sin död blev huvudperson i ett avundsdrama av strindbergska mått.

Avundsjukan är en sjukdom som inte ens döden rår på.

Författaren försummar aldrig ett tillfälle att framhålla sin vänskap med Werner Aspenström, denna kväll är inget undantag.

– Jag har en byrålåda full med brev från Aspenström, ett skåp, skryter författaren.

– Brev, skrivna på en gammal skrivmaskin och rättade för hand, brev med bilder av nyckelpigor, fjärilar, föl. Ekorrar. Guldmynt i choklad. Beskrivningar av utsikten från Aspenströms lägenhet över Riddarfjärden, som sedan kunde återfinnas i böcker som den privilegierade kollegan fick med dedikation.

En tid efter Aspenströms död stod en minnestext över poeten i en litterär tidskrift. En svensk författarinna beskrev sin relation till Werner Aspenström. Privilegiet i att få vara hans adressat.

Guldmynten i choklad.

Ekorrarna. Utsikten över Riddarfjärden, böckerna med dedikation.

Den litterära tidskriften blev en prenumerant fattigare och gick omkull.

En tid senare framträdde en finlandssvensk poet på ABF i Stockholm.

När den finlandssvenske poeten talade om den författare som stått honom närmast var det Aspenström.

Guldmynten, nyckelpigorna. Ekorrarna. Hornsgatan och Riddarfjärden, böckerna med dedikation.

Privilegiet.

Författaren greps av mordlusta, ville utplåna varenda djävul som gjorde anspråk på Aspenström.

Ville men gjorde det inte.

Spärren var där.

Vad krävs för att spärren ska släppa?

Hur långt är steget från känsla till handling?

När blir avundsjukan så stor att den leder till brott?

Var går gränsen?

Om jag slapp straffet och blev befriad från skulden, vilka brott skulle jag kunna begå?

Författaren övergår från den fridsamme Werner Aspenström till Albert Speer, Hitlers arkitekt och rustningsminister, den numera så omtalade Albert Speer.

Albert Speer som vid rättegången i Nürnberg var den ende av nazisterna vid Hitlers hov som erkände delaktighet i den stora skulden.

Det stora förgyllda ordet skuld tog han på sig, men den praktiska skulden i någon konkret detalj erkände han aldrig som sin.

I svekets århundrade var Albert Speer själva sveket.

Alla svek han, använde, sög ut, slängde bort.

Allt som passade hans ambition tog han och det enda som sysselsatte honom under tjugo år i Spandaufängelset var hans egen samvetsfrid, hans egen överlevnad.

När andra nazister fick dödsstraff fick Albert Speer tjugo års belöning, tjugo års tid att tänka och planera, tjugo år att skapa en ny karriär som bestsellerförfattare och megastjärna i medierna.

Ny karriär, samme karriärist.

Under rättegången mot krigsförbrytarna i det forna Jugoslavien refererades en ung soldats bekännelse i tidningarna. En ung man utan framtid avlade en fruktansvärd bekännelse från botten av ett krig.

_Det där gamla berget_

Borislav Herak, 22, våldtog

Amela, Mejra, Ina, Enisa, Sumbula, Senada, Alma, Misa, Zehra.

Förde dem till ett skogsparti på ett berg, sköt dem.

Ina, 17

förd till det där vanliga skogspartiet på det där gamla berget för alltid våldtagen, för alltid skjuten, sjutton år.

Jag var blek och rädd, säger Borislav Herak. Vacker.

Han tyckte om henne.

Det blev alltid jag som dödade dem, för jag hade den lägsta graden.

Borislav Herak, 22, det icke avskiljbara vapnet

från mänsklighetens fruktansvärda kropp.

Borislav Herak var så skyldig som en människa kan bli men Borislav Herak skrev inga memoarer för att urskulda sig som Albert Speer.

I Spandaufängelset var en del av straffet att fångarna blev fråntagna sina namn, de blev nummer, Speer var nummer fem.

Fångdräkterna var märkta med respektive fånges nummer och hade burits av koncentrationslägerfångar. Det var tänkt att Speer och hans medbrottslingar, genom att vara i sina offers kläder, skulle komma till insikt om sin skuld.

Det fungerade inte så.

Inte namnberövandet heller.

För att bevara sin värdighet – värdighet, säger massmördaren Albert Speer – tilltalade fångarna varandra med Herr.

Herr Hess, Herr Speer.

Aldrig förnamnet, aldrig Rudolf eller Albert, bara efternamnet.

– God morgon, Herr Hess.

– God morgon, Herr Speer.

Efter tjugo år bakom samma murar.

– God afton, Herr Speer.

– God afton, Herr Hess.

Skulden, skammen och smärtan, dessa tre följer författaren och skulden är störst.

Skulden över att vara skonad, skulden över det gjorda och det som inte blev gjort.

Kvällens uppläsning avslutas med några dikter ur _Undergångarens sånger,_ en diktsamling som aldrig kommer att ges ut.

Mannen ytterst på andra bänk gör tydligt att det är bäst så.

Åt helvete med mannen på andra bänk, tänker författaren.

För de gamla damerna på första bänk diktar jag.

För de gamla damerna och för mig själv – vem det nu är.

*

_Undergångarens sånger_

Det här är till dig, undergångare

Gå under i glädje

så nära ådern det går

Riket är ditt

Abdikera

Stig ner

Däruppe stämplar bödeln med sitt glödjärn

Du men inte du

Sortering sker

Inte du

Blodet ryker i kylan på ytan

Däruppe breder tveklösheten ut sig med sitt ord av napalm

Du ska inte tro att du är någonting

Där går den som påstår sig tala för pigan

men tar brödet ur munnen på pigornas barn

Att utan bedövning berövas sitt ansikte

Dagarnas lager av skam

Isoleringen

Det nakna hjärtat i slakteributiken inslaget i ett aftonblad

*

Makt har bara den som rätt kan missbruka den

Makten?

Du känner igen den på att du aldrig ser den

i undergångarens rum

Den som ingenting har att förlora är allsmäktig

är du

Ordet du runt som en jordkula

du

Jublet i rulltrappan

du!

Meddelande till trafikanterna på den blå linjen:

Den som inte är sig själv är ingen

Det finns ingen skam i den här vagnen

Vi har fött så många barn tillsammans

Den som går ensam går under

Den som går under går rak

Mellan spärrarna är allting rent

Rulltrapporna, de underbara

Ditt ansikte det begagnade sargade lysande över allt

över alla i flödets mörker på väg ner

Ingen kan stjäla ditt leende

*

Du böjer dig inte för bödeln, flicka?

Nej, jag böjer mig inte

Så du böjer dig inte för bödeln längre?

Nej, jag gör inte det

Jag trodde du böjde dig?

Det var förr det när flickorna gick krökta som virknålar

Om jag böjer mig vem är jag då?

Flickan bärs från galgbacken i två raka bitar

*

Söndagar

Det regnar och allting är stängt

Allt är stängt, säger du

Inte på mina perronger, älskling

Ryssen med dragspelet spelar Kalinka och tågen har gått

*

Liten katekes för underklassen:

Det personliga är kärlek

Det är inte som kärlek

det är kärleken

Kärlek vad är det?

Kärleken är att jag vill att du finns

Kärleken är, undergångare

utan där

utan för

*

En dag är alla galna

Du som jag berusad av undergång

En dag är det så

Ge dig hän åt det

Ge dig hän

Vissa dagar är alla galna, sa jag

Galen blick och sinnet slår slint

Det skenar

Vissa dagar kan vad som helst hända

Ytterkläderna slits av och naglarna

Allting kastas av

Så får man resa naken en dag till

Låt gå

Då kommer tolv unga män

Öppnar dörrarna

Bänder isär

Öppna, vrålar de på sina språk

Öppna eller jag öppnar dig

Aldrig att jag öppnar

aldrig dörren och aldrig för dig

Håll emot då håll emot

Handslag famntag kyss eller spark

Slå mig

Nå mig

Gå med mig

Kriget är inte ditt krig

Desertera

Riket är ditt raseriet

Du får det

Jag har det

Du tar det

Tolv unga män stiger på

Alla dessa sköra kärl i tunneln

Bräckligt

Denna sida upp

Rör mig inte då dör jag

Rör mig – jag dör det är bra

Begravningen – hur den ska vara?

Våldsam och sorgfri

befriande

Spärrvakterna med sina gränslösa leenden

neråt och ännu mer ner i betongen

Det trodde du inte att du skulle leva lycklig

just här

just nu

Under jorden är det alltid ljust

Lukt av måne och mull, kabbeleka

Allt är närmare kärnan här och magneterna

Något måste alltid börja

Mögel murkla maskros sång

Den som inte har något att förlora är oöverskådlig

fruktansvärd

fri

Utan där

Utan för

Den mest älskade och den mest övergivna

Du är många fler än så

Som en muslimsk flicka glidande – i tusental kommer de törstande för att höra dina sånger på den blå linjen

Om det är tack vare de gamla damerna på första bänk eller trots mannen ytterst på andra bänk som kvällen blir lyckad vet ingen.

Det finns inget sätt att kontrollera den sortens samband utan att ändra förutsättningarna.

Som vanligt när en författarkväll lider mot sitt slut frågar författaren om det finns några frågor.

Inte för att jag har några svar, brukar författaren säga.

Då brukar åhörarna skratta av en orsak som författaren aldrig förstått.

– Jag har en fråga, säger den äldre herrn som kom för att göra sin fru till lags och som med storartat tålamod har tagit sig igenom kvällen.

– Varsågod, säger författaren, ställer sig upp och slår ut med armarna.

– Varsågod!

– Får man gå hem nu? frågar den äldre herrn.

Sedan blir det kaffe och smörgåsar.

Mannen från andra bänk rinner kvick som en orm fram till författarens bord. Slingrar sig ner bredvid arrangören. Sätter sig så tätt intill författaren det går, ansikte mot ansikte, så nära att dragen inte går att urskilja – ett enda stort öga i pannan, en mun som flyter ihop med författarens när han väser:

– Du är dig lik.

Du är dig verkligen lik.

Undergångsstämningen som inledde kvällen återvänder, författaren ska just ta en Valium, när de gamla damerna kommer. Ber om dedikationer och tackar för en lyckad kväll – de lyckliga gamla damerna.

Är det först då man blir lycklig, tänker författaren, när man är så gammal att man kan dö innan bläcket är torrt?

I skrivande stund är författaren säker på det.

Vem mannen från ytterst på andra bänk var blir aldrig klart.

Den intimt aggressiva tonen, skambeläggningen, skulden – allt var välbekant, men gick inte att placera. Som Odd, som en kritiker, som döden, såsom i en spegel såg han ut, men vem han var förblir outrett.

Inga ledtrådar.

Likt en skugga kom han och försvann.

Men inte förrän han kört författaren till tåget i en jeep full med hundhår och ett antal gånger upprepat sitt:

Ja, du är dig verkligen lik.

# 2

## Nakna damer på nedre botten

– FÖRST vill jag säga att jag provocerades till det.

Varje oskyldig människa i min situation skulle ha reagerat på samma sätt.

Att bli oskyldigt anklagad, det är sådant som driver en människa till att begå sitt brott. Inte det brott som man oskyldigt anklagats för, men det brott som man drivs till av anklagelsen.

Att titta ut genom fönstret, sedan när är det ett brott?

Hade jag inte varit bunden till hemmet så hade jag aldrig sett dem, hade jag inte råkat se dem så hade det inte blivit något så kallat brott och på brott följer brott. Det vet ju du.

Den som låter sig förnedras utan att reagera är sjuk – den som uppreser sig sund. Så är jag uppfostrad och det tror jag på bortom allt förnuft.

Jag läser mycket. För mycket tyckte mormor, frid över hennes minne och skillingtrycken hon sjöng, Lille Hans var min favorit.

Lille Hans gick ned till stranden,

för att plocka snäckor små

i den heta lösa sanden, måste han barfota gå.

Tåren glänste i hans öga,

han så trött och hungrig var,

emot solens föga,

hjälpte trasorna han bar.

Ungefär så.

Vad jag läser?

Allt som ger något.

Någonstans har Strindberg sagt:

»Du skall inte gå omkring och känna dig förorättad av livet«, och även om jag inte kan gå längre, så försöker jag leva efter det. Kan man inte leva själv så finns det andra som gör det åt en i böckerna.

Jag bor där jag alltid har bott på nedre botten mot gården i det som var portvaktslägenhet. Lägenheten ligger som den gör för att portvakten skulle se allt som hände i huset, jag är tredje generationen i min släkt som bor här.

Mamma var portvakt och mormor likaså, morfar var gårdskarl.

Någon pappa ansågs det inte att jag behövde. Hovrättsjuristen på tre trappor som hade avlat mig ville lämna fru och barn för mammas skull, men det ville inte hon.

Inte om de så hade slängt honom efter henne på en öde ö, sa hon, men han hade så vackra, bruna ögon. Vackra bruna ögon men där bakom var det tomt.

Vad skulle man prata med en sådan om?

Min mamma älskade vackra män så jag blev något av en besvikelse för henne.

Jag var ju så kort.

Ful var jag inte, inte påfallande, inte så länge mamma levde. Att jag ser ut som jag gör nu, blek och eländig med glasögon som flaskbottnar, slipper hon se.

Att hitta den rätta föll inte på min lott, men att det skulle göra mig till smygtittare är ett absurt påstående.

I den här lägenheten har jag bott sedan jag var embryo omgiven av kvinnor. Var det inte mamma som gick i bysthållare och underbyxor så var det mormor i nattlinne. Och Anneli, min kusin som bodde hos oss när moster Gun gick på fyllan.

Det säger jag för att göra klart att en naken kvinnokropp inte är något märkvärdigt för mig.

En människa minns vad som hände innan hon föddes, jag minns min förlossning, så kom inte till mig med nakna kvinnor.

Min blick är ren.

Jag vägrar vara offer för andras godtycke, det är slut med det.

Räcker det inte med att jag sitter här i rullstolen och tar min föda genom ett rör?

Det finns ingen anledning att låta sladdertackorna vinna; överklasskretiner i olika stadier av kloning. Fåret Dolly är individualist jämfört med mina grannar. Drönare med månadslön på 85.000 som säger att om man bara gör ett bra jobb, så får man bra betalt och har städerskor från Thailand som är anspråksfulla nog att ta 50 kronor i timmen svart.

Skulle jag låta den ondska som kallas dumhet hota min existens? Skulle jag frivilligt låta mig bli vräkt?

Den som lever bland lejon vinner ingenting på att vara lamm.

Jag är färdig med att vara förlorare, färdig med det.

När jag var ung ville jag bli tandläkare, men hur skulle det ha gått till?

Spionen Wennerström drömde om att bli tandläkare. Det var i en känsla av besvikelse han blev officer.

Wennerström flög och störtade, flög och störtade.

Stig glider omkring, sa speakern till filmen där Wennerström försökte flyga, Stig glider omkring, Stig lider omkring, Stiglider – Stieglieder av Schubert!

Jag föredrar mormors skillingtryck.

Ingen, jag säger ingen, har djupare rötter i det här huset än jag. Likväl är det grannarna, de så gott som nyinflyttade Mannerhielms, Jonasson, Widenståhl, Bernthold, Sidell, Maarthens, som har härskat. Knappt hunnit flytta in förrän de har ställt krav som de fått igenom. Renoveringar, nyinstallering av köksutrustning, allt vad de bett om har givits dem – mikrovågsugnar, spiskåpor.

Deras lägenheter har byggts om, väggar har flyttats, inget pris har varit för högt. Minsta pip och de har fått jacuzzi med pulsdusch och massagestrålar, italienska klinkers och spegelgarderober, medan jag efter otaliga inlagor fick ett kylskåp från Electrolux som var sprucket vid leveransen.

Det gamla från mormors tid var mera varmt än kallt.

Ingen har gjort något för mig. Det som gjorts i min lägenhet har jag gjort själv och jag har gjort det med glädje. Glädje och lust, jag trivdes med kroppsarbetet, att sträcka sig och svettas, det var skönt. Jag rycktes hän och glömde allt utom det som jag ville få gjort. Golvslipning, elarbeten, väggfasta hyllor och krokar, spotlights för indirekt belysning, hjul under fåtöljer och bord, allt gjorde jag själv. Månade om de små detaljerna och de stora ytorna, vad det än gällde – en Y-krok eller en vägg; jag gick upp i arbetet.

Vaxade parketten en gång var fjortonde dag, polerade med sämskskinn tills den glänste som – jaa, polerad parkett.

Den rostfria diskbänken, gasspisen, allt glänste, aldrig en fläck. Köket är omodernt, men oslitet och fräscht – ett ord som jag inte gillar men vad säger man? Det var fräscht. Badrum och garderober likaså.

Jag vårdade min våning med en lust som brukar vara förbehållen den lust en man känner till en kvinna, i brist på andra passioner var våningen min passion.

Tills stegen slant och jag föll så olyckligt att ryggmärgen blev skadad och jag förlamades.

Blev sittande som en kålrot med hemhjälp var fjortonde dag.

En oändlig rad av unga dumskallar – hejsan, jag heter Carina, hej då. Carina, eller namn som ingen kan uttala, än mindre komma ihåg. Jag är inte främlingsfientlig, det är för att det så sällan är någon som kommer tillbaks som jag inte hinner lära mig namnen.

En del kommer från krigshärjade länder, från byar som har bombats tillbaks till stenåldern, hur ska de kunna putsa fönster när de aldrig har sett en hel fönsterruta?

Om det vore så att man fick samma flera gånger i rad så kunde man ju ge sina tips, men nu är det inte så.

Många bär med sig ett lidande som jag inte vet jag ska göra med, jag har ju ingen möjlighet att kompensera dem för deras situation.

Jag äger ingenting utom det nödvändigaste. Säng, rullstol, köksgeråd. En TV, men det är länge sen jag slog på den, jag känner inte igen mig i något av det som försiggår där. Förnedrande lekar där deltagarna slåss om vem som har lägst självrespekt. Underhållning, där ungdomar med Downs syndrom bjuds in för att sitta på första bänk och klappas på huvudet av allsångsledaren som inte inser sin miss – den hjärtats intelligens och charm som ungdomarna utstrålar får såväl allsångsledaren som de så kallade artisterna att framstå som räddningslöst förlorade.

Nyheter eller såpopera, det är utbytbart, ståuppkomik, politik.

När någon pamp har skämt ut sig, manlig eller kvinnlig, kommer statsministern som gubben i lådan och försvarar sig med att det är »en skicklig tjänsteman som blivit förbrukad i den här positionen«.

Förbrukad!

Sådant tänker inte jag betala licens för.

En tid hyrde jag videofilmer.

_De misstänkta, De hänsynslösa, De skoningslösa,_ det är alltid bara män i de där filmerna. Två män eller fem, fyra, sex, _Sju vågade livet, Seven,_ det kommer en ny film med män varenda gång man andas.

Männen möts och de skils och ingen av dem blir någonsin densamme igen.

– Fuck you, säger de.

– Fuck you very much.

Det handlar om kärlek mellan män och om kvinnoskräck – när det är en kvinna med i filmerna slutar kvinnan med huvudet avhugget i en kartong.

Videon gav jag bort till en från hemtjänsten som jag tror hette Gürzun.

Det enda av värde jag har haft var min hälsa och den värderade jag självklart inte förrän jag blev av med den.

Terje, sjukgymnasten på smärtkliniken dit jag åker med färdtjänst – samåkning är det senaste, man tvingas resa runt halva länet för att komma fem kvarter! – Terje säger att det är läkande att veta orsaken till sina problem.

Jag håller inte med.

Lider lika mycket av mina smärtor vare sig de beror på brutna halskotor, förslitningar, förträngda synapser eller fibromyalgi.

Fibromyalgi är obotligt och olidligt, men drabbar bara kvinnor. Terje menar att jag ska vara tacksam för det. Han är norrman.

Jag kan en rolig historia. En läkare frågar en patient om patienten lider av hjärtfel, patienten svarar:

»Ja inte njuter jag av det.«

Inte njuter jag av att sitta i rullstol, eller halvligga för att vara exakt.

_Fönstret mot gården_ är en film där James Stewart föreställer en fotograf med gipsat ben. Medan benet läker tittar han på grannarna genom sitt kameraobjektiv.

Om man hade ertappat mig med en kamera, ett perverst långt objektiv som James Stewarts, då hade jag kunnat förstå reaktionen, men att för mina blotta ögons skull sättas dit för ett brott jag inte begått, nej tack.

James Stewart var i samma situation som jag, utom det att hans var tillfällig och att han hade Grace Kelly.

Du är för ung för att minnas henne, men Grace Kelly var den vackraste kvinna som någonsin har levat. Hon dog i en bilolycka, det var tal om droger, att dottern körde olycksbilen, skvaller och ont förtal.

Du kan vara furstinna av Monaco men det skyddar dig lika lite mot ondskan som väggarna gör i mitt hus.

Så länge du lever finns inget skydd, utom det du bygger upp i dig själv. Det måste ju du veta, hur ung du än är.

Dagar, veckor kunde gå utan att jag hade anledning att prata med någon utom hemtjänsten, därför har det varit så viktigt för mig med huset.

Inte för att jag ville umgås eller prata med grannarna, utan för att de fanns där. Att de omgav mig.

Gick över gården, hade olika kläder, bar på kassar, paket, fick besök eller inte. Bara på hur de gick, på stegen och hållningen kunde jag se vad som hade hänt dem, om de hade älskat, eller var mitt i ett gräl. Besvikelse eller förhoppning, allt finns i hållningen, det är som att läsa en bok.

Sedan när är det brottsligt att läsa en bok?

Det började med de nakna damerna på nedre botten. Kvinnor, flickor, tjejer – jag ser dem som damer med allt vad ordet innebär av avstånd och respekt.

Det började med de nakna damerna och det var inte jag som började.

Hade damerna sett ut som Grace Kelly hade jag kunnat finna mig i misstanken, men långt därifrån.

Hade jag inte varit hemma hela dagarna så hade jag inte sett dem, hade jag inte sett dem så hade det inte blivit något så kallat brott, de var som tavlor på en utställning för mig. Levande tavlor.

Numera när allting är konst bara det är snuskigt nog och fult, är det min rena blick som ska ställas till svars.

Jag skulle kunna skylla på värken, men det gör jag inte. Jag skyller inte på någonting, jag är inte skyldig och har inget behov av att skylla ifrån mig.

Med värken är det så att man kan bli av med den genom koncentration.

Tyvärr är det så att oförmåga till koncentration är del av min sjukdomsbild, det var inte bara ryggraden som fick sig sin knäck.

Att det är koncentrationsförmågan som avgör hur det blir med ett människoöde har Aksel Sandemose sagt, författaren, som lämpligt nog är den som formulerade Jantelagen.

Jag har tänkt skriva ut Jantelagen och sätta upp på anslagstavlan i porten, men till det behöver jag hjälp och varifrån skulle jag få den, av Carinorna, av analfabeterna?

Du ska inte tro att du är någon, du ska inte tro att du är bättre än vi.

Grannarna skulle ändå inte förstått piken utan hållit med.

Just det, skulle de ha sagt till varann och sett på min dörr.

Den där ska inte tro att han är lika god som vi.

Det finns män som åker tunnelbana och skär sönder unga kvinnors kläder med rakblad!

Den sortens män beter sig som följer:

De väljer ut en plats mittemot en ung kvinna, där de slår sig ned och låtsas läsa morgontidningen. Lägger tidningen över knäna, det måste vara DN, breder ut den så att den skyler kvinnans ben.

I skydd av tidningen strimlar den sortens män sedan kläderna på kvinnan som sitter mittemot.

Reportern som skrev artikeln var full av indignation, det är inte jag och jag hoppas att du inte är det – i ditt jobb vore det högst olämpligt.

Om jag vore en ung kvinna som fick _Dagens Nyheter_ utbredd över knäna av en okänd man skulle jag dra i nödbromsen, om det fortfarande finns nödbroms, eller resa mig och stiga av. Inte skulle jag sitta kvar och vänta på att få kläderna strimlade.

Unga kvinnor som sitter kvar i den sortens situationer är beklagansvärda – ursäkta att jag säger det – våp. Kvinnor ska ha lika lön för lika arbete och behandlas med samma respekt som män men också krävas på att ta samma ansvar för sig själva som män.

Att jag säger det betyder inte att jag är mansgris, misogynist. Ingen kan vara mer feminist än jag, det har mamma och mormor sett till.

Det här daltet med kvinnor motverkar sitt syfte, att dalta är att se ned på, att sänka kraven.

Den som hade försökt dalta med mamma eller mormor, ja till och med Anneli, försökte sig aldrig på något sådant igen.

Inte så att de blev våldsamma, om man inte räknar självständighet som våld, vilket faktiskt många män gör. Många män känner sig hotade, provocerade av självständiga kvinnor, drivs till oöverlagda handlingar av sin känsla av att inte rå på.

Alltså är det tur att det inte finns så många självständiga kvinnor, världen är inte mogen för det.

Jag blev uppfostrad som en kvinna, till oberoende. Eftersom jag är man kan man tro att min identifikation med kvinnor gjorde att jag blev homosexuell, det är inte så det går till.

Jag är heterosexuell om än inte en praktiserande sådan.

Min sexuella lust försvann i samband med medicineringen och det är jag tacksam för.

Varför pinas av en åtrå som man inte kan göra något med?

För att återgå till männen som strimlar kläder på tunnelbanan. Att kvinnorna är otillåtet passiva betyder inte att de här männen är ursäktade – de har ju planerat sin vidriga handling och kränkt de unga kvinnorna för sin sjuka upphetsnings skull.

Jag vet inte hur de juridiska resonemangen går runt det här, det är ditt bord, jag ser det filosofiskt. En kränkning innebär att den kränkta utsätts för ett avsiktligt övergrepp.

Om de unga damerna i mitt hus känner sig kränkta så har det ingenting med mig att göra, jag är lika kränkt som de är, inget folkslag är så kränkt som svenskarna. Alla, det gäller assimilerade invandrare lika väl som infödda – är kränkta. Politiker – kvinnliga liksom manliga, arbetslösa och företagsledare, massmördare – alla är kränkta och räknar med att bli ursäktade på grund av det.

En kränkt, särskilt en kvinna, får gå hur långt som helst för att ge igen för sin äkta eller inbillade kränkning.

Det måste ju du ha märkt, i din bransch får du ju dras med det varenda dag.

Att vara kränkt är att vara frikänd i förväg, att ha fribrev och absolution.

Du skall inte gå omkring och känna dig förorättad av livet, i dagens Sverige gör alla det.

Det bor ett ungt par i gårdshuset, han går i T-shirts med upprullade ärmar för att hela huset ska se vilka muskler han har.

Han är sjuksköterska, säger han.

Pratar alltid med mig när jag sitter i fönstret och röker, han är pratsam på gränsen till nervsammanbrott.

Sjuksköterskan Jerry, han är finsk. Jag trodde att finnar var fåordiga, inte Jerry. Jag är noga med att inte visa min irritation, även när jag får lust att be honom hålla käft.

Sjuksköterska – vad är det för fel på sjukskötare, om det nu skulle vara det han är?

Han jobbar inte på något sjukhus, han jobbar på porrklubb, bordell.

Jag vet allt om alla både i gårdshuset och gathuset. Man blir något av en människokännare, när man sitter såhär.

Sjuksköterskan Jerrys flickvän har smal midja med åtdragna skärp och stora bröst som står rakt ut. Yvigt svart hår i slingor och lockar långt ner på ryggen. Svarta skinnbyxor och sminkad som Birgit Nilsson, så att de på tredje raden ska se.

Jerry påstår att flickvännen är receptionist på ett skivbolag. Det tror jag så mycket jag vill.

Hon jobbar lika mycket på porrklubb som han. Försörjer sig på att ha samlag inför betalande publik. Det ligger ingen värdering i mina iakttagelser, jag registrerar som ett kameraöga. Om det är ett brott är för dig att bedöma.

En kväll i november, det var mörkt men det lyste i tvättstugan. I ljuset från lysrören sågs »receptionisten« stå i sina skinnbyxor och rensa luddfiltret på torktumlaren.

Hon tänkte inte på att hon syntes så tydligt, det var som om hon hade stått på en scen – det var hon men ändå inte hon.

Skinnbyxorna var hennes, bysten och midjan, men det stora svarta håret var inte med. Huvudsvålen var bar med fläckvis tufsar av mörkblont hår.

Det slet hjärtat ur kroppen på mig att se henne stå där till allmän beskådan och rulla ihop luddet till en liten boll.

En gång hade jag en bäste vän.

Min vän var homosexuell. Tog livet av sig för en kärlekshistoria, en amerikansk dansare lekte med hans känslor. Det låter banalt men min kompis är lika död för det.

Det hände midsommarhelgen -95.

Min vän var något av en eremit, höll sig för sig själv, och eftersom jag har det som jag har det, så umgicks vi mest per telefon. Oändligt långa telefonsamtal om allt mellan himmel och jord. Vi pratade timvis. Som kvinnor.

Han hade varit här och hälsat på före helgen, jag hade inte tänkt på att han verkade modlös, men när han hade gått så kände jag att något var fel.

Jag ringde, men telefonsvararen var på.

– Svara din gamla fikus, sa jag.

Vi hade rätt så rå jargong sinsemellan, jag brukade kalla honom fikus, bög, fjolla och så vidare, han sa invalid till mig.

Jag ringde och ringde.

Inget svar.

Tidigt på måndagsmorgonen, jag hade ringt hela natten, och vid femtiden fick jag svar. Det var inte min vän som svarade, hans röst skulle jag aldrig få höra igen, det var en kollega till honom som lyfte luren.

– Vår vän är död, sa han.

Han hade legat död hela helgen.

Såg ut som om han sov när han hittades, sa kollegan.

Sedan dess har jag inte haft någon vän.

På en av balkongerna mot gården brukar ett barn leka, en skrikig liten flicka med stripigt, ljust hår. Hon slår volter på balkongräcket, hänger med benen över kanten, ställer sig på stolar, på pallar, på balkongbordet, vinglar och skriker.

Häller ut vatten, kastar boll.

Det är föräldrarnas ansvar att se till att avkomman inte ramlar från balkonger, sådant faller inom förälderns ansvarsområde. Inte mitt.

Barnet har ingenting med mig att göra utom adressen, men ville jag kunde jag varna mamman.

Huta åt henne för att hon låter barnet utsätta sig för fara och hota med det sociala om hon fortsätter att ha barnet på balkongen, men jag har ingen lust.

Låt ungen ramla ner, jag har ingenting sett.

Visste man att jag tänker så kunde det användas emot mig, men min tanke kan ingen komma åt.

De unga damerna på nedre botten har inget gemensamt med varandra, den ena är överklass och den andra underklass.

Den som påstår att det inte finns samhällsklasser längre kan lika gärna påstå att det inte finns öst och väst.

Det enda damerna har gemensamt är adressen, att damen ur underklassen bor i gårdshuset är en självklarhet, liksom att hon heter Nilsson.

Den som bor i gathuset är något äldre än den andra, Mannerhielms heter hon. Sovrum mot gården, inga gardiner, ingen pyjamas. Tråkig kropp och mörk tanig tofs. Inget hår under armarna.

Jag tänker inte låta mig deporteras till toaletten för att slippa se det, och det gör mig varken till eller ifrån. Ett bord, en stol, en krukväxt, en naken kropp – Nilssons eller Mannerhielms, det är samma sak för mig.

Mannerhielms far har skaffat lägenheten åt henne genom förbindelser.

– Far, sa hon.

Jag undrade om min far skulle ha använt sina förbindelser till min fördel om mamma hade tillåtit det, men vad lönar det att fundera på sådant.

Mannerhielms hade lägenheten som övergångslägenhet, sa hon till mig en gång när jag satt och solade i fönstret. Var annars ska jag sitta om jag vill få lite färg i ansiktet, det betyder inte att jag är tillgänglig för alla, men det uppfattas så.

– Nedre botten, sa hon, så kan man ju inte bo permanent utan bara som övergång.

Övergång från vad till vad? Från puberteten till klimakteriet?

Jag hade inte bett om att få bli påprackad hennes privilegier.

Jag frågade vad hon tänkt sig att övergå till och hon svarade att det blev väl Nockeby eller Djursholm, jag fick lust att skrika för att allting är så förutsägbart.

Hon tog fram en solstol och satte sig vid mitt fönster utan att fråga om lov.

Jag höll god min. Bjöd henne på en cigarett, men hon ville röka sina egna, Cartier! Att jag gav henne eld accepterade hon. Tog nådigt emot.

Drog in och blåste ut röken. Knäppte upp blusen och vände upp ansiktet mot solen.

Jag tänkte vända på rullstolen, men det kändes för demonstrativt.

Jag tog upp boken och försökte läsa vidare, men då bad hon om askkoppen och jag var tvungen att ge henne den.

Hon askade. Fimpade inte, men lade cigaretten på askkoppen och tog av sig blusen, vek ihop och lade i knäet.

Tog cigaretten, sa tack och blundade mot solen med naken överkropp. Som om det vore den mest naturliga sak i världen, som om det vore detsamma som att ha övergångslägenhet till Nockeby eller Djursholm.

Där satt jag med askkoppen i handen som en träskulptur av afrikansk man som jag en gång sett i en kuriosabutik. Afrikanen håller en askkopp i sin snidade hand.

Så fick jag sitta, tills hon fimpade. Sedan satt hon kvar och pratade om att hon borde banta innan hon äntligen gick med blusen hopvikt under armen.

Och så har det hållit på.

Det är inte som om hon gjorde det för att visa upp sig, för att hetsa upp en främmande man. Sådana kvinnor finns, men sådan är inte Mannerhielms.

Nilsson, den andra unga damen, är fyllig men vältränad och gör ett kontrollerat intryck, medan Mannerhielms är mager och hysteroid. Alltid för varm eller kall, alltid offer för sin kroppstemperatur.

På vintern har hon minkpäls. Med basebollkeps till, vart är världen på väg?

Mannerhielms magerhet och Nilssons fyllighet är ingenting jag har bett om att få se, ingetdera är vare sig intressant eller upphetsande, men varför det ska vara min plikt att blunda i stället för deras att skyla sig kan jag inte inse.

Vad menar lagen om det?

Vad säger du – vems är ansvaret?

En dag stod Nilsson vid sitt köksfönster och penslade hårrötterna med en brödpensel, spritt naken. Hade ställt en spegel mot fönsterkarmen, böjde sig fram i ljuset för att bättre se hur hon skulle lägga hårfärgen.

Hon hade valt en kastanjeröd ton som inte stod bra mot hennes hudfärg. Hon borde ha tagit brunt eller blonderat sig.

När hon böjde sig fram skvalpade brösten mot fönstret och bröstvårtorna gjorde runda avtryck på rutan.

Jag var mer upprörd över det kladdiga fönstret än för brösten, och jag menar irriterad. Inte erotiskt upprörd.

Det enda jag kände var grämelse över att jag inte kunde ta fram fönstersprayen och gå dit och torka rent.

Jag räknade till tio och andades med magen, för att bli kvitt ilskan. Det fungerar, ett djupt andetag genom näsan, in med så mycket inandningsluft som det går utan att sprängas och så låta luften snabbt strömma ut genom munnen.

När jag var lugn igen tände jag en cigarett och läste ett par kapitel i en bok av Simenon, en Maigret, och glömde den unga damen.

Nästa gång jag råkade titta upp gick hon fortfarande omkring utan en tråd. Lägenheterna på nedre botten är kyligare än högre upp, hon hade gropiga lår av så kallad ridbyxmodell täckta med gåshud.

Jag har inte bett om det, jag upprepar.

Att jag upplevde det hela som ett övergrepp är inte att överdriva.

Så fortsatte det – hårfärgning, värmebölja, avklädning, dusch, nakna damer på nedre botten och jag som kände mig alltmer fredlös.

Jag hade just börjat överväga att göra någon sorts anmälan till hyresvärden, men hur formulerar man en sådan?

För övrigt har jag alltid fått avslag på mina önskemål när jag skrivit till värden, det är inte som herrarna högre upp med sina lyxrenoveringar.

Det var just en av dessa herrar, Widenståhl på tre trappor, var får de sina namn ifrån, som en dag råkade se detsamma som jag så länge tvingats se, det som jag just var i färd med att försöka bli befriad ifrån, varpå det tog hus i helvete. Det hus i det helvete som detta hus sedan dess har varit för mig.

Betraktarens öga, Widenståhl, det är i betraktarens öga synden finns, men givetvis är det inte Widenståhl som åker dit, utan jag.

Hot, trakasserier, anmälningar till förvaltningsbolag och polis, förnedring, vad allt har inte gjorts för att få mig vräkt, men i brist på bevis blev jag kvar och hur roligt var det!

Nilsson har påstått att hon känt sig våldtagen av mig, virtuellt våldtagen, och Mannerhielms har vittnat om att jag är pervers, man har dömt mig, men den domen är deras dom lika mycket som min. Bara Jerry och hans »receptionist« har om inte försvarat mig så i alla fall inte lagt sten på börda, men de bor ju i gårdshuset och saknar prestige.

Mitt hus, säger man, oavsett vem fastighetsägaren är – ingen har mera rätt att säga »mitt« hus om det här huset än jag. Dessa bankirer och svindlare i sina lyxrenoverade vindsvåningar har ingen, jag upprepar ingen, rätt till detta hus.

I morse vaknade jag ur en dröm om kärlek. Så skönt som jag sover här i häktet har jag inte sovit sedan jag var barn.

Drömmen har stannat kvar hos mig hela dagen. I vaket tillstånd har jag aldrig känt som jag kände i drömmen, en känsla av tillit och åtrå.

Ömsesidig ömhet.

Det var en erotisk dröm, men mycket mer än så. Drömmens njutning hade ingen höjdpunkt – ingen början och inget slut, njutningen var ett tillstånd.

Det är i ett kyffe i slummen. Vi bor nio personer av olika nationalitet i samma rum. Det hänger tvätt i taket, barnkläder och blusar. Trasiga plagg.

En febersjuk ung kvinna ligger på en fällsäng, kroppen är täckt av smutsiga trasor. Hon är brännande het, jag sitter på sängkanten och håller henne i handen. Hon sätter sig upp, vi kysser varandra. Hon kysser mig lika mycket som jag henne.

Plötsligt bryts kyssen, hon måste gå till sitt arbete, trots febern måste hon gå. Jag är övertygad om att hon kommer att lämna mig, men det gör hon inte, mot alla odds.

Hon kommer tillbaks, hon springer emot mig, har längtat efter mig. Det är vi två, vi hör ihop.

Det är då jag får känslan av ömsesidighet, att det inte alltid måste vara bara jag. Hon vill leva med mig lika mycket som jag vill leva med henne.

Trots att hon inte talar samma språk som mamma lever vi alla i sämja, delar på sysslorna. En flyktingkvinna kokar en gryta på elden och mormor sjunger lille Hans.

Jag känner mig utvald och trygg, älskad; det är en dröm.

Tillbaks till mitt lidandes historia, huset och damerna, grannarna. Jag bidade min tid. Vid jul var tiden inne. Eftersom jag visste vad alla i huset hade för sig behövde jag inte riskera att någon oskyldig skulle drabbas, Jerry och flickvännen reste till Finland över helgerna.

Hur jag gjorde rent praktiskt tänker jag varken yppa för dig eller någon annan, jag gjorde det. Inte sant?

Ju mindre du vet om detaljerna desto bättre, jag använder min rätt att tiga om det.

Den som inte försvarar sitt liv är inte värd att ha det, den som ingenting gör är ingen alls.

Vad det ska bli av mig nu är ingenting jag grubblar på. Jag har kommit fram till att någonstans finns det troligen en Grace Kelly även för mig.

Du är ju min försvarsadvokat, så hur utgången blir ligger i dina händer, unge man.

## Blå nomader

DET är på en buss i Stockholm, bussen går från Karolinska till Södersjukhuset. Klockan är inte mer än åtta men det är redan över 25 grader varmt i bussen. En värmebölja som inte vill dra sig tillbaka ligger sedan en månad över staden.

Bussen luktar redan svett, chauffören är redan på dåligt humör.

En gammal man går försiktigt bakåt i bussen stödd på kryckor. Den gamle är rädd att bussen ska starta innan han hunnit sätta sig, han rör sig försiktigt framåt som ett urtidsdjur på fyra ben.

Just som bussen ska lämna Karolinska hoppar en ung kvinna upp på trappsteget, tränger sig in genom de halvstängda dörrarna och tar en fönsterplats.

Den nypåstigna ser trött ut, trött men vacker. Hon är uppriven som en människa blir av våldsamma sinnesrörelser som kärlek och hat. Öppnad.

Den unga kvinnan sätter sig med händerna i knäet och försjunker i sig själv. Vänder sig inåt, men utstrålar en lyster som från en inre elektrisk energi.

Vid nästa hållplats kommer en äldre, av värmen uppsvullen kvinna med ett barn i släptåg, barnet är en flicka i femårsåldern.

– Afrika, säger den uppsvullna med hög röst till flickan och tränger sig bakåt i bussen, knuffar sig förbi den gamle med kryckorna som har att välja mellan att släppa den ena kryckan och hålla sig i ledstången eller hoppas på att bussen inte ska starta så häftigt att han faller omkull.

– Afrika, där är det varmt!

Två platser blir just lediga bakom den yngre kvinnan, som sitter försjunken i sig själv och inte vill bli störd. Hon har nyss älskat med mannen hon älskar, han älskar henne tillbaka men han är inte fri.

Den unga kvinnan känner fortfarande mannen inne i sig – det är som om centrum i den heta bussen, i hela den heta staden är beläget i hennes sköte där mannens säd är kvar.

– Afrika, där Marocko låg, skriker den äldre kvinnan med barnet.

– Och du fick bo hos mormor och morfar det fick du.

Mormodern föser barnet framför sig, placerar ut handväska, shoppingkasse, paraply på sätet. Slår läger som gällde det en resa till främmande land och inte buss 48 mellan Karolinska och Södersjukhuset i Stockholm.

– Marocko, det minns du?

Med en tung duns sjunker kvinnan ner på ytterplatsen, plastdynan pyser ihop, det låter som om mormodern släpper väder.

Flickan blir blossande röd.

– Långt långt bort, skriker den uppsvullna utan att se på flickan. Du fick den där väskan. Det minns du, den som var så liten och inte gick att ha till nånting. Som hängde som på ett halsband?

Mormodern talar högt och artikulerar tydligt som så många gör när de talar till utlänningar, utvecklingsstörda och barn.

Flickan säger ingenting eller säger något med så låg röst att det inte går att uppfatta.

Alla i bussen hör vad den äldre kvinnan säger men om barnet säger något är det ingen som hör.

– Marocko, det var så långt bort så långt bort så det kan man aldrig tro.

Den yngre kvinnan framför vänder sig om och ser på den högljudda i ett försök att få henne att dämpa sig. Flickan märker det, sänker blicken och skäms. Kvinnan framför vill trösta flickan, men hur skulle det gå till i en situation som den här?

– Gå bort från dörrarna, fräser föraren i högtalaranläggningen.

Bort från dörrarna om vi ska komma i väg nån gång.

Vid mittdörrarna på platsen för handikappade sitter den gamle.

– Ursäkta, säger han, utan att rikta sig till någon särskild.

Bussen kränger, passagerarna pressas mot varandra, klibbas ihop.

Den yngre kvinnan känner fortfarande mannen – hans hårda hetta, hans höftben mot hennes, hans hud.

Hon blundar och ser för sig mannens spermier som grodyngel simma uppåt i hennes underliv.

Hans barn, tänker hon, våra barn.

Hon slumrar till. Ett flyende ögonblick drömmer hon en dröm som på några sekunder gestaltar ett liv. En blå nomadstam passerar i en öken på väg från savannen mot en oas. Burnusernas indigoblå färgar av sig på nomadernas mörka hud, sanden är vit, skuggorna svarta, långa blå nomader i öknen och deras barn. Nomadfamiljen slår läger för natten, mattorna i tälten breds ut, de lägger sig till vila – han och hon och deras blåa barn.

– Hongkong, skriker kvinnan på platsen bakom. Nu är det Hongkong, hela världen är inom hörhåll, hon skriker till barnbarnet:

– När pappa var i Hongkong, det minns du!

Den unga kvinnan på platsen framför försöker skärma av sig, hålla sig kvar i känslan från drömmen – han, hon och deras barn.

Så snart hans fru är mogen att klara av det skiljer han sig. Han måste ta det varligt för barnens skull. En flicka som snart ska börja skolan och en pojke som knappt har lärt sig gå.

Det hugger till i mellangärdet på kvinnan, i hjärtat, i skötet. Han kan inte få nog av henne, säger han.

– Jag kan inte få nog av dig.

Det är länge sedan hon slutade ta sina p-piller men det vet inte han. Graviditetstestet har inte visat blått.

Än så länge, tänker hon varje gång hon ser på strecken som inte vill bli blå.

Än så länge har det inte blivit blått.

– När mamma var i Marocko, minns du inte det?

Pappa i Hongkong och mamma i Marocko, tar det aldrig slut? Den unga kvinnan vänder sig om i ännu ett fåfängt försök att få tyst på den högljudda mormodern.

Flickan sitter med sänkta ögon, mörka ögonfransar vilar mot kinden. Hon är blond med mörka strimmor i håret, den unga kvinnan på platsen framför likaså. Täta, mörka ögonfransar ramar in blicken.

– Minns du inte vart Afrika var? skriker mormodern till flickan.

– Att det var liksom bakom Mallorca. Som du fick se på kartatlasen som morfar hade.

Mormodern skriker, flickan är i hennes våld, bussen är tagen som gisslan, ingen kan komma undan rösten som invaderar.

Svettlukten förtätas, det luktar djurtransport, dynga, mysk.

För sista gången vänder sig kvinnan framför om och ger mormodern en mördande blick – för flickans skull, var tyst!

Blicken studsar av målet och träffar i stället den gamle som rycker till på sin plats vid utgången.

Han har aldrig mött en blick så full av hat.

Vad har jag gjort, tänker han.

Vad har jag gjort?

Den gamle får svårt att andas, en stickande smärta i vänster arm sprider sig mot armhålan, bröstet känns som om det ska explodera. Ansiktsfärgen skiftar till en blåaktig ton, läpparna blir långsamt blekt blå.

Kvinnan som älskar en gift man är sköterska på sjukhuset där den gifte mannen är läkare. Hade hon kunnat se med distans på det hela, skulle hon ha sett att situationen liknar en såpopera på TV, men distans till situationen är det sista hon har.

Hon vet hur en infarkt ser ut, men den gamle har hamnat utanför hennes synfält.

– Australien är långt, men Afrika är längre, skriker mormodern till flickan.

– Det blir inte längre än så.

Flickan ser bort mot utgången där den gamle mannen tar sig för bröstet, läpparna rör sig, han försöker säga något men får inte ur sig ett ljud.

– Längre än så blir det inte, skriker mormodern.

Alla passagerarna i bussen vill mörda mormodern, var och en eller samfällt, alla utom den gamle mannen som ingen lägger märke till utom flickan.

Den gamles huvud har fallit bakåt mot nackstödet, han blundar, en droppe saliv rinner ur ena mungipan och blandas med svetten som sipprar från pannan och sakta finner sin väg nedför kinderna. Huden på kinderna liknar en karta över ansiktets topografi. Man ser vad tiden gör med en yta, hur den veckas, var höjderna är och sänkorna.

I bussen förtätas hettan.

En värmebölja som den här har Stockholm inte haft på hundra år.

– Och du som fick en paddabjörn och allting, dom som har som en blåtira. När mamma och pappa skilde sig, det minns du?

Alla skiljer sig, så är det, tänker den yngre kvinnan, alla skiljer sig utom han.

Alla gifter sig och skiljer och får barn utom jag.

Hon är fortfarande lika uppriven som när hon steg på, men skönheten som lyste om henne då lyser inte längre lika klart. Lystern har dämpats och om någon granskade hennes ansikte skulle det vara uppenbart att linjerna som är där har kommit för att stanna. Kartan ritas, belägenheten befästs.

Att det är något som inte är som det ska med den gamle mannen märker bara flickan. Hon försöker göra mormodern uppmärksam på det, men mormoderns förmåga till uppmärksamhet är begränsad till henne själv och till det som hon själv är inne på.

Bussföraren vars tålamod närmar sig bristningsgränsen upprepar sitt – bort från dörrarna.

Den gamle mannen genomfars av en skälvning.

Bussen närmar sig hållplatsen där den upprivna kvinnan ska stiga av. Hon sträcker sig över passageraren intill som skulle ha kunnat erbjuda sig att trycka på knappen för avstigning, men det är inte den sortens dag.

Efter att ha tryckt på knappen och pressat sig ut i mittgången blir kvinnan, som är på väg att stiga av, stående vid sätet där mormodern sitter med flickan.

Kvinnan stannar upp, står stilla och ser ned på den äldre kvinnan som till slut blir varse den uppmärksamhet hon väcker. Med ett förorättat uttryck i ansiktet – så nu får man inte ens prata på en buss i det här landet längre – är hon på väg att försvara sig, när den avstigande säger:

– Det är mycket längre till Australien än till Afrika, mycket längre, säger hon med ansiktet så nära den andras att hon ser porerna, öppna som utgrävningar, svarta hål.

– Du ska inte prata om Afrika, säger den unga kvinnan, lågt men tydligt. Om Afrika vet du ingenting. Du är gammal nog att veta allt men du vet ingenting, mindre än ingenting vet du, säger kvinnan, samtidigt som hon sträcker fram armarna mot flickan och med en snabb rörelse lyfter upp henne. Flickan sträcker fram händerna och, som en pandabjörn klamrar sig fast vid en trädstam, klamrar sig flickan fast vid kvinnan. Så passerar de platsen vid mittdörrarna där den gamle mannen sakta glider mot golvet.

Det är fortfarande bara flickan som märker vad som händer med den gamle, och flickan säger ingenting.

Bussdörrarna öppnas och kvinnan med barnet stiger av för att snabbt och omärkligt bli ett med folkmassan i det nybyggda området vid Södra Station.

Mormodern hinner inte reagera, bara kippa efter luft som en karp.

Om inte den gamle mannen i samma ögonblick som bussen stannade hade fallit av sätet, och all uppmärksamhet riktats mot honom, hade det inte gått så lätt, men nu faller han av sätet, död.

Utanför porten till ett av de nybyggda husen ställer kvinnan ner flickan och sätter sig på huk så att deras ansikten är i jämnhöjd, ser flickan i ögonen och ler.

– Är det så här nu? frågar flickan.

– Så här är det, säger kvinnan och trycker in portkoden.

Flickan nickar, dörren öppnas och de går in.

Ingen som ser dessa två gå in och gå ut genom den porten på Fatbursgatan i framtiden kan tro att de inte är mor och barn.

## Sonja säger

SOM om det vore så märkvärdigt att vara kvinna.

Eller man.

Gå omkring som det ena eller andra, jag kan inte vänja mig vid att det är där det sitter. Lika lite som min man kan vänja sig, den där hylsan av manlighet, skalet. Alla år som vi har gått och vantrivts i den kropp som blivit oss förelagd.

Sonja har stora bröst och små fötter, sa mormor.

Det kan aldrig sluta väl.

Dunk dunk av vävstolen, skytteln med inslaget genom varpen, dunk dunk.

Det kan aldrig sluta väl. Att sluta väl – vad är det? Mormor dog i magkräfta, det hette så då.

Klimakteriet, det kom och det gick.

The change, heter det på engelska, förändringen.

Inte för mig, det var likadant före som efter, blod eller inte blod, blod som blod. Naturens gång, inget konstigt med det.

Män har inget klimakterium, bara denna ständiga pubertet. Den evigt förbryllande insikten om att kroppen inte har något samband med själen. Mysteriet med att vara en och samtidigt glida isär.

Min man vältrar sig i det, stackars han, som om det vore mera synd om honom än om mig, som om det vore en tävling i sorglighet.

Jag ältar inte.

Ett så långt liv tillsammans.

När jag hör honom ta i dörren slår jag ihop anteckningsboken. Låser in. Måste skydda honom från att upptäcka att jag har något som jag inte vill dela med honom, bevara honom från känslan av att inte få vara med.

Jag har alltid gjort så, skyddat honom från vetskapen om att det är som det är. Hindrat honom från att ta reda på det själv – är det jag som har hindrat honom? Inte han som hindrat mig?

Vem hejdade vem? Vem vann?

De där stora husen som alltid låg så långt från centrum.

Vi måste ju alltid bo så avsides för att han alltid måste bo så mycket större och mer anspråksfullt än vad vi hade råd med. För att han alltid hade sina projekt. Att han alltid måste mura och bygga om. Bygga till. Glasveranda till verandan, terrass, swimmingpool.

All strid om byggnadslov för tillbyggnader som vi lämnade så fort han byggt dem klart. Egna rum eller varsin lägenhet med eget pentry åt barnen fastän de hellre satt vid TV:n i vardagsrummet eller i köket hos mig. Landsvägsbuss en gång om dagen. Skolskjuts om man hade tur. Ett väldigt pusslande med de andra fruarna för att få ungarna till lekskolan och till fotbollen, datakurserna, ridhuset.

Förr ville jag alltid att vi skulle prata.

Prata ut, sa jag.

Vad menade jag med det?

Vi måste prata, du måste prata med mig, säg vad det är, vad är det?

Berätta, tala om. Säg något. Vi måste prata om det här.

Prata med mig.

Varför skulle han prata med mig? Vad skulle han säga och när skulle han hinna säga det, jag pratade ju redan. Fyllde igen alla öppningar med ord. Täppte till.

Varför kunde jag inte hålla käften, vad var det för fel på mig?

Varför måste jag pladdra hela tiden, som om det vore möjligt att säga något med ord?

Hade jag varit en tydligare kvinna, en som inte behövt så mycket ord att skyla mig med, hade vi gått oskadda ur det här då?

Ingen går oskadd ur det, ingen som har levat.

Jag var ett så livligt barn. Livlig, det sa alla, hur kunde mormor orka med mig? Allt liv som jag förde, alltid så full av rörelse, livlighet, liv.

Hur visste jag att det var så fel att vara livlig?

Det visste alla, små flickor skulle synas men inte höras och helst inte synas heller, det kan aldrig sluta väl, stora bröst och små fötter, var vid försvinnandet iklädd...

Kläder, att jag gjorde ett sådant problem av det. Aldrig långbyxor, T-shirts, aldrig mjuka tröjor att gömma sig i.

– Inte med din byst, sa mormor.

Skammen över bysten som alltid var för stor för min revbenskorg. Måste gömmas bakom hårdstrukna skjortblusar med hög knäppning, pansar så att ingen skulle se. Jag hade stort A i alla ämnen, idrott och gymnastik också. Bysten var aldrig något hinder, ingen hoppade så långt i hoppgropen på idrottsplatsen, ingen så högt, jag rev aldrig ribban. Kunde ha gått hur långt som helst, kommit hur långt som helst.

Jag kunde ha kommit upp mig, sa mormor. Komma sig upp, sa hon, svika sitt arv.

Jag blev flygvärdinna och mormor blev nöjd.

Min lärare från högstadiet grät när vi träffades på stan.

– Du som var så begåvad, Sonja. Min mest begåvade elev. Hur kunde du, Sonja, du som hade allt.

Där stod han och snyftade i Nyköping, lektor Sundin, en sådan ynkedom till man. Han var paranoid, trodde att vi viskade om honom i klassen när han skrev på svarta tavlan. Det luktade krita och gnisslade, ångest var hans arvedel, vi hade honom i svenska, franska och tillvalslatin.

En gång höll han mig kvar efter en fransklektion. Röd i ansiktet, dålig andedräkt, ådror som pulserade rödvioletta på halsen och vid handlederna.

Högt blodtryck, tänkte jag. Han kommer att dö, lektor Sundin ska dö. Jag ska bli hjärtkirurg och lektor Sundin ska dö.

Han drog in mig bakom katedern, ansiktet nära mitt. Hårda, små svettdroppar trängde ut ur hans porer.

– Var det du som viskade på lektionen, bakom min rygg, sa han och frågade om det var jag som hånskrattat och härmat hans franska.

– Pourkorv moa?

Vad var det som var så komiskt med honom och varför lät man inte honom få vara i fred?

– Hur kunde du göra så, sa han. Hur kunde du, varför just du?

Det var inte jag, alla andra var det men inte jag. Jag var den enda som inte viskade bakom ryggen på honom, den enda som tyckte att han fick vara som han var. Den enda som han tordes ge sig på.

De blonda flickorna som viskade bakom hans rygg, en blev Mälardrottning och en annan tog livet av sig, dem skulle han aldrig ha vågat hålla kvar efter en lektion. Och nu stod han framför mig i Nyköping. Gråtande över att jag blivit flygvärdinna.

Jag hade kunnat slå ihjäl honom. Att vara så oföränderligt blödig och skör.

En kort tid efteråt såg jag hans dödsannons i länstidningen. Sade upp mig på SAS och skrev in mig på naturvetenskapliga institutionen på universitetet i Stockholm, träffade min blivande man, blev med barn. Fick först en dotter och sedan, två år efteråt, en son.

Min man hade just köpt ett hus – hus ett – i Norrtälje, inte inne i Norrtälje men en bit utanför, vad skulle jag ha gjort?

Lämnat barnen vind för våg? Det är hans sätt att uttrycka sig – vind för våg.

Vad skulle jag ha tagit mig till?

Fortsatt att studera?

Förverkligat mig själv på naturvetenskapliga institutionen i Frescati, det fanns gott om tid att förverkliga sig själv senare, tänkte jag. Förverkliga sig själv, sa man så på den tiden?

För verkliga. Som om man inte vore verklig i sig själv. Det är inte han, han var verklig bara när han byggde, fanns inte när han murat färdigt. Var ingenting om jag inte var med.

Vi var alltid så isolerade.

Det känns fel att säga vi, men hur ska jag säga det?

Jag var alltid så isolerad? Så var det ju rent praktiskt, men jag var aldrig så isolerad som han, jag hade ju barnen. Väninnor. Älskare. Han är grundisolerad. Avskärmad från livet omkring.

Det ligger i hans natur, han har inga vänner, har aldrig haft. I Malung var han med i ett arbetslag en gång, räknade upp namnen på arbetskamraterna en kväll när han kom hem. Bertil, Sven Olof, Nicke, Antti och Sten.

Aldrig ett vykort, inte ett enda personligt brev.

Vem skulle ha skrivit de breven – Antti?

De som skriver vykort är fruarna och han lärde aldrig känna någon fru till någon av männen i hans arbetslag. Om någon fick ett brev var det jag.

Är det så för alla män?

Det finns inget alla män, bara enstaka män. Isolerade storheter som min man, vandrande stjärnor.

Han flyttar. Börjar om. Det var som om han inte fanns utan det kretsloppet.

En hantverkare kan alltid få jobb, några timmars anställning i någon firma och resten svart, inget problem.

Jag då?

Jag bet ihop och följde med. Klagade för att det skulle så vara. Följde honom med ett gnyende och inte med en smäll – den distinkta explosionen när papperspåsen krossas mot ett föremål hårt som döden.

Hade jag velat leva så om det varit möjligt? Levt ut allting? Förverkligat mina drömmar?

Aldrig i livet. Jag har kvar det jag kunde ha blivit, medan han bara har besvikelsen kvar. Tomheten.

Att det aldrig blev färdigt, aldrig klart.

Snart tar han i dörren. Gamla dörrar i nya hus, begagnade dörrar, spegeldörrar som han lutat av och laserat eller målat om. Blå dörrar, gråa, röda. Gångjärn som han oljat, handtagen alltid original. Sedan har han alltid tagit för givet att den som ska putsa mässingen är jag och det har jag gjort. Varför?

För att det inte är viktigt.

För att jag aldrig kunnat bestämma mig för vad det viktiga är – mina stora A:n, att jag var så begåvad? Barnen? Den där centrifugalkraften som var min man?

Livet i sig – vad det nu är.

Min man älskar våra barn, jag svär på deras huvuden. Jag vet att han älskar dem, men det hindrade honom inte från att fortsätta att köra som han alltid har kört – tjugo, trettio, femtio kilometer över fartgränserna.

– Kör inte så fort, tänk på barnen, sänk farten, tänk åtminstone på barnen.

Jag krävde att han skulle bli en annan sorts bilförare när barnen fötts, men han var den han var. Körde som han alltid kört. Ändrade inte på sig.

Ändrade jag på mig?

Tvärtom. Jag satt där jag suttit i baksätet med barnen och klagade. Bad att han skulle köra sakta, detta ständiga gnäll på förändring i stället för kravet på den.

Stanna eller jag öppnar dörren och hoppar av i farten.

Stanna eller jag dödar barnen.

Han hade stannat om jag hade krävt det, men jag krävde det inte. Lät honom köra som han körde, lät det gå som det måste gå.

Satt där jag satt i baksätet och klagade tills han blev så irriterad att han frontalkrockade med den vita Volvon på E4:an.

Det hade kunnat gå mycket värre, det gick illa nog. Jag fick en skada i nacken, whiplash, som inte går att göra något åt och sonen blev beroende av vård i resten av sitt liv.

Vår son.

Min man var otröstlig. Gick runt i huset. Stum. Stannade upp i ett eller annat av de ofärdiga rummen. Stod still med tapetkniven i luften. Som förfryst.

Jag satte mig aldrig i hans baksäte igen. Tog körkort bakom hans rygg, hur kunde jag göra det?

Inget problem, jag klarade teorin i första provet, körde upp efter tolv lektioner. Var den bästa elev den körskolan någonsin haft.

Varför lämnade jag inte honom vid det tillfället?

Tog rullstolen och for med barnen?

Körde min väg i bilen?

Bilen är min bil likaväl som hans, även om det är hans namn som står på registreringsbeviset. Vår bil är det, inte hans, vi har inget äktenskapsförord, jag har lika stor rätt till bilen som han.

Rätt är inget en människa har, rätt tar man sig.

Vad gjorde jag på dagarna när jag var i fyrtioårsåldern?

Vårdade min son.

Svarade på annonser om hemarbeten, som jag aldrig tog. Hade förhållanden med olika män, att tänka på en annan är lika mycket svek som ett samlag.

När jag inte vårdade sonen oroade jag mig för att dottern höll sig för mycket inne, att hon inte hade någon väninna, ingen pojkvän. Att hon aldrig gick ut. För att sedan, när hon börjat gå ut och inte kom hem på nätterna, ligga vaken vansinnig av oro för att hon råkat illa ut – våldtäkt, olycka, katastrof.

Jag försökte få min man att göra något, hur skulle han ha kunnat göra det? Ta över min oro, byta ut den mot sin rastlöshet. Det går inte till så.

Innan sonen äntligen fick plats på ett vårdhem hade jag fyllt femtio.

Vi bodde i Bergslagen, i Lindesberg, inte inne i Lindesberg men en och en halv mil utanför. Där blev vi inte gamla. Gamla blev vi först senare. Det kom lika smygande men med samma sorts chockverkan som olyckan. Ett ögonblicks ouppmärksamhet. Så kvickt händer det och sen är det hänt.

Den där gamla käringen i spegeln är jag.

Den stumma gubben bakom ratten, min man.

Det händer att han masserar min nacke, det gör gott för stunden men så fort jag spänner mig kommer smärtan tillbaks. Mest spänner jag mig när jag väntar, som nu, på att han ska komma. På att bilen ska köra in på gården, att han inte ska ha kört ihjäl sig.

Hypnotiserad som en höna, fixerad, vad är det för fel med mig?

Inte något fel, jag ville det.

När flickan flyttade hemifrån bodde vi i Tomelilla. Hem ifrån, varför säger jag så, vi var ju nomader. Slog läger i Tomelilla en tid, en kort tid. Inte inne i Tomelilla givetvis, men en liten bit utanför, på slätten, där svarta rapsbaggar täckte allt som var ljust och gult.

Vår dotter har fortsatt att arbeta, resa och gå på kurser trots att hon är tvåbarnsmamma. Inget märkvärdigt med det.

Har jag valt en man som min, för att jag inte vågat se vad som skulle ha hänt om jag gjort som hon?

Skulle det ha varit för äventyrligt för mig?

Skulle jag ha blivit för oregerlig, för vild? Skulle jag ha blivit någon som jag inte kunde kontrollera och absolut inte han?

En vild kvinna?

Konturskarp, farlig, en kvinna som gör vad som faller henne in. Ingen klagan. Inga hänsyn.

Är det vad han behöver?

En kvinna som kastar sig framför bilen, tar över ratten, en kvinna som driver honom till vanvett. Driver honom ut ur sig själv.

Så att han slipper vara så isolerad.

Jag läser i damtidningarna om kvinnor i min ålder, de kvinnorna har nya romanser, står det.

Nya män.

De kvinnornas kroppar är inte som min. Deras kroppar är flexibla, flyttbara, de flyttar sig själva, de flyttas inte. Deras bröst är flyttbara, deras lår kan förflytta sig. De är inte som jag och jag kan aldrig bli som de och jag vill det inte.

Jag kan lika lite bli en annan kvinna som min man kan bli en annan man. Även om han har ändrat sig något de senaste åren. Plötsligt får jag ett leende, ett svar på en fråga, en oväntad kyss. Inte mycket men ändå hoppas jag – inte att vi ska bli andra, men att de här två skrymmande kropparna inte ska vara oss till mera besvär.

Att det som var mellan oss när vi var som djur, att det ska fullbordas.

Är det hans bil som hörs på vägen nu?

Vår bil?

Ingen vet bättre än jag hur den bilen låter. Hur tyst den startar om natten, hur ljudlöst den går i gång, hur mjukt den spinner mot asfalten. Hur väl den beter sig i regn eller månsken, hur tröstande rösterna i radion är, vilket sällskap. Hur ljuset från strålkastarna sveper över skogar och över slätter, hur upplyst ett enstaka föremål blir, en sten, ett träd.

Jag kör om nätterna.

Innan gryningen kommer tankar jag och justerar mätarställningen.

Ingen lärde mig motorn, jag lärde mig själv.

Bröst eller ej, jag var den bästa eleven och skall så förbli.

Nu hör jag bilen, smällen av bildörren, stegen på grusgången, ytterdörren, dörrhandtaget.

Hur länge har jag legat här? Jag stryker över ansiktet med handen som för att släta ut dragen.

Nu kommer han, nu trycks vredet ner, där står han i dörröppningen, och här ligger jag, hans maka Sonja.

Han stiger in, går fram mot sängen. Lägger en bunt narcisser på täcket, sätter sig hos mig och kammar mitt hår.

## Dröjaren

JAG har aldrig berättat det här för någon människa.

Utom för Kjell, min man.

Att vara kvinna är att ha spelat med i scener som den här.

Det var en söndag i slutet av sjuttiotalet, jag var trettiosju år. Låg och solade på en brygga på Djurgården, inte någon av de bortvända bryggorna på norrsidan, utan bryggan vid kanalen från Husarviken, den som ligger bara några meter från Fisksjöängsvägen.

Pensionärer och älskande par promenerade i solskenet, familjer gick med barnvagnar och åt glass.

Jag var klädd i shorts och blus, inte bikini, jag var inte topless. När jag hör uttrycket topless tänker jag alltid huvudlös, fast jag vet att det är fel.

Jag låg och läste en deckare av Ed McBain, hade tagit med mig _Brott & straff_ av Dostojevskij och kvällstidningarna men det var för varmt för Dostojevskij och för tidigt för _Aftonbladet_.

Jag läste _Dröjaren_ av Ed McBain:

Vill du ha en kvinna?...

Vilken färg. Vit, svart, brun? Ljusbrun. Eller gul kanske, säg bara till. Vi har en hel gata full med kvinnor.

– Nej, jag vill inte ha en kvinna, sa Roger.

– Du kanske föredrar små flickor? Hur gammal? Nio, tio, elva? Säg bara till.

Jag hade läst boken förut men jag glömmer alltid intrigen, det är inte för upplösningen jag läser McBain; det är av skäl jag inte kan gå in på för att jag inte vet vilka de är.

_Dröjaren_ har en stämning av hot som fascinerar mig.

Jag låg på bryggan och vände mig i solen den där söndagseftermiddagen för länge sen. Njöt. Drack isvatten ur en termos, smörjde in mig med solskyddskräm, jag är lättbränd, men när solbrännan väl är där är det värt det. Mitt hår var solblekt och benen redan bruna, jag skulle möta min man, Kjell, på Stureplan. Vi planerade att gå ut och äta, sitta på uteservering, dricka vitt vin, äta räkor och rostat bröd och så blev det, trots det som hände den där söndagseftermiddagen på Norra Djurgården där jag låg med min McBain.

När han hjälpte henne på med kappan kastade hon en blick på honom över axeln och sa:

– Hur dödade du den? Råttan, menar jag.

– Jag klämde ihjäl den med händerna, sa Roger.

När jag skulle vända blad fick jag en känsla av att inte vara ensam, jag var inte ensam, hela Norra Djurgården var invaderad av söndagsfirare, men på bryggan var jag ensam min känsla till trots.

En röd sportbil stod parkerad vid dungen närmast bryggan, hade den stått där hela tiden? Jag kunde inte dra mig till minnes om jag sett den när jag kom, det satt en man i den röda sportbilen. Vi hade en gammal Renault, Kjell och jag; vi kör alltid Renault, det har blivit så. I höst ska vi köpa en ny årsmodell.

Jag tycker om att köra bil. Så länge vi fortfarande hade råd att åka ut i Europa på vår semester var jag den som körde, Autobahn också, jag älskar att köra fort.

Min man var redaktör på ett fackboksförlag, det lades ner strax efter den där sommarsöndagen på Norra Djurgården, vilket gör att jag minns när det var.

Kjell var trettioåtta, sedan dess är det jag som har försörjt oss. Han har ingen att redigera åt längre utom sig själv, sitter vid datorn och sörjer att den sortens datorer inte fanns när han hade sitt uppdrag som fackboksredaktör. Själv illustrerar jag barnböcker, har alltid gjort, kommer alltid att göra. Jag älskar mitt arbete, att teckna och måla är mitt liv; jag är det jag gör och tvärtom.

Varför målade jag inte den där dagen på bryggan, varför målade jag inte akvarell, det var en sådan dag? Impressionistljus vibrerade över kanalen, ängarna och fälten, ekbacken på andra sidan vägen, de gamla husen i sin lummiga grönska...

Varför tecknade jag inte träden som kantade kanalen, gasklockorna i backen till Hjorthagen, änderna och doppingen på vattnet?

Det var för varmt.

Jag lade mig på rygg med McBain över ansiktet, sträckte ut kroppen, ett med solen och dofterna, doften av urgammalt trä från bryggan, vattnets starka arom av pollen, avlopp, doften av blommande rönn. Av kropp.

Jag somnade, vaknade med ett ryck, tappade boken i bryggan, tog upp den och reste mig upp.

Jag hade lämnat ett svettmärke i form av ett kors på bryggan.

Jag drack en klunk isvatten ur termosen och hällde resten över mig. Ruskade på mig som en hund, ett djur.

Såg på klockan.

Jag hade bara sovit en kvart, den röda bilen var kvar vid dungen, mannen som suttit i bilen syntes inte till. Min cykel stod där jag ställt den, lutad mot bryggan, olåst. Bredvid cykeln stod mannen i motljus. Det var motljus, hur han såg ut var omöjligt att se. Han var av medellängd, varken kraftig eller spenslig, varken ung eller gammal. Hade långbyxor och skjorta, loafers och sockor. Håret var varken långt eller kort.

Han gick mot bryggan där jag stod i min våta blus.

På vägen gick ett äldre par med hund, en irländsk setter. Jag vet det för att Kjell och jag har haft en sådan hund en gång; jag tänkte att blir jag rädd nu borde jag skämmas. Kvinnor kan inte våldtas i dagsljus med folk inom räckhåll, pensionärer, barnfamiljer och älskande par.

En man som närmar sig en okänd kvinna måste inte vara våldtäktsman och behöver inte nödvändigtvis vara pervers.

Jag log inte mot mannen, men jag hejdade honom inte heller, han gick närmare. Det var något med hur han gick som fick det att ila längs min ryggrad, det var som om blusen frös till is.

Han var nästan framme vid mig när han sa:

– Vill du hjälpa mig?

Hans röst var varken ljus eller mörk, ingen dialekt, svensk var han, rikssvensk.

Det var ingen vädjan, ingen fråga, det var ett krav.

Ett hot.

Rösten var spänd som en lina över en avgrund.

– Vill du hjälpa mig, sa han.

Jag frågade inte vad det var jag skulle hjälpa med. Höll McBainboken framför mig som en sköld, mitt kroppsspråk var lika avvisande som hade jag sagt det i ord – försvinn.

Inte provocera, tänkte jag, ta det lugnt.

Inte visa rädsla då dödar de.

Jag hade läst i en kvällstidning att om en kvinna blir attackerad av en våldsman ska hon inte försöka försvara sig.

Kvinnan ska göra gärningsmannen till viljes, så kommer hon inte till skada.

Kvinnan ska tänka sig bort, göra sig frånvarande. Låtsas som om det som händer inte händer henne själv utan någon annan.

Jag försökte komma på vem jag skulle vilja att det hände i stället för mig, men kunde inte komma på någon. De kvinnor jag vill illa är inte annorlunda än de män jag vill åt, det är de som har attackerat det jag skapar, den jag är. Deras kvinnlighet – om de har någon – är ingenting jag vill komma åt. Könet är ohjälpligt, men det en människa skapar är heligt och okränkbart.

Det här är teorier som jag formulerat långt efteråt, jag har sysslat en del med teorier om konst och kön sedan den där dagen på Norra Djurgården.

– Du behöver inte göra något, sa han. Du behöver bara titta på.

– Är det säkert?

Det flög ur mig, som hade jag bestämt mig för att hjälpa honom.

Hjälpa med vad?

Jag började darra inombords, okontrollerbart, kroppen var stilla men inuti darrade jag som ett grässtrå.

– Du behöver inte göra något, sade mannen igen. Bara titta på.

Hur lång tid hade det förflutit sen första gången han sa det, varför stod jag kvar där på bryggan som vore jag med på hans förslag, vad var det för förslag, vad innebar det, vad var det jag slapp göra?

Ingenting förklarades, ändå visste jag vad.

– Jag gör det själv, sa mannen, du behöver bara vara där.

Jag visste att jag var tvungen.

Inte en tanke på vägran, på flykt.

Människor kom och gick på Fisksjöängsvägen, mannen på bryggan och jag befann oss i en annan verklighet, en annan version av tid och rum.

Jag följde med till den röda sportbilen.

Som ett lamm till slakten.

Cecilia, min bästa väninna, säger alltid så när hon råkar ut för någon av de ohjälpliga män som hon råkar ut för. Hon har blivit över femtio, men faller fortfarande i samma fälla gång på gång. Hon måste verkligen sända ut signaler som gör att de hjärtlösaste bestarna får vittring på villebråd.

Jag är hennes motsats, lever mitt trygga liv med Kjell, hade känt mig trygg. Till den stunden.

Mannen satte sig i sin röda bil.

Bilen var röd, men hur mannen såg ut har jag ingen uppfattning om.

Han gjorde tecken åt mig att komma över till den sida han satt, passagerarplatsen.

Jag lydde.

Han ville att jag skulle komma ännu närmare. Sätta mig i bilen bredvid honom, men det vägrade jag – hur kom det sig?

När jag ändå gick med honom så långt?

– Det räcker såhär, sa jag.

– Du behöver bara titta, sa han.

– Jag ser bra härifrån, sa jag.

Mannen drog ner blixtlåset i byxorna, tog fram sitt könsorgan, jag såg på det. Mannen såg upp för att kontrollera att jag tittade och det gjorde jag och jag förvånades över att en kroppsdel kan se så olika ut, så främmande.

Jag var ingen oskuld den där söndagen för tjugo år sedan, långt därifrån, jag var och är en gift kvinna med många förhållanden bakom mig.

Min ungdom inföll under »det glada sextiotalet« – love, peace and understanding; fri kärlek, vad det nu är.

Mannen i bilen hade en smal vit penis, den stack upp ur hans gylf som ett stickvapen. Hans kalsonger skymtade mönstrade i grälla färger, vad mönstret föreställde gick inte att se, någon sorts vilddjur – lejon, giraffer?

Där satt han och masturberade i en röd sportbil, medan jag stod bredvid och såg på den där heta söndagseftermiddagen.

Det tog inte många minuter, om ens en.

Vad var det med mig som fick mig att stå kvar?

Varför stod jag och såg hans sorgliga utlösning och hörde hans suck när hans klimax kom?

Inte var det för att jag blev upphetsad av det.

Jag mådde illa och så fort han var färdig flydde jag. Lämnade termosen, _Brott & straff_ och kvällstidningarna på bryggan, slet åt mig McBainboken, slängde den i cykelkorgen och cyklade hem.

Inte direkt hem, jag tänkte inte leda honom hem till min säng, som ett lamm till slakten. Jag körde omvägar, mot enkelriktat, genom parker, har aldrig cyklat så fort.

När jag öppnade porten kräktes jag, just när grannfrun kom. Hon som bor tvärs över farstun, hon med mannen som alltid är bortrest.

Det var nära att jag berättat för henne, jag var ju så uppriven, men jag berättade inte. Vi känner ju inte varann på det viset.

Jag sa ingenting till Cecilia heller, bara till Kjell.

När jag kom in duschade jag länge, hett och kallt, kallt och hett. Såg på min kropp, den såg främmande ut.

Hur kom det sig?

Det var ju inte som om jag hade blivit våldtagen, ingenting hade hänt utom det att jag låtit mannen i den röda bilen få sin vilja fram.

Om han velat våldta mig, hade jag låtit honom göra det också?

Om han försökt döda mig, skulle jag ha gått med på det?

Jag gjorde mig i ordning för kvällen. Parfymerade mig, pudrade, sminkade, klädde mig i vitt inifrån och ut. Tog en vit brodyrklänning som jag aldrig använt för att jag inte tyckt att den passade mig.

Såg ut som en brud när jag mötte Kjell på Stureplan.

Det var han som sa att jag såg ut som en brud. Han var i tid och jag försenad, ombytta roller, men han var inte irriterad. Han sa att jag såg strålande ut.

Som en ung brud.

Sedan satt vi hela kvällen på en uteservering vid Stureplan. Kvällen var ljuvlig och ljum, Kjell var uppmärksam mot mig, såg på mig med den blick han haft i början av vår bekantskap, när vi ännu inte lärt känna varandra utifrån och in som nu.

Jag berättade om mannen i den röda bilen, hela historien utan att utelämna en enda detalj. Kjell lyssnade utan kommentarer, det enda han sa när jag berättat klart var att den mannen haft tur som träffat på en så snäll kvinna som jag.

Jag visste inte hur jag skulle tolka det, så jag sa ingenting.

När vi kom hem älskade vi, först han mig och sedan jag honom, det är ingenting jag vill kommentera. Som jag ser det har kärlek och sex ingenting med varandra att göra.

Sedan somnade Kjell och jag läste i min McBain:

Han hade inte vetat att han skulle slå till henne förrän hans hand sköt fram, inte öppen för att utdela en örfil utan hård och knuten. Han hade slagit till henne och träffat i ögat, sedan hade han slagit till henne igen och blodet hade börja forsa ur hennes näsa. Han såg henne öppna munnen för att skrika och med ens verkade allting så konstigt –

## Det handlar inte om Ingmar Bergman

– OM du fick döda vem du ville utan påföljd, vem skulle du välja? frågar han.

– Varför frågar du det?

Hon hämtar två öl i kylskåpet, ger den ena till honom.

Ölen är kall och rummet är varmt, de dricker ur flaskan. Båda tycker att det smakar bäst så.

Han fortsätter.

– Jag läste i tidningen att nån hade frågat Ingmar Bergman vem han skulle döda om han fick och han hade sagt att det var ett antal personer han skulle ta av daga om det kunde ske utan påföljd.

– Ta av daga? Stod det så? Ta av daga?

– Det var en gammal tidning.

– Han är gammal. Vilka skulle han mörda?

– Det ville han inte säga, någon av fruarna kanske.

– Det var väl dom som skulle döda honom i så fall.

– Det handlar inte om Ingmar Bergman, säger han.

– Vem skulle du döda då, säger hon. Först?

– Vad då först?

Han lägger upp fötterna på bordet. Han har haft en lång dag, en lång het dag i stadstrafiken.

Hon öppnar kvällstidningen, bläddrar.

Solen lyser in i deras vardagsrum, lågt, gult sken på glasbordet, soffan och läderfåtöljerna. Dammet virvlar i solstrimman.

Vem bryr sig, tänker hon. Bläddrar igenom tidningen.

Säger att det aldrig står någonting. Börsen går dåligt och räntorna är på väg upp.

– Vem bryr sig, säger han.

Ingenting på TV. En kvinna har mördat sin sambo. Mannen hittades fastbunden med handklovar och brännskador. Han var knivhuggen i bröstet, hade djupa skärsår i halsen och var bortom all hjälp.

Bilder på paret, nakna i djävulshuvor, fyller uppslaget.

– Vad folk håller på, säger hon.

Han tar tidningen ifrån henne och viker ihop den.

– Låt dom, säger han. Svara nu.

– På vad då?

– På vem du skulle döda om det var fritt fram.

– Är det säkert att jag skulle döda någon?

– Det skulle väl alla.

– Inte jag.

Hon lägger upp fötterna på bordet bredvid hans. Hennes fötter är små med höga fotvalv, breda över tårna. Stabila. Hon sträcker ut benen.

– Jag vill bara slippa dom, säger hon. Slippa se dom.

– Om du dödar dom slipper du, säger han.

– Jag vill inte att deras barn ska få lida eller så, säger hon. Barnen är ju oskyldiga.

– Vad vet du om det?

Han böjer sig fram och tar av sockorna, rullar ihop till en boll och slänger mot badrumsdörren. Lutar sig bakåt i skinnsoffan. Får solen i ögonen. Vänder sig mot henne. Kisar. Blundar.

– Säg nu. Du får välja vem du vill.

– Nyfödda är oskyldiga.

– Jag har inte sagt att du ska döda en nyfödd.

Han rör vid hennes fot med sin. Hans fot ser enorm ut bredvid hennes lilla, groteskt stor, avlång och blek.

– Någon måste det finnas, säger han.

– Någon som har gjort dej riktigt jävligt illa någon gång.

– Det skulle vara farsan, säger hon.

– Han är ju redan död.

– Vem skulle du ta? Om du slapp påföljd?

– Varför säger du påföljd?

– Det heter påföljd.

– Straff räcker väl.

– När det är juridik heter det påföljd.

– Vad vet du om juridik?

Hon kysser honom.

– Inte nu, säger han.

De dricker sin öl. En fågel slår sina drillar utanför.

– Det är en koltrast det där, säger hon.

– Är du fågelskådare också? Säger han och härmar en komiker som han inte minns namnet på:

– Jag gillar fåglar.

– Farsan kunde sånt. När han var nykter.

De bor i Aspudden söder om Stockholm. Inte för att de valt det utan för att hennes pappa hade en lägenhet där.

Det enda jag fick av honom, brukar hon säga. Utom en massa stryk, övergrepp. Lägenheten är det enda jag har efter honom.

– Och humöret, säger han.

– Det är lugnt i Aspudden nu jämfört med när farsan levde.

Det säger hon alltid när de pratar om Aspudden.

– Det var jävligt stökigt i Aspudden när jag var barn.

– Apsudden, säger han.

– Det säger du jämt, säger hon.

– Hade du sagt det till farsan hade han slagit ihjäl dej.

– Apsudden, säger han.

– Tur att han är död, säger hon.

I sluttningen utanför lägenheten är vitsipporna på väg att slå ut, träden knoppas. Kvällarna börjar bli blå, backen är täckt av blåsippor. Än är det inte kväll, solen hänger kvar över trädtopparna. Rummet vilar i ett lågt milt ljus. Koltrasten sjunger i skymningen.

– Vad trött jag är, säger han. Antingen inget att göra eller man kör sej död.

– Var tacksam för det du, säger hon.

– Dårhus, säger han. Som folk kör.

Hon reser sig, går till fönstret, öppnar och andas in vårluften.

Kom och sätt dej, säger han. Stå inte där och bli kall.

Hon skjuter till fönstret.

Han tänder två cigaretter. Räcker den ena till henne, de röker. Djupa, lugna bloss.

– Det var en som nästan dog på jobbet i dag, säger hon.

– Wow, säger han.

– Hon bara ramlade ihop vid mjölken. Tuppade av. Bara låg still. Jag kan inte med när folk bara ligger. Redlöst.

– Var hon full?

– Avsvimmad.

– Så hon dog inte då?

– Nästan dog, sa jag.

– Det gör jag tusen gånger om dan, säger han. Hon säger att han är en hjälte och att hon inte skulle fixa trafiken en enda minut.

– Du kör bra, säger han.

Hon fimpar sin cigarett, kliver över hans ben. Går ut i köket, tar en fiskgratäng ur frysen, sätter på ugnen.

Han kommer efter. Plockar fram sallad och tomater, sköljer och skär. Blandar dressing.

Hon lutar sig över ugnsluckan, kontrollerar temperaturen och ställer in folieformen. Hon har en liten bestämd kropp, den kroppen älskar han.

Han böjer sig över henne och kysser henne i nacken. Hon vänder sig till honom. Omfamnar, pressar sin kropp mot hans kropp. Kysser honom på munnen, hårt och djupt.

Deras kroppar är som gjorde för varandra, de är gjorda för varandra. Älskar på köksgolvet, våldsamt och ömt. Efteråt slickar han bort sperman som strömmar ut ur hennes sköte och torkar med en servett. Sedan duschar de var för sig.

De äter alltid sin middag vid TV:n.

– Om du nu fick döda precis vem du ville, säger han. Utan straff. Det måste väl finnas någon?

– Har du inte släppt det där?

På TV:n flyr lemlästade och våldtagna krigsoffer från sitt land, hon byter kanal.

– Säg nu, säger han.

– Farsan, säger hon.

– Han är ju redan död.

– Jag kanske dödade honom.

– Ha ha, säger han.

De äter i tystnad. Han plockar undan disken, diskar, torkar. Hon brygger kaffe.

När de sitter i soffan igen är rummet mörkt sånär som på ljuset från TV-skärmen där sminkade barn tävlar om vem som är mest lik en vuxen idol.

– Övergrepp, säger hon, går till TV:n och stänger av.

– Varför säger du det?

– Påföljd, säger hon.

Han har lagt sig på sidan i soffan med huvudet i hennes knä. Två trötta ungdomar på sin skinnsoffa, inte så unga men tillräckligt unga för att inte bekymra sig om det. De är varken missbrukare eller arbetslösa. Liknar varandra som syskon, till och med i dunklet därinne syns det att de hör ihop.

– Vem skulle du döda?

Han ger sig inte.

– Jag har ju sagt, säger hon.

– Din farsa? Det var ju bara dumt.

– Säg själv.

– OK, säger han. Då säger jag att den första jag skulle döda var dej.

– Du, säger hon.

– Du först, säger han.

– Det heter du. Inte den första jag skulle döda var dej, den första jag skulle döda var du. Inte dej.

– Ordningsman, säger han.

– Du menade väl inte det? säger hon.

– Vilket?

– Att jag var den första du skulle döda.

– Jo.

– Älskar du inte mej längre?

– Klart jag gör.

– Hur kan du då säga att jag är den första du skulle döda?

– Jag tänker inte göra det, säger han. Du behöver inte va rädd.

– Jag är inte rädd, säger hon.

– Jag vill bara veta.

– Det är en lek. Som ett TV-program. Som i tidningen med Ingmar Bergman.

– Det är sjukt, säger hon.

– Inte sjukare än att du säger att du har dödat din pappa.

– Men jag gjorde det.

– Sluta nu.

– Han var så full att han inte märkte någon skillnad.

– Nu går vi och lägger oss, säger han. Glöm det där med Ingmar Bergman.

– Ta av daga, säger hon.

Ser ut över slänten där några fyllon sitter i tillfällig frid.

Koltrasten har tystnat och blåsipporna färgar mörkret blått.

– Kom nu, säger han.

– Inte förrän du har sagt varför du skulle mörda mig först, säger hon utan att vända sig om.

– Är du säker på att du vill veta?

– Ja, säger hon, som på ett bröllop inför vittnen.

– För att du är närmast, säger han.

## Åtrå

– JAG känner ingen åtrå till dig, säger han.

Som kvinna.

Vi ligger på min säng, inte ovanpå sängen utan under täcket, jag är avklädd – inte naken. Har trosor och en T-shirt på mig, han har skjorta och byxor.

Jag känner ingen åtrå till dig.

Jag är femtio år, har inte varit tillsammans med en man sedan jag skilde mig sist. Mannen som ligger ovanpå min säng fullt påklädd är den förste jag känt åtrå till sedan dess.

Jag kysste honom på halsen, visste inte om han besvarade, om han var upphetsad eller ej, vi hade träffats i nästan ett år.

En vinterdag tog han mig med sig till Tullgarns slott. Rimfrosten låg som en brudslöja över Sörmlandsskogarna, vi åkte dit i hans bil. Han kör tryggt. Ljusa ögon på vägen, på träden.

Allting var vitt utom jag.

När vi kom fram till Tullgarn parkerade han bilen, vi gick ut på isen nedanför slottet. Himlen var hög och blå, de vackra dagarna är värst, det är då flest människor dör av luftföroreningar, ett livsfarligt lock ligger över städer och land.

Han hade ryggsäck och ur den tog han fram en fårbog. En termos med nyponte, två muggar och en ost, fransk getost. Chèvre.

Vi lutade oss mot en brygga och åt, jag minns inte att jag någonsin frusit så. Trodde att jag förfrusit fötterna, oro för allting, det är jag.

Jag känner ingen åtrå till dig. Som kvinna, vad annars? Vad trodde han att jag var, transvestit?

När vi kom hem från Tullgarn, hem till mig, lagade jag mat. Bad honom öppna en flaska rödvin, en Rioja som skulle ha kunnat tina upp en död.

Vi satt i köket och åt. Han tände två ljus, då ringde det.

Det var en kollega – gift! – som har fått för sig att han är kär i mig. Nu ringde han för att säga att han tänkte ta livet av sig för min skull. Han stod inte ut med att se mig varje dag på jobbet. Så nära och ändå omöjlig att nå.

Jag har inte gett honom några falska förhoppningar, inget hopp, ändå blev jag upprörd. Störd.

Man vill ju inte att någon ska ta livet av sig. Varken för ens egen skull eller något annat.

Vad säger man till någon som hotar att ta livet av sig?

– Du kommer att ångra dig, sa jag.

Hur kunde jag säga något så okänsligt? Vara så avfärdande mot en människa i nöd?

Jag ville få slut på samtalet, ville tillbaks till honom, han som väntade i köket med Riojan. Gjorde slut på kollegans nödrop med ett kort – vi hörs.

Sedan gick jag tillbaks till honom som väntade i mitt kök och där satt vi hela natten.

Jag berättade om mina äktenskap och om den gifta kollegan som hotade med att ta livet av sig för min skull. Att jag absolut inte uppmuntrat honom, inte gjort något som kunde tolkas som att jag delade hans känslor.

– Enligt min mening, sa jag, är det kriminellt att uppmuntra känslor som man inte delar.

Att leka med kärleken är ett brott.

Han höll verkligen med mig om det.

Jag hade träffat honom sommaren innan, sommaren före femtio, herregud. Jag hade hyrt en stuga i Stockholms skärgård, det var värmebölja, jag låg och läste på bryggan naken på dagarna.

På kvällarna satt jag på verandan och skrev dagbok och när jag skrivit färdigt åt jag middag och drack vin. Vitt vin.

Närmaste köpcentrum ligger på fastlandet, en halvmil med buss.

En het dag blev jag tvungen att åka dit. Gjorde mina ärenden – posten, systemet, apoteket, Konsum. Pressbyrån. Sedan gick jag till busshållplatsen, nästa buss skulle gå om en kvart.

På bänken vid busshållplatsen satt en man i fyrtioårsåldern, trettiosju, trettioåtta. Mannen var mager och såg ut som en missbrukare, slarvigt klädd. Han satt med huvudet i händerna, håret var otvättat, oredigt blont.

För att slippa sitta och vänta tillsammans med den nedgångne mannen gick jag ett varv runt köpcentret.

När jag kom tillbaks var han kvar. Hade lutat sig bakåt mot vindskyddet, slutna ögon. Han var blek med mörka skuggor under ögonen och håliga kinder.

Han såg inte aggressiv ut så jag slog mig ner bredvid honom, han öppnade ögonen. Jag frågade om han visste om bussen till ångbåtsbryggan hade gått.

Han skulle också med den bussen, sa han och att den inte hade gått. Men att den borde ha varit här vid det här laget.

En annan buss körde in till hållplatsen. Chauffören gjorde sig klar för avgång, jag steg upp på trappsteget och frågade var vår buss hade blivit av.

– Vår buss, sa jag, som om vi hörde ihop, mannen på busshållplatsen och jag.

– Den turen stannar inte här, sa chauffören. Men följ med mig en bit på vägen så kommer ni ikapp er buss.

Efter ungefär en halvmil släppte chauffören av oss vid en hållplats mitt i ingenstans och sa att vi skulle vänta där.

Jag tackade överdrivet som kvinnor i min generation gör.

Vi samlade ihop våra kassar och steg av – vi!

Mannen sjönk genast ned på bänken i vindskyddet. Satt lika apatisk som förut, handlingsförlamad, medan jag försökte tyda tidtabellen på stolpen.

Efter att ha gått igenom alla de undantag – hänvisningar och asterisker, dag före sön- och helgdag, midsommarafton – som tidtabellen bestod av, insåg jag att bussen till ångbåtsbryggan redan hade gått.

Jag skulle komma för sent till båten, den sista för dagen, det var en katastrof.

När jag sa det till mannen som satt med huvudet i händerna lyfte han blicken och sa att det var sista båten för honom också.

– Vi missar båten, sa han. Uppgivet.

Vi.

– Vi tar en taxi, sa jag. Det måste finnas en telefonkiosk i närheten, jag går och ringer.

Innan jag hunnit fullfölja initiativet tog han fram en mobiltelefon och ringde efter en bil. För mig såg han inte ut som en man med mobiltelefon, men nu har ju minsta skolbarn mobil.

Taxin kom. Taxichauffören sa att det var hopplöst. Bilkö hela vägen till bryggan och körtiden hade inte räckt ens om vi hade varit ensamma på vägen.

– Kör, sa jag.

– Ni har inte en chans, sa han.

Jag tog över mobiltelefonen.

Ringde ångbåtsbolaget.

Bad dem att hålla båten kvar tills vi kom.

Det är fördelen med att bli äldre, plötsligt törs jag ställa krav jag aldrig skulle ha drömt om när jag var yngre, det väcker respekt.

Inte kärlek, men respekt.

Representanten för båtbolaget sa att man skulle göra vad man kunde, men inga löften gavs.

– Inte en chans, sa taxichauffören.

Mannen vid min sida hängde med huvudet och lät sig transporteras som ett paket.

När vi kom till bryggan hade ångbåten lagt ut, den var redan ute på fjärden, men jag gav inte upp. Rusade fram till kajkanten. Gestikulerade som en semafor. Skrek och viftade tills båten vände, landgången lades ut och vi fick stiga på.

Vi gick ombord som segrare tack vare mig.

När vi hittat ett par sittplatser och ställt ner våra kassar, satte jag mig ner och såg på honom. Hade aldrig sett något så ljuvligt i hela mitt liv.

Jag känner ingen åtrå till dig.

Som kvinna.

På ångbåten berättade han varför han hade åkt in till centrum den där heta dagen. Han var sjuk. Hade fått penicillin på vårdcentralen mot en halsfluss som han fått av sina barn.

Han hade tre barn. Någon fru sa han ingenting om.

När vi kom fram till ångbåtsbryggan på ön där jag hyrde, stod hans svåger och väntade med motorbåt. Vi bodde på samma ö. I båten satt hans barn, två flickor och en pojke. Pojken liknade honom, vem flickorna liknade ville jag inte tänka på.

Det var ingen fru med i båten.

Han tog min arm och hjälpte mig över relingen. Jag fick sitta i fören, det blåste starkt, havet var grått och vilt. Huset jag hyrde låg bredvid hans, en udde emellan och en talldunge.

När jag kommit in till mig stod jag på golvet i köket en halvtimme, bara stod mitt på köksgolvet och skalv.

Nästa dag när jag satt på verandan, knackade det på dörren. Där stod han och den minsta flickan, han bjöd mig på middag i sitt hus. Hans syster och svåger skulle vara med, och barnen, självklart. Grillmiddag, han sa ingenting om någon fru.

Om jag ville ta någon med mig var det självklart, sa han.

Jag sa att jag inte hade någon att ta med.

När han gått fick jag panik, värmde badvatten, badade, oljade in mig. Rakade benen. Färgade håret. Målade naglarna, provade klänningen jag hade haft på resan till fastlandet, en kort klänning i tunn bomull. Gul.

Jag såg mig i spegeln, genom det tunna tyget syntes underkläderna – svart behå och svarta underbyxor.

Så hade jag gått omkring vid busshållplatsen, halvnaken. Så hade han sett mig, gestikulerande på båtbryggan.

Skamslagen slängde jag den gula klänningen i sophinken. Gick till hans grillmiddag i shorts och en vit herrskjorta. Jag var brunbränd den där dagen för mer än ett år sen.

Solen gick ner över fjärden, sjöfågeln skrek. Jag satt med hans familj på hans uteplats, barnen badade. Jag var orolig för att de skulle få kramp, men det får man visst inte numera.

När det blev dags för mig att gå hem erbjöd han sig att följa mig över klipporna. Den minsta flickan krävde att få följa med. Vi skildes vid tomtgränsen, en stel omfamning, en känsla av att han höll något tillbaka.

Flickan gnällde, han gick hem.

– Vi ses, sa han.

Nästa dag när jag låg naken på bryggan och lyssnade på _Sommar_ var det någon som ropade mitt namn.

Jag svepte badlakanet runt mig, det var han som kom med sin son. Lagade ekan åt mig, och drack citronte ur min mugg. Jag var generad och rädd att han skulle se min kropp.

Han såg inte på den.

Det blir så när man haft fruar, en naturlig sak och ingenting att ägna överdrivet intresse.

Barnen hade olika mammor. Med den ena var han osams, hon var mamma till de två äldre, hon måste alltid få sin vilja fram, sa han. Med den andra visste jag inte hur han hade det.

Om han kände åtrå till henne.

Hon hade bott där förra sommaren, men den sommaren när jag hyrde hus på ön, sågs hon inte till.

När hösten kom fortsatte vi att träffas.

Ibland hörde han av sig i mobiltelefonen från sin bil.

En gång pratade han med mig hela vägen från sitt arbete och hem, ända in genom garageporten och in i huset.

En lördagseftermiddag i september ringde det på dörren. Jag öppnade i morgonrock. Det var han.

Genomlyst av höstsolen stod han i farstun med en kartong kantareller. Jag hoppades att någon av grannarna skulle se.

Barnen väntade i bilen, han måste skynda sig, sa han och räckte över kantarellerna till mig. Skogens guld, tänkte jag. Stod som vanligt kvar och skalv.

När någon av oss reste bort skrev vi. Brev och vykort.

När han sov över, sov han över i jungfrukammaren.

Det var som om han väntade på mitt initiativ, men det tänkte jag inte ta.

Inte i min ålder.

En natt satt vi och drack vin och tittade på kartor, han älskade kartor som jag. Hade rest världen runt med en av sina flickvänner en gång.

I Australien hade flickvännen blivit osams med honom, men när de kom till Sydamerika – jag minns inte vilket land – Brasilien? – hade de blivit sams igen.

De hade övernattat på en strand. Där hade hormonerna krävt sitt, sa han.

När de kom tillbaks till Sverige hade han försökt göra slut med flickvännen. Då gick hon rakt ut i trafiken på St Eriksplan.

Flickvännen hamnade på psykakuten, han hade åkt dit. Där hade hon legat i en panisk förlamning orsakad av att han hade gjorde slut.

– Hon var paniskt förlamad, sa han.

Höst övergick i vinter, vi fortsatte vår kontakt. När vi inte sågs pratade vi i telefon om det som hände i våra liv.

Han hade en konflikt på sitt arbete. Konflikten berodde på en kvinnlig chef som var omöjlig att samarbeta med, sa han.

Helt omöjlig.

– Kvinnor med makt är värre än män, sa han.

Det var nära att han blev omplacerad på grund av konflikten, men något hände som gjorde att han fick behålla sin plats.

Hans liv hade aldrig varit så kaotiskt förut, sa han.

De enda lugna stunder han hade var i lägenheten hos mig.

Min underbara våning, sa han. Som ett fågelbo, ett rede i milda färger – duvblått, lindblomsgrönt, aprikos. Heltäckningsmattor, så mjuka att det blev spår när man gick där. Gardiner i tunga kretonger som stängde ute allt ljud. Djupa soffor och engelska fåtöljer.

Där satt vi tills natt övergick i dag och pratade om vad som hänt sedan vi senast sågs.

Han hade tänkt på mig, sa han, när han hade varit ute och seglat med sin bäste vän. De seglade i ytterskärgården varje höst.

Jag undrade om han var homosexuell men det kändes inte så. En homosexuell kan ha både fruar, barn och flickvänner, men som sagt, det kändes inte så.

En kväll när vi satt i min soffa och pratade om våra liv, sträckte han ut handen mot mig och drog mig till sig.

Äntligen, tänkte jag med en blandning av förväntan och skräck. Hela min varelse höll andan.

Han ledde mig till sovrummet, till min säng.

– Som ett lamm till slakten, tänkte jag. Jag har tänkt det förr men det här var första gången efter femtio.

Vi lade oss ovanpå sängen, mitt huvud på hans arm.

På bordet vid sängen låg en bok jag hade köpt till min systerson, en barnbok om två björnar, en manlig björn och en kvinnlig björn som bor tillsammans i ett hus.

En dag säger den manliga björnen att han ska resa bort. Den kvinnliga björnen blir lämnad kvar, på en bild ligger hon under bordet och allting är grått. Efter en tid kommer den manliga björnen hem. Sitter i sin fåtölj, allt verkar som vanligt. Tills en dag den kvinnliga björnen kommer med packad resväska och säger: »Jag ska ut och resa jag.«

Den boken läste han för mig.

Närsomhelst kan mitt medvetande invaderas av scenen, skammen bränner.

Jag ligger på hans arm och han läser högt. Hans kind är mjuk som ett barns, men halsen är rynkig, han är mager och inte så ung som han ser ut. Yngre än jag men inte äldre än min förra man.

Jag åtrår honom.

Han läser boken två gånger för mig, sedan går han och lägger sig i jungfrukammaren.

Jag erbjuder honom att låna en undertröja att sova i, men det vill han inte ha.

Säger god natt på en armlängds avstånd. Går. Stänger dörren till jungfrukammaren. Om det hade funnits en nyckel – skulle han ha låst då?

En gång såg vi en film som hette _De skoningslösa._ Det verkar som om alla filmer heter så i dag.

Han mådde illa av våldet, följde mig hem.

Satt vid köksbordet med huvudet i händerna.

– Så mycket våld, sa han. Så mycket onödigt våld.

Sent en kväll i julhelgen kom han hem till mig och diskade! Jag hade bjudit släkten på middag, glacerad kalkon fylld med kastanjer. Det är tradition i familjen, hela året ser man fram emot min fyllda kalkon.

För att fördriva tiden hade han gått på bio och sett _Broarna i Madison County_ med Meryl Streep och Clint Eastwood.

Medan han diskade min disk den natten berättade han handlingen i filmen, kärlekshistorien mellan den förbipasserande fotografen och hemmafrun som inte kunde lämna sin man.

Filmen hade gjort ett oerhört intryck på honom.

– Något av det starkaste jag sett, sa han.

Han hade gråtit från början till slut.

När jag en tid senare hyrde filmen i videobutiken gjorde den inget intryck på mig. Jag varken grät jag eller tyckte den var oerhörd. Inte en tår.

En gång in på nyåret, när jag inte hade hört av mig till honom på några dagar, för att inte verka efterhängsen, ringde han från bilen.

Han var förtvivlad.

– Har det hänt något? Varför hör du inte av dig?

Är det något jag har gjort, vad är det?

Han snyftade i sin biltelefon.

Jag har aldrig känt en sådan åtrå till en man.

– Kom hit, sa jag.

Men det var hans tur att ha hand om barnen den veckan, så det gick inte.

Jag känner ingen åtrå till dig.

Som kvinna.

Säger han.

Vi ligger tillsammans under täcket i min säng, jag i trosor och T-shirt, han fullt påklädd.

Han har tagit mig i handen och lett mig till sängen, han har gjort det igen och igen, mitt hjärta har bultat som på en dödsdömd.

Det har hänt gång på gång.

Jag har kysst honom på halsen, det har upprepats fram till det tillfälle när han säger att han inte känner någon åtrå till mig.

Jag känner ingen åtrå till dig. Som kvinna.

Så var det sagt.

Han ligger kvar under täcket vid min sida.

Jag väntar på att han ska säga någonting mer. Inte ursäkta sig, men förklara. Jag väntar, han säger ingenting.

Jag tänker inte fråga om det är för att jag är för gammal som han inte känner någon åtrå till mig.

Som kvinna.

Sovrummet är så tyst att det slår lock för öronen, till slut säger han.

– Vad ska vi göra nu?

Vi?

Jag förstår inte vad han säger, vad säger han?

– Vad vill du att vi ska göra nu?

Jag säger att jag vill att han ska gå.

En stunds fördröjning. Jag vill inte att han ska gå, jag vill att han ska förklara sig. Göra så att jag förstår vad han menar. Jag vill att han ska ta tillbaks vad han har sagt, jag vill att han ska säga någonting så att allt blir annorlunda, men han säger ingenting. Han sätter sig upp, sitter en stund på sängkanten med huvudet i händerna innan han reser sig och går. Står en stund på tröskeln innan han lämnar mitt sovrum.

Jag hör hans kropp klyva luften i mina rum, hör det skrapande ljudet när han tar på sig sina skor, hör honom ta sin ryggsäck och gå.

Ytterdörren slår igen.

En tid senare beslutar jag mig för att sälja lägenheten, tar kontakt med en mäklare som annonserar ut den på marknaden.

Efter den tredje visningen berättar mäklaren om en ensam man som kommer till visningarna, en ljus mager man som verkar hemma i våningen.

Mannen går omkring i rummen från visningens början till dess slut.

Ställer inga frågor och tar inga prospekt.

Sätter sig på sängen, vid köksbordet med huvudet i händerna.

– Mannen verkar ofarlig, säger mäklaren. Frågar om jag vet vem det är och föreslår att jag ska byta lås.

Självklart förnekar jag all vetskap om vem mannen kan vara.

– Det finns så mycket sjuka människor, säger jag och mäklaren håller med.

Låset byter jag, för min skull, inte för mannens.

Den sortens vålnad går genom väggar, kan inte hejdas med några metoder och inte stängas ute av någon varelse av kvinna född.

Jag känner ingen åtrå till dig.

Som kvinna.

## Efter konferensen

– JAG måste vara ensam ett tag.

Om jag säger så, rakt på sak, enkelt och normalt så kan hon inte missförstå mig. Jag får inte låta ursäktande, då tror hon att jag urskuldar mig, men hur ska jag kunna låta naturlig om hon är inställd på att missförstå?

Jag måste vara ensam, Kerstin.

Ett dygn bara, en eftermiddag, den här blåsiga skärtorsdagen på Gotland när säljkonferensen är slut och de andra har åkt.

Jag måste bli ren innan jag kan komma hem, Kerstin.

För högtravande, låter uttänkt, hur ska jag uttrycka det?

Allt rasar, Kerstin, allting faller ihop.

Säljkonferensen ställde allting på sin spets, det blev tydligt hur långt det gått, hur lite det är kvar.

Jag har varit med om att bygga upp den här organisationen och nu är det som om min kompentens inte finns. Plötsligt ser jag det, men det har hänt gradvis, steg för steg. Omärkligt. Smygande, katastrofalt. Olidligt.

Jag är fyrtiosju år och de ser på mig som om jag vore genomskinlig, inget att räkna med. Senil.

Hellre det. Hellre senil än klar i huvudet bland de här små varulvarna med sina mobiler och Rolexklockor, vampyrer med kallt blod som ingenting kan och som inte tror på någonting.

Det enda de kan är att nicka och hålla med.

Hänga på.

– Häng på, säger de, häng på.

Att ha en positiv attityd är viktigare än vad man har en positiv attityd till, huvudsaken är att ha en positiv attityd till förändringar.

Att fika bra, det är viktigt.

Det är deras kriterium när de nyrekryterar – fikar han bra?

Att fika och luncha, det räcker långt. Hela vägen till pensionsavtalet.

Tugga tuggummi och gå på ett rakt streck, en slak lina, säga »preciis« till allt som föreslås utan att ramla omkull.

Jag känner mig slut, men jag är inte slut. Det är de som är slut, inte jag. De som hänger på, de som inte är någonting och inte har något att förlora för att de inte har något som är värt att förlora.

För att de inte tror på någonting.

Jag kan inte förklara hur ödsligt det har blivit, urholkat, meningslöst.

Du måste tro mig, Kerstin, det är bara det.

Inget mer och det var vad jag levde för.

Utom barnen var det allt. Och dig, Kerstin.

Jag måste rensa huvudet, blåsa ut. Göra mig kvitt känslan efter konferensen, känslan av undergång, att det inte går längre. Vill inte solka ner dig med hur det är.

Måste befria mig.

Fara längs havet, bara köra, inte ha något mål.

Jag kan inte åka hem direkt, det går inte.

Det är ingen annan, Kerstin, det är slut med det, jag har ingen annan jämte dig. Det tog slut långt innan det började ta slut på firman, innan allting började rasa ihop, innan omstruktureringen tog vid, destruktionen. Det är inte värre hos oss än på andra företag, det är illa nog.

Det finns inte ett företag som inte omstruktureras fortlöpande och tyst. De som struktureras om låter det ske utan invändningar så länge det inte är de själva som struktureras bort. Ingen ifrågasätter vad omstruktureringen är bra för. Om den behövs. När jag tar upp det ser man på mig som mannen från Mars, inget att räkna med, något konstigt utan anknytning till deras projekt.

Projekt! Jag slog upp ordet och det stod »förslag, skiss, idé«, medan det i verkligheten är något som manipulerats fram utan diskussion.

Huvudsaken är att man är positiv till försämringar, vad som kommer ut i slutändan är det ingen som bryr sig om.

Vapen eller gymnastikskor, popmusik eller vägbyggen – den nye VD:n kommer från reklambranschen och har vikt ut sig i både _Vecko-Revyn_ , _Hennes_ och _Café_.

Huvudkontoret bestämmer inriktningen, regionalkontoren hänger på, den som inte hänger på blir övertalig och goodbye.

Ingen eftertanke, ingen besinning. Långsiktig planering är lika ute som kompetens. Lika ute i kylan som jag kommer att vara om jag håller fast vid min övertygelse om att det är meningslöst om man inte tror på det man gör. Tre månaders avgångsvederlag och ingenstans att göra av sin kompetens.

Ett dammsugarföretag eller en TV-station, det görs ingen skillnad.

Jag kan inte börja försöka förklara hur det var, inlåst i fyra dygn med de där vidundren på Wisby hotell, frukost, sammanträde, sena nätter, eftersnack i baren. Olidlig press, förstår du hur det känns att varje sekund vara tvungen att vakta på vad man visar av den man är. Fast du är ju van från din uppfostran, var det verkligen meningen att hela mänskligheten skulle bete sig som borgerligheten vid Karlaplan? Le när man vill spotta, nicka med när man tycker tvärt emot?

Det är ingen anklagelse mot dig, Kerstin, men du vet ju att jag inte kan spela den sortens spel utan att tappa bort mig själv.

Jag kläms ihop, förminskas, förtunnas.

Sitter som spikad på stolen i konferensrummet, hopkrympt, förvrängd.

Kan inte formulera mig, inte tänka.

De ser på mig med sina spetsiga små rovdjursansikten, vassa blickar som skär av det jag försöker få sagt.

Jag kan inte få upp munnen, läpparna häftar ihop.

Kan inte svälja Ramlösan.

Får inte ut rösten och om jag lyckas klämma ur mig något så blir det inte mer än ett läte, strävt och spänt.

Jag ritar ringar i anteckningsblocket, spiraler som ringlar inåt tills det inte finns någon väg ut.

Sen är det drinkar, middag och firmafest. Du som har läst Dantes »Inferno« vet säkert vilken av helvetets kretsar det liknar mest.

Helst vill jag gå upp på rummet och lägga mig på sängen, ringa hem, ligga med huvudet på kudden och prata med Anton och Ebba.

Fråga Anton om han gjorde några mål i handbollsmatchen och Ebba om hon har tappat sin tand.

Om de längtar efter sin pappa som snart är hemma igen. Om de är snälla mot sin mamma, som har valt deras namn. Anton och Ebba, mina barn som jag måste prata med eller dö. Men att smita sista kvällen är otänkbart. Att inte gå på avslutningsmiddagen, det skulle bli sista spiken i kistan, sista beviset på att jag är slut.

Jag är inte slut. Inte än. Än är jag smart nog att inte lämna ryggen fri.

Inte visa svaghet, då förintas man, lite list har jag kvar.

Än klarar jag av att ta en drink, mingla, skåla, dricka, sitta, äta middag, prata, nicka, jag är dödens trött men jag genomför det.

Klockan är fem innan jag kommer i säng.

Ensam, Kerstin, du måste tro mig. Ensam för att jag inte är med dig.

Jag behöver den här blåsiga skärtorsdagseftermiddagen för att inte utplånas. För att bli mig själv.

Ett dygn, Kerstin, en eftermiddag, en natt och sedan kommer jag hem.

Det är ingen undanflykt, i morgon vid den här tiden är jag hemma.

När jag ringer, låt inte som du brukar när du tar för givet att jag ljuger. Hur ska jag kunna låta sann när du tar för givet att jag är falsk?

Förstå mig, Kerstin, det är inget svek, det bara låter så.

Det är tröttheten, jag kommer inte åt mitt äkta uttryck, min riktiga röst.

På den tiden jag var dig otrogen lät jag hur ärlig som helst.

Så otrogen jag nu var. Du vet det inte själv, Kerstin, men du är överväldigande ibland. Sätter upp din överklassröst som en vägg. Man kan inte komma igenom den. Vet inte var man har dig. Tror inte att man betyder någonting.

Jag bedrog dig för att känna mig som man. Barnsligt, men så var det.

Om jag är man eller inte avgörs på firman nu, det är där det bestäms om man är kastrerad eller potent.

Pushy, det är positivt.

Pushy, det är deras språk.

De tror att de kan engelska, pushy och shit, säger de, där går gränsen för deras kapacitet.

Fika, luncha, flina och vara pushy med positiv attityd.

Blir det friktion mobbar man ut den skyldige eller skyldiga, men om den som står för friktionen är pushy ger man vederbörande löneförhöjning i tysthet eller plockar in relationskonsulten och då blir det tyst.

Dånande tyst.

Tystnaden är vad som tär värst, tig eller försvinn, tig eller dö.

En av Stockholms största skivaffärer heter Hyssj, det gäller alla branscher. Sak samma vad du producerar, säg ingenting högt, kritisera inte. Du är fri att yttra dig, men gör du det får du ta konsekvenserna, ingen gör det åt dig, hysch hysch.

Jag har inte sagt det rent ut åt ekonomichefen, men så nära som det var på Visbykonferensen har det aldrig varit.

Hade det inte varit dags att bryta för drinkar så hade det varit sagt.

Fascist.

Och nu har de åkt allihop, ha en bra påsk, flin flin puss puss och flyget till Bromma och leasingbilen till golfbanan – glad påsk.

De solkiga små halvherrarna runt trettio, jag får inte låta mig besmittas, bli som de. Gud vad jag låter beskäftig, men hellre det än vara så helgarderad att man inte vet var man har sig själv!

Jag måste vädra ut unkenheten innan jag kan komma hem.

Ingenting annat, Kerstin, inget svek. Tvärtom.

Jag har hyrt bil, en mörkröd Volvo. Kör ut genom ringmuren – Söderport, tar kustvägen söderut.

Vevar ner vindrutorna, låter blåsten dra genom bilen, ventilera, blåsa rent.

Det är 90-väg, jag blir varse att jag kör i 130. Är på väg att bli som de; de som gör sina egna lagar. Jag sansar mig, saktar ner.

Tar in landskapet, kalkstenskyrkorna, de underbara kalkstenskyrkorna som levande väsen tryggt hägnade av sina stengärdsgårdar. Bestämmer mig för att prata med dig, Kerstin, tänk om vi kunde flytta hit. Sälja villan och skaffa något enkelt, börja från början. Inte från början men ta vid där det började gå fel, börja om i det här stenålderslandskapet där det fanns civilisationer för femtusen år sedan och mer. Det pågår utgrävningar på Gotland där det lär behövas folk.

Jag är fri att fantisera om en framtid som arkeolog, för gammal att skola om mig är jag inte. Att gränsen för min frihet går vid fantasin orkar jag inte tänka på. Njuter av att vara ensam, känner tillfredsställelse i att behärska bilen, vara min egen en stund.

Vägrenen lyser gul av tussilago.

Vid avfarten till Tofta går tre småflickor på vägrenen utklädda till påskkäringar. Jag bromsar in. Stannar. Vevar ner vindrutan. Förmanar flickorna och säger att de inte får gå så nära vägbanan, att folk kör som dårar, de kan bli påkörda, säger jag och lägger några klingande tior i deras kopparkärl.

Småflickorna ropar på gotländska att de inte ska bli påkörda. När jag startar skriker de glad påsk efter min bil. Jag ser dem i backspegeln, de skrattar med stora röda munnar. Jag tutar, de vinkar, jag märker att jag ler.

Trycket över bröstet lättar, strax ska jag ringa hem.

Jag kör ner mot kusten.

Innanför Karlsöarna går en bilväg längs vattenlinjen, där ligger ett gammalt fiskeläge, övergivet så här års.

Vid stranden där ska jag sitta och ringa hem. Sitta i vattenbrynet och höra vågorna klucka. Låta Kerstin höra på havet i mobilen, hon kommer att förstå. Havet får säga det, hon kommer att lyssna då. Lämna över luren till Ebba och Anton som också vill höra havet där pappa är.

Jag kör sakta ner mot fiskeläget, det är bara jag och enbuskarna.

Solen slår mot vattnet, hårt mot hårt. Stora och Lilla Karlsö flimrar i ljuset, ljuset från havet slår igenom mig.

Jag genomborras av ljus.

Springorna tätas.

Jag parkerar och stiger ur bilen. Går längs stranden och andas. Kastar stenar som jag låter studsa på vattenytan, sex, sju, nio gånger.

Plockar snäckor som jag lägger i en ring. Gör spår i sanden, ser på mina spår.

Sätter mig på en sten vid en av bodarna, lutar mig bakåt, sluter ögonen. Röda och violetta prickar dansar som i ett kaleidoskop, stjärnor och romber som skiftar och vrider sig.

Jorden rör sig, jag sitter vid en utrymd fiskebod.

Jag är fyrtiosju år och genomborrad av ljus.

Väger mobiltelefonen i handen.

Inte än.

Sjöfåglar gör sina läten, vågorna gör sina ljud.

Jag vet inte hur länge jag sitter där, det är ingen skillnad på mig och sjöboden som jag lutar mig emot, ingen skillnad på mig och stenen jag sitter på.

Solen är på väg att gå ner i havet när jag vänder tillbaks mot Visby.

Mobiltelefonen ligger avstängd och oanvänd i baksätet, jag kunde inte ringa. Jag gör det sen.

Inte så långt från avfarten till Tofta får jag se de tre småflickorna igen. De har tagit av sig sina påskkäringshucklen och är upptagna med att räkna pengar.

Obekymrade om livsfaran går de mitt i vägbanan.

Jag tvärbromsar. Däcken skriker. Jag hoppar ur bilen, smäller igen bildörren. Flickorna känner igen mig, skrattar och visar upp sina gyllene mynt.

Jag sliter dem av vägen. Vrålar allt vad jag kan.

– Har ni inga föräldrar, vrålar jag. Har ni ingen som bryr sig om ifall ni lever eller dör?

Jag tar tag i de tre, tar en under armen, griper tag om de andra och håller fast.

De tystnar. Ser skrämt på mig. Fula gubbar har de blivit varnade för, jag kunde vara en barnamördare, en pedofil.

Jag släpar dem genom gruset på vägrenen. Knogarna vitnar. Flickorna sprattlar, jag tänker inte släppa taget.

Nu är de rädda, det är så dags.

De börjar gråta, påsksminket rinner.

– Gråt bara, säger jag. Gråt medan ni orkar, medan ni kan. Jag håller fast dem.

– Var bor ni, säger jag. Var är era föräldrar? Är ni föräldralösa eller har ni någon förälder och i så fall var bor den och hur kan den kalla sig förälder?

Jag tvingar dem att visa vägen, håller fast och föser dem framför mig som boskap.

– Är det här huset, den här porten?

Jag leder dem fram till dörren.

Knackar och bultar på dörren.

Det finns ingen ringklocka, jag slår med knytnävarna på dörren till dess en ung kvinna öppnar. I rummet innanför hallen skymtar en man vid TV:n där ett tävlingsprogram sänds, folk kastar sig i vatten med kläderna på.

Jag håller fram barnen mot den unga kvinnan i hallen och frågar om det är hennes barn.

– Är det dina barn det här?

Mannen ser upp från TV:n, han är lika ung som kvinnan men inte ung nog för att det ska ursäkta vad han har gjort.

Underlåtelsen.

Han reser sig ur fåtöljen, jag ställer frågan till båda två.

– Är något av de här barnen ert? Kan ni inte ens bry er om era egna barn?

Vad är det för fel på er, vad är det för fel, när blev det såhär?

Vad har det tagit åt er, era jävlar?

Jag skakar ungarna framför kvinnan i dörröppningen och mannen som står handfallen vid TV:n och glor på mig med öppen mun, jag skakar av raseri.

– Är ingenting värt någonting för er, vrålar jag åt mamman och åt pappan.

Är ingenting heligt?

Kan ni inte ta ansvar ens för era egna barn?

Finns det ingenting som är värt någonting?

Jag skriker inte längre, bara upprepar, gång på gång.

– Finns det ingenting som är värt någonting, är ingenting värdefullt mer?

Sedan lämnar jag över flickorna till föräldrarna.

Det sista jag ser innan jag sparkar igen ytterdörren är pappan som sakta lämnar rummet där TV:n står medan mamman faller på knä framför flickorna och frågar.

– Vad har ni gjort?

## Yrkesverksam undersköterska

– HUR gick det?

Han står i hallen och väntar när hon kommer hem. Han har börjat göra det den senaste tiden, hon skulle kunna mörda honom.

– Hur gick det?

På hatthyllan står en statyett av Strindberg. Han fick den i pris för femton år sedan, på den tiden fick han pris för vad han än skrev. Statyetten är det enda som tillhör honom i lägenheten utom hans kläder, datorn och skrivaren.

– Hur gick det? upprepar han.

Hon ser på Strindbergstatyetten, den är gjuten i brons, solid.

Jag slår ihjäl dig, tänker hon, dödar eller mördar, jag dräper dig.

Hon säger ingenting.

– Har du ätit? säger han. Vill du ha en kopp te?

– Brukar jag vilja ha en kopp te?

Hon går in på toaletten. Låser. Står därinne och ser på en skämtteckning han har satt upp på väggen. En man och en kvinna går på en mörk väg.

– Jag har ångest, säger mannen.

– Börja inte nu igen, säger kvinnan.

– Fastän en bra ångest.

Säger mannen i sista serierutan.

Hon river sönder urklippet. Spolar ner bitarna i toaletten. Ser dem virvla ner i avloppet och försvinna.

På golvet ligger Författarförbundets tidskrift _Författaren_.

Hon tar upp den, bläddrar med avsmak. Stannar upp vid en kungörelse, en tävling utlyses. Yrkesverksamma författare inbjuds till en novelltävling:

ȁrets novell 1997.

Vi efterlyser nyskrivna noveller som speglar vår samtid... novellerna kan handla om kärlek och romantik, äventyr och mystik eller varför inte vardagsproblematik.

1:a pris 50.000 kronor.«

Hon går ut till honom med tidningen, han sitter på stolen i hallen och väntar.

– Vill du ha ett glas vin? säger han. En whisky, en Valium?

Hon håller upp tidningen framför ansiktet på honom.

– Varför har du inte sagt något om det här?

Han håller tidningen på en armlängds avstånd, han har glasögon men är för fåfäng för att använda dem.

– Ta på dig glasögonen, säger hon. Han tar fram sina glasögon och läser kungörelsen om årets novell.

– Vad skulle jag ha sagt om det?

– Har du läst det?

Han dröjer med svaret, hon fortsätter.

– 50.000. Skattefritt. Det skulle det ta mig ett halvår att jobba ihop. Om jag hade något jobb.

– Så du fick inget?

– Sa jag det? Om, sa jag. Om jag hade jobb skulle det ta mig ett halvår att få ihop 50.000. Skattefritt.

– Vad är det som säger att det är skattefritt?

– Brukar det inte vara det? Stipendier och priser? Sådant som du kan få? Såna som du?

– Snälla, vädjar han.

För att vara yrkesverksam författare har han ett anmärkningsvärt magert ordförråd, tänker hon.

Han försöker slå armarna om henne. Hon drar sig undan, han griper i luften. Hon tar tidningen, rullar ihop den hårt och slår till honom. I ansiktet. Han försöker värja sig. Skrattar ansträngt.

Hon vänder ryggen åt honom, går ut i köket och spolar kallvatten på handlederna, häller upp ett glas, lägger isbitar i vattnet. Dricker.

Han kommer efter. Försöker omfamna henne igen. Hon skjuter undan honom, det skvätter vatten på hans glasögon.

Hon citerar ur minnet. »Kärlek och romantik, äventyr och mystik eller varför inte vardagsproblematik. En novell som speglar vår samtid.«

– Vardagsproblematik, säger hon. Skriv om det, skriv en novell som speglar din och min samtid. Vår kärlek och romantik. Skriv så här:

»De träffades en natt i april, han följde henne hem.

Han var författare, sa han. Yrkesverksam författare.

Hon var undersköterska, sa hon. Yrkesverksam undersköterska.«

– Varför skriver du inte det? Kärlek och vardagsproblematik, kärlek vid första ögonkastet och vardagsproblematik på heltid.

– Så går det inte till, säger han. Det är inte bara att trycka på knappen för vardagsproblematik. Lämna ut sitt privatliv eller vad det är som är gångbart just nu.

Han häller upp en whisky, frågar om hon vill ha, hon vill inte ha.

– 50.000 för några sidor! Ska det vara så jävla svårt?

– De små formaten är inte lättare än de stora. Inte när man är medveten om problemen.

– Herregud! säger hon och härmar honom, tonläge, ansiktsuttryck, kroppsspråk.

– Inte när man är medveten om problemen.

Han fortsätter.

– Men jag har en idé till en novell. En sak som hände på bussen i går kväll. Som kunde vara ett uppslag. Jag satt på bussen från tunnelbanan på väg hem.

– Hem! säger hon, sen när är det här ditt hem?

Han fortsätter utan att låtsas om hennes inpass.

– Precis när bussen ska gå kommer en kvinna springande. En ung blond kvinna. Vacker. Bussen väntar och hon stiger på. Står framme vid chauffören och letar i axelväskan, har svårt att få fram busskortet, fumlar. Väskan halkar av, men till sist får hon fram kortet och går och sätter sig. Inte går, vinglar. Ramlar ner på ett säte. Sitter halvt med ryggen åt mig, huvet dinglar hit och dit. Först tror jag att hon är sjuk, men sen ser jag att hon är berusad.

– Fyllromantik, är det vad den där juryn vill ha?

Hon tar tidningen ifrån honom, läser.

»Juryn har också rätt att avstå från att dela ut pris om bidragen inte uppfyller erforderlig kvalitet.«

Vad är det som är erforderlig kvalitet enligt den där juryn, vet man det?

Vad vill den ha?

– Man kan inte tänka så, säger han. Man måste följa det som tar tag i en.

– Fullfölja, säger hon. Fullfölja måste man, annars blir det inget. Hur gick det med den där fylltjejen?

– Man kan inte säga att hon var någon fylltjej, hon var mer över- än underklass.

– Du ljuger, säger hon. Det bor ingen överklass här.

– Är det min berättelse eller din?

Kvinnan var välklädd. Mulberryväska, dyra skor. Hon reste sig och vinglade fram till chauffören igen, frågade något, gick och satte sig men halkade av sätet. Det var bara jag och några till i bussen, ingen gjorde något så jag gick fram och hjälpte henne upp. Det stod en doft av exklusiv parfym och sprit omkring henne. Gin. Jag gick tillbaks till min plats. Bussen åkte några hållplatser, hon reste sig igen. Väskan halkade ner. Hon raglade till mittutgången, där stod hon och speglade sig i dörrglaset. Höll sig i stolpen. Hon såg ut som en fotomodell. Perfekt. Om hon inte hade varit så full.

– Blev du kär i henne?

– Jag är kär i dig.

– Hur vet du det?

– Hur vet man att man är kär.

– Det är du som är författare, inte jag. Yrkesverksam författare. På heltid. Gör ingenting och får inkomstgaranti.

– Det att jag inte är produktiv betyder inte att jag inte gör någonting.

– Herregud, säger hon. Hur gick det med den fulla kvinnan sen? Eller var det slut där? Vill den ha noveller där det inte händer något den där juryn? Är det vad som gäller just nu?

Han svarar att han tror att det är berättelser med början och slut som gäller igen. Efter åttiotalets postmodernism verkar det som om den raka berättelsen är tillbaks.

– Kvinnan steg av vid nästa hållplats, fortsätter han. Stod kvar och svajade vid busshållplatsen. Verkade inte veta åt vilket håll hon skulle. När bussen for såg jag att hon tog ett steg i luften och att hon föll. Raklång, med ansiktet i trottoaren. Tog inte emot sig.

Jag tänkte stoppa bussen, men då såg jag att hon vände på sig. Låg kvar på rygg men med ansiktet mot natthimlen. Hon såg inte skadad ut, du vet hur fyllon faller, med änglavakt.

– Nej, men det vet ju du. Stoppade du bussen?

– Inte jag, men jag tänkte att mannen i novellen skulle göra det. Stoppa bussen, stiga av och hjälpa henne upp. Se till att hon kom hem och sov ruset av sig. Hon skulle bo i en vindsvåning med terrass och bastu, takfönster. Bjälkar. Tegelgolv. Det skulle vara tomflaskor överallt, snusk. Man skulle inte kunna röra sig utan att slå omkull eller halka i någonting. Halväten mat och smutsiga kläder. Men mellan den här mannen och kvinnan skulle det uppstå en oerhört stark relation. Ingen av dem skulle ha älskat så förut. Men kärlekshistorien skulle vara dödsdömd för att hon var ohjälplig alkoholist. Hade inget annat mål i livet, ingen annan ambition än att dricka.

– Vad vet du om ambition?

– Mannen i novellen har inget med mig att göra, han är en vanlig man på en buss. Byggnadsarbetare.

– Byggnadsarbetare åker inte buss, säger hon.

Han biter ihop. Snart är mitt tålamod slut, tänker han, men säger:

– Det var ett uppslag bara. Som jag inte vet vad det leder till.

– Varför får du aldrig några uppslag som leder till nånting?

– Jag tror att han dödar henne på slutet. Av barmhärtighet. För att hon är ohjälplig alkoholist, för att det är hopplöst.

– Vad vet du om vad som är hopplöst?

Hon går till hans dator.

Sätter sig vid tangentbordet, slår på datorn.

Ser på skärmen.

– Vad gör du, säger han. Vad håller du på med?

– Öppnar din dator ser du väl, säger hon. Annars står den ju bara som en dekoration. En julgransprydnad.

– Jag skriver när du inte är hemma. Stäng av datorn.

– Först ska jag titta på vad du har skrivit i dag, den där kärleksnovellen.

– Det var bara ett uppslag sa jag, säger han. Jag har inte börjat skriva den än.

Hon öppnar ordbehandlingsprogrammet i datorn. Sorterar dokumenten i datumordning, det senaste dokumentet är daterat för mer än ett år sedan. En mapp döpt till Idéer innehåller ingenting.

– Rör du min dator dödar jag dig, säger han.

– Vilket mig? säger hon. Det som du följde hem en natt i april, det som var undersköterska på kirurgen på Huddinge? Yrkesverksam undersköterska. Eller det som sitter här?

– Vad är det med dig i dag?

– I dag är första dagen i resten av mitt liv. Skriv om mitt liv i stället för att fantisera om dyngraka fotomodeller. Skriv en kärlekshistoria om den där yrkesverksamma undersköterskan som du följde med hem den där döblåa natten och hur det gick sen.

Annars skriver jag det.

– Du kan inte skriva, säger han.

– Det är du som inte kan skriva. Längre.

Han tar en klunk whisky. Lutar sig mot henne.

– Rör du min dator så dödar jag dig.

– Gör det. Av barmhärtighet som vanligt.

Hon böjer sig över tangentbordet till datorn. Trycker ner en tangent.

Han tömmer whiskyglaset. Tar Strindbergsstatyetten från hatthyllan. Strindbergs stora huvud glimmar som en köttyxa. Han ser på hennes nacke.

Höjer handen och tänker att nu krossar jag hennes nacke med ett enda slag. Hejdar sig. Krossa? Heter det krossa hennes nacke? Krossa skallen. Bryta nacken, men krossa den? Är det rätt ord?

– Det finns inget svårare än att skriva, säger han.

Ställer ifrån sig Strindbergsstatyetten på skrivbordet.

Tar sin ytterrock från galgen, knyter halsduken.

Snör sina skor.

Går ut i aprilkvällen, hamnar på en bar vid Stureplan där han träffar en ung flicka, hon är vacker, berusad och av god familj. Han följer flickan hem. I hennes vindsvåning står inte bara urdruckna flaskor och odiskade glas utan också en dator.

Det är på den datorn han skriver sin tävlingsnovell. Hans bidrag börjar.

»De träffades en underbar natt i april, han följde henne hem.

Han var författare, sa han. Yrkesverksam författare.

Hon var undersköterska, sa hon. Yrkesverksam undersköterska.«

I hans gamla dator är en annan text under arbete.

»Han står i hallen och väntar när jag kommer hem.

Han har börjat göra det den senaste tiden. Jag skulle kunna mörda honom.

För 50.000 skulle jag inte tveka en sekund.«

## Pärlorna

I MORSE drömde jag att min man inte ville älska med mig, i min dröm gjorde jag allt för att förföra honom, men han ville inte.

– Men jag älskar dig, sa jag i drömmen.

– Bra, sa han.

Ingenting mer.

Jag sa att jag älskade honom och han sa att det var bra.

Jag vaknade av att jag storgrät.

Min man tog mig i famnen, sa såja såja. Såg på mig med halvslutna ögon. Han har bruna ögon med stänk av gult, när han ser på mig rinner det gula in i mig som ett gyllene sekret.

Min mans mun ser ut som munnen på en grekisk staty, stannad i ett halvt leende, tillfredsställd.

Jag vaknade av att tårarna rann, han slickade min kind och slöt ögonen, kröp intill mig. Jag kände hans kön resa sig mot min höft.

Vi sover alltid nakna, nakna eller i tunna sidenpyjamas, som vi köper på våra resor i Asien.

Min man tog min örsnibb i munnen och sög på den, sög in örsnibben i munnen, stack in tungan i mitt öra och gjorde våta cirklar med tungspetsen därinne.

Jag ville ha honom, fyllas av honom. Vidgas ut. Hans heta andedräkt fyllde mitt öra, hans kön pulserade mot min kropp, han själv låg stilla och väntade på vad jag skulle göra, det älskar jag.

Reste mig över honom, tog hans kön i munnen. Kände ådrorna svälla, ollonets mjuka rundning, jag tycker om beskaffenheten på hans kön och smaken av metall. Hårdheten.

Jag åtrådde honom mer än jag någonsin gjort, skötet bultade.

Jag skulle ha kunnat vråla som ett brunstigt djur, när jag plötsligt märkte att han sov.

Där ligger jag med hans lem i munnen, och han sover.

Hur är det möjligt att jag ingenting har märkt?

Hur länge har han sovit, när somnade han?

Efter det att han stuckit in tungan i örat på mig?

Före det att jag tog hans kön i munnen eller efter?

Han hade behållit erektionen i sömnen, hans kön hade varit vaket medan han själv varit försänkt i sömn. Vem som helst skulle ha kunnat ta hans kön i sin mun. Det skulle ha kunnat slinka in varsomhelst, i vad som helst – en grapefrukt, en hundvalp, en degklump.

Jag lät det sakta glida ut ur min mun och såg på det. Ett avlångt stycke kött med testiklarna som potatisknölar, en anrättning för var och en som ville ta för sig – djur eller människa.

Jag satte mig upp.

Där låg han uppdukad, min åtrås mål.

Jag ville dö.

Gick därifrån. När jag gick lämnade jag ett märke, stort som en knytnäve, på underlakanet.

Aldrig har jag känt mig så förödmjukad och rasande.

Jag ville skura munnen med stålull, ville piska mig i ansiktet tills jag blödde, ville driva ut det onda, men det låg kvar i sängen med erektion.

Min man kom sent till frukost. Det var dukat, den som kommer först gör alltid det.

Han såg nöjd ut, den där vackra munnen som ett fängelse, om möjligt ännu mer tillfredsställd än vanligt.

Jag var redan sminkad och klädd. Vit sidenskjorta, dräkt och lackpumps, det som min man brukar kalla för mina powerpaltor.

Vi har samma humor, samma koder, samma språk.

Till dräkten bar jag pärlorna han gav mig på vår första bröllopsdag. Låset till pärlhalsbandet är av vitt guld, platt och fyrkantigt. Strikt. Min man hade bett guldsmeden formge något i min stil.

Nu satt han med morgonrocken slappt svept runt kroppen och sa att han hade haft en erotisk dröm. Han ville berätta drömmen för mig, sa han, utan att fråga om jag ville höra på.

Jag såg hans läppar röra sig som ljusröda kräldjur, tungan innanför, strupen.

Under frukosten läste jag _Svenska Dagbladet_ , han _DN_.

Vi är tvångsmässiga tidningsläsare och sedan en tid tillbaka prenumererar vi på båda morgontidningarna.

Vi retar oss mindre på respektive tidning när vi har den andra att jämföra med.

Min man och jag har samma åsikter i de flesta väsentliga ämnen, och vi har i stort sett samma vanor.

Tycker om samma mat och samma länder, älskar Asien.

Han är handläggare på Sida, jag arbetar på Ericsson, vi reser båda mycket i tjänsten.

När vi flyttade ihop gjorde vi oss av med våra lägenheter för att ha samma utgångsläge, även om vi inte uttryckte oss fullt så krasst.

Vi har inget äktenskapsförord. Ingen av oss har något kapital att tala om, inte än, men vi har en del aktier och fonder, var och en i sitt namn.

Att vi inte har skaffat barn beror på att vi reser mycket i våra respektive yrken och att vi anser att ett barn har rätt till både mamma och pappa.

Uttrycket »att skaffa barn« avskyr vi. Som om ett barn vore en konsumtionsvara, ett ting som man har till belöning eller förströelse, ett sommarställe, en segelbåt, ett lyxinrett hem.

Ett barn ska vara själva kärleken förkroppsligad, det låter grandiost men så tycker vi.

Vi kan mycket väl tänka oss att adoptera. Ett asiatiskt barn kanske, en storögd vietnamesisk unge, som vi skulle ge allt.

Själva är vi skilsmässobarn, vilket inte innebär något trauma eftersom vi tillhör en generation där de flesta kommer från splittrade hem.

Min man växte upp i Duvbo väster om Stockholm och jag i Älvsjö, söder om söder. Enkla förhållanden. Ingen av våra föräldrar var simkunnig och ingen av dem kunde något främmande språk.

Jag var enda barnet och mina föräldrar hade delad vårdnad. Varannan vecka var mammas och varannan var det pappas tur. Alltid var det någon nalle, docka eller bok jag glömt hos den som jag inte tillbringade veckan med. Det var förargligt, men ingen stor sak. När jag skulle lämnas över till pappa gick det så till att mamma körde mig till hans hus, hon hade en Ford Taunus. Väl framme vid huset satt hon kvar i bilen och väntade tills hon sett mig ringa på och pappa öppna. Sedan körde hon därifrån utan att vinka.

Mina föräldrar är fortfarande fiender, mamma mest.

Ingen av dem har gift om sig. Båda har nya partners, jag har halvsyskon på båda håll, men jag är född i det enda äktenskap som någon av dem ingick. Jag vet inte vad de vill bevisa med det. De blev väl brända.

Min mans föräldrar hanterade sin skilsmässa mer konventionellt. Modern fick barnen och fadern hade umgängesrätt var tredje helg och på semestern. När min mans far gifte om sig tvingade han sönerna från det första äktenskapet att vara brudnäbbar. Min blivande man står som en liten staty på bröllopsfotografiet i fluga och mörk kostym. Han är åtta år men har samma mun som nu.

När min man och jag var yngre trodde vi att enbart miljön formade en människa, nu vet vi bättre.

Man klättrar själv.

Innan vi lämnade lägenheten i morse hade vi samlag, om det fortfarande kallas samlag när man parar sig stående.

Det händer ofta att vi gör det i hallen när vi ska i väg, när båda har bråttom, under stress och i maximal upphetsning.

Han sticker in handen under min kjol, under troskanten och smeker mig hårt.

Jag drar ner blixtlåset i hans byxor, trycker mitt sköte mot honom medan han tränger in i mig.

Jag vill att han biter mig i nacken, då får jag inte bara en utan flera orgasmer.

Vi kysser aldrig varandra vid de här tillfällena. Jag är ju sminkad och klädd för mitt arbete, kan inte komma dit med annat än perfekt makeup.

En gång fastnade jag med pärlhalsbandet i hans manschettknappar, blev tvungen att slita mig fri. Halsbandet gick av och pärlorna trillade ut över hallgolvet.

Han tog mig bakifrån på pärlorna innan vi samlade in dem och skyndade åt respektive håll.

I kväll är han ute och äter med en delegation från Vietnam, nio herrar som har något med återplantering av skog att göra, eller om det var vattenrening.

En gång försökte min man lära sig vietnamesiska, det visar hur ambitiös han är. Skaffade en vietnamesisk språkkurs på band. En röst sa inledningsvis att det var nödvändigt att ägna mycket tid åt uttalet. Sedan kom en vietnames som sex gånger i följd upprepade ett ord som lät som mä:

Mä

mä

mä

mä

mä

mä.

Vi har aldrig skrattat så mycket tillsammans, vi har exakt samma humor som sagt.

Hursomhelst så är han ute på restaurang med vietnameserna och kommer hem sent.

Det händer ofta att en av oss måste gå ut på kvällen, representation ingår i båda våras arbetsuppgifter.

Jag vet inte vad han gör när det är jag som inte är hemma. Detsamma som jag troligen. Läser en bok, ser på TV eller står vid fönstret, vid den franska balkongen och ser ut över parken.

På opera, teater eller bio går ingen av oss utan den andre.

Den senaste film vi såg var _Den engelske patienten_ och den tyckte vi var sådär.

Parken utanför var orsaken till att vi valde just den här lägenheten. För att kunna följa årstiderna trots att vi bor mitt i stan, vi är ju båda födda i förorter med fruktträd och blomsterrabatter, min mamma hade en kryddträdgård.

Både min mans barndomshem och mitt hade brun heltäckningsmatta, soffgrupp i brun manchester, allting var brunt.

Alltså går vår lägenhet i vitt, vit matta, vit soffa, vita fåtöljer.

En gång i veckan kommer en städare från en städfirma, ingen av oss vill utnyttja svart arbetskraft.

Min man och jag har samma principer och samma preferenser.

Vi har båda gjort tidiga karriärer i tunga byråkratier, har samma sorts talang för administration. Delar varandras intresse för spionromaner, koder och chiffer, teknik. Läser mycket facklitteratur.

Just nu läser jag en biografi över Alan Turing. När man arbetar med data är det intressant att känna till något om bakgrunden, i vilket fall känner jag det så.

Hela dagen har jag suttit i möten. Det händer att jag blir galen på alla dessa möten. Irritationen stiger i kroppen på mig som bubblor i kokande vätska.

Varför sitter jag instängd med de här människorna?

Jag får lust att ställa upp kollegorna mot en korridorvägg i Arvfurstens palats och meja ner dem.

Eller provocera dem. Lägga in könsord eller svordomar vid avfattandet av en promemoria.

Komma klädd i skinnbyxor och stilettklackar. Vristkedja.

Tända en cigarett utan att fråga, sitta och blåsa rök i ansiktet på dem.

Självklart gör jag det inte, men lusten finns.

När jag kom ihåg att min man inte skulle vara hemma drog jag en lättnadens suck. Sucken kom ur djupet av mig och var en lika stor överraskning för mig som den skulle ha varit för honom.

Jag kände en lättnad som var större än jag själv.

Ibland när min man är ute en kväll njuter jag av att vara ensam, men det brukar inte dröja länge innan längtan efter honom drabbar mig. Det suger till i skötet och jag känner att om han inte kommer hem snart så dör jag. Vid sådana tillfällen måste jag onanera, annars vet jag inte vad som skulle hända.

Den här gången hände inte det, ingen sådan reaktion.

Tvärtom.

Jag kände mig som jag föreställer mig att en livstidsfånge känner det när en oväntad benådning tillkännages, överrumplad och fri.

Jag sparkade av mig skorna, hällde upp ett glas Vichy Noveau. Var inte hungrig, bara törstig som man blir efter dagar i sammanträdesrum. Kommer hem uttorkad som en mumie.

Satte mig för att läsa i biografin över Turing, men hans öde grep mig för hårt. Att ha skapat en maskin som överträffar den mänskliga hjärnan och sedan inte få någon lycka i sitt eget liv.

Jag gick till fönstret och såg ut över parken.

Träden flammade i rött och gult, löven föll.

Barn lekte i lövhögar, kaskader av blad genomlystes av solen.

Parken ser ut som en park i en film, symbolisk, förhöjd.

Nu är det höstfärger; alltså är det höst. Sedan blir det snö, då är det december.

Klipp, klipp.

Skidbacken blir blå av scilla.

Barn leker sina lekar, växer upp och dör. Det blir vår.

Klipp, klipp.

Årstid på årstid, år efter år.

Jag vänder ryggen åt parken, duschar, klär om.

Slänger sidenskjortan i sophinken och dräkten på badrumsgolvet, vi har låtit lägga in italiensk sjösten med golvvärme, en gammal gemensam dröm, på den låter jag dräkten ligga i en hög.

Volvon är min, den svarta Volvon på andra sidan gatan. Han har sin Saab i garage.

Jag skriver ingen lapp.

Är övertygad om att han kommer att bli lika lättad som jag.

Pärlorna behåller jag, och biografin över Turing. Alan Turing som tog sitt liv genom att bita i ett äpple doppat i cyankalium.

Varför?

För sexualiteten, vad annars? Sexualiteten, alltings förbannelse, utom all kontroll.

## Sju Sekel

JAG går Strandvägen från Djurgårdsbron mot Stockholms centrum, det är en genomskinligt blå eftermiddag i mars, det är kallt.

Jag är hemma i Stockholm på besök.

Kort besök.

Jag gör den sortens blixtvisiter två gånger om året för att hälsa på vad jag har kvar av familj i Sverige sedan far och mor gick till botten med det där fartyget. Mina barn bor i Kanada och Zimbabwe. De jag har kvar i Sverige är min syster och hennes familj och mina tre män. Och deras respektive.

Allt är sig likt.

Ju mer det ändras desto mer liknar det sig själv.

Stockholm är en vacker stad om man tycker om döda städer. Moderna Museets nya mausoleum ligger på andra sidan Nybroviken. Spansk arkitekt, engelsk museichef, europeisk konst som består av levande djur och ruttnande köttstycken.

Jag ryser. Går hastigt för att skaka av mig de onda aningar jag fylls av, när de bekräftas.

Ut från hotell Diplomat kommer min tredje mans fru med en annan man. En främling som jag aldrig har sett förut och som jag är övertygad om att min tredje man inte heller har sett.

Mannen liknar de män som höll till på Sju Sekel i min ungdom. Farlig och mörk. Främmande. Sju Sekel var en restaurang som låg i Kungsträdgården dit min syster och jag åkte för att träffa den sortens män.

Männen kom till Sju Sekel för vår skull – den svenska flickan som enligt sången kysser med öppen mun – och för sina uppgörelser i undre världen.

Jag förlorade – eller gav bort – min oskuld till en man som hette Zoran. Jag var sjutton år, han minst trettiofem.

Min tredje mans andra hustru heter Erika med betoning på första stavelsen – Érika. Hon har ett typiskt svenskt utseende, humorfritt, ljust och bedrägligt ljuvt. Jag förstår inte vad han ser hos henne, men han älskar henne, säger han.

Älskar, vad har han för det?

En fru som kommer ut från ett hotell med en främmande man mitt på eftermiddagen.

Hon får mig att må illa. När de träffades var hon receptionist, satt i receptionen på min tredje mans kontor och filade naglarna. Där kom han med sina årsredovisningar, mogen för att plockas.

Han är värd en tänkande kvinna, litterärt eller konstnärligt intresserad, och så tar han den här. Varför hon tog honom är en gåta, det är ju inte som om det fanns några tillgångar utom fritidshuset och bilen.

Det är en av de saker som gör att jag inte borde besöka Stockholm, jag blir för nervös.

När jag är i Bretagne, jag har bosatt mig där, är problemen hanterliga, men så fort jag sätter foten på svensk mark övermannas jag av befogad oro. I samma ögonblick som jag landar på Arlanda är det som om allt ansvar för mina närmaste vilar enbart på mig.

Det finns ingenting som heter en före detta man.

De två första verkar någorlunda i hamn, deras fruar verkar bra, ser bra ut. Är tänkande. Trogna mot sina män och i och med det mot mig.

För att säga som det är – de liknar mig.

Deras barn är mina gudbarn, jag kommer ihåg deras namnsdagar, ger dem ett bestick från Borgila silver till varje högtidsdag.

Eftersom jag bor utomlands blir det inte så mycket mer, vilket passar alla.

Och knappt har jag stigit ur taxin från Arlanda förrän jag står mitt i en katastrof!

Det är som om olyckorna söker mig.

Min syster skulle aldrig råka ut för något sådant här. Hon skulle inte låta sig drabbas av den sortens slump.

Hade jag bara kommit tio minuter tidigare hade jag sluppit. Hade jag tagit kajen i stället för att gå trottoaren på Strandvägen, så hade jag inte behövt ställas inför detta vidriga val – att berätta eller inte berätta för min tredje man.

Tiga som en svensk eller tala som den fransyska jag har blivit.

Hade jag trott på reinkarnation hade jag varit övertygad om att jag hade varit fransyska i ett tidigare liv, jag har alltid känt mig mer fransk än svensk. Skrev min studentuppsats om Colette, kan min Prévert.

Vad gör du här lilla flicka

med dina nyplockade blommor...

vad gör du här gamla gumma

med dina döda blommor...

jag väntar på segraren.

Jag väntar på segraren och gifter mig varenda gång.

Min syster har bara varit gift en gång, men tusenfalt så lyckligt gift som någonsin jag.

Hon fick sin första menstruation när hon var tio år och hade sitt första samlag när hon var tolv, hon är ett år äldre, ser fem år yngre ut och bor kvar i villan i Södra Ängby där vi var barn.

Ibland råkar jag säga »resa hem« eller »hälsa på hemma« eller »hälsa på dem därhemma« om mina besök i Stockholm, det är slentrian och betyder ingenting.

Jag har aldrig känt mig hemma i Sverige. I Södra Ängby kände jag mig avvikande och förtryckt. Som om bänkarna på tolvans spårvagn inte var för mig.

Det enda andningshålet för mig var Sju Sekel, den enda gång min känsla av utanförskap försvann var under de främmande männens blickar.

Vad min syster fick ut av det vet jag inte. Sexuellt var främlingarna, om inte inadekvata, så inte direkt vad en ung flicka drömmer om. Ömhet och förspel fanns inte på deras repertoar. Pang på, hej då.

Sedan var man främlingar igen till nästa gång.

Tjugo år har gått sedan Sju Sekel, kanske trettio.

Intet ont anande kommer jag hem till Sverige och vad måste jag se om inte min tredje mans fru, min mest oskuldsfulle mans mest förslagna fru, med en främling inte olik de främlingar som en gång tillhörde mig!

Mannen ser ut som en så kallad torped. Klädd i fiskbensmönstrad överrock med skärp och axelvaddar, en sidenhalsduk löst knuten runt halsen, mönstrat siden. Mörk skäggbotten och svart hår.

Att en sjuttonåring attraheras av en sådan man är förståeligt, men vad Erika än påstår så är hon fyrtiotvå.

Min syster var arton när vi upptäckte Sju Sekel, jag sjutton, hon ljus och jag mörk. Hon yppig och jag platt, hon erfaren och jag oskuld tills Zoran kom.

Före Sju Sekel hade jag en enda erfarenhet av erotik och den var ofullbordad. Inträffade på ett mentalsjukhus – det fanns sådana i Sverige på den tiden.

Jag var intagen på grund av en känsla av att inte finnas.

Känslan hade sitt uttryck i manisk renlighet och anorexi. Jag kan fortfarande känna rester av den känslan även om yttringarna är övervunna.

På avdelningen intill den där jag var placerad var en man inlagd, en äldre man, som blev förälskad i mig.

Vad den äldre mannen var intagen för frågade jag inte efter.

Jag vårdade mitt eget sår, vad det nu var – Södra Ängby?

– Jag är galen i dig, sa mannen.

Vi kysstes som apor på Skansen, skamlöst förlägna, förgäves letande efter en plats där vi kunde para oss. Hopslingrade smög vi från telefonhytten till förrådet. Ett biträde kunde när som helst komma för att hämta ett bäcken, en uppriven patient med handen full av växelmynt störta in för att i telefon göra upp med sin far eller mor.

– Jag älskar dej, sa mannen.

– Inte jag, sa jag.

– Jag älskar inte dej.

Bättre bot mot känslan av att inte finnas än avsiktlig grymhet existerar inte och jag skrevs ut.

Det var på Sju Sekel som jag lärde mig innebörden av den latinska sentensen »post coitus omne animal triste est«, att alla djur är sorgsna efter samlaget. Flickdjuren mest.

Och nu måste jag se en främling, som den Zoran jag hade, lägga armen om min tredje mans hustru denna mörkblå eftermiddag på Strandvägen. Beskyddande lägga armen om.

Som om den kvinnan behövde beskydd.

Hon är kort till växten och gör det mesta av det, ser upp mot honom, lägger huvudet på hans rockslag.

Främlingens hår är tjockt, omodernt långt och lockar sig på rockkragen.

Min tredje man har mjukt, tunt babyhår.

Otaliga är de gånger jag har sett honom stå vid badrumsspegeln med kammen hjälplöst i handen, granskande hårfäste och skalp.

Att han har en klassisk profil har aldrig varit honom till tröst.

I denna hans tröstlöshet har jag alltid känt igen mig.

Lilla gubben, tänker jag.

Om en kvart ska vi träffas på Stureplan.

Deras charmlöst möblerade bostadsrätt har hans fru förbjudit mig att besöka, det känns inte bra för henne, säger hon. Hon anser att jag manipulerar ut henne!

Och nu står hon vid skyltfönstret till Svenskt Tenn och pekar ut en soffa för främlingen, en groteskt stor soffa. Intimiserar som hon alltid gör.

Jag måste ta tag i det här.

Någon måste ta ansvaret och vem har någonsin tagit det utom jag?

Vem fick resa hem från Frankrike för att ta hand om bouppteckningen fastän min syster såg till att hon fick det mesta av värde, inklusive huset.

Det är sista gången nu. När jag lyfter från Arlanda i morgon bitti är det för att aldrig mer komma tillbaks.

Trafiken står still vid Nybroplan, Tornbergs klocka står där den stod när vi satt på Sju Sekel för sju sekel sedan, min syster och jag.

Utanför glasväggen till Sju Sekel stod en skulptur föreställande ett älskande par, jag satt alltid vänd så jag kunde se på den skulpturen.

Paret omfamnar varandra med oändlig ömhet, vilar sina huvuden mot varandra som hästar. Utstrålar fullständigt förtroende.

Skulpturen är placerad på Nybroplan nu.

Ju mer det ändras, desto mer sig själv likt!

En kvinna som min tredje mans fru är ett hån mot den underbara skulpturen, mot allt som är ömhet och tillit. Allt som bevisar att det kan finnas ett par så trofast och kärleksfullt som det älskande paret i sten.

Jag skyndar på mina steg. Känner stenläggningens tryck mot foten, hur foten lyfts och sätts ner, armarnas pendling, hjärtats regelbundna rytm. Jag har fullständig kontroll över både kropp och själ.

Snart är jag så nära den vedervärdiga att jag kan känna hennes parfym, en doft så långtifrån den jag själv använder som tänkas kan.

Främlingen luktar som den sortens män alltid gjort, testosteron.

Jag går ikapp paret.

– Erika, säger jag och lägger min hand på hennes axel. Som ödet knackar jag på.

– Erika.

Hon vrider sig mot mig, ser på mig.

Det tar ett ögonblick innan hon uppfattar vem det är.

När hon känner igen mig, när det står klart för henne att det är jag börjar det rycka i hennes ögonlock, små ryckningar som hon inte kan styra, men ett leende lyckas hon pressa fram.

Hur ska hon ta sig ur det här?

Jag ser flyktplanerna formas bakom hennes låga panna.

Jag ler mot henne. Visar tänderna.

Hon tar ett steg bort från mannen. Två steg. Som om det kunde hjälpa henne nu.

Hon bär ingen vigselring.

Hur ska hon ta sig ur det här? Hon vet det inte, men det gör jag.

Trafikljuset vid Sibyllegatan lyser grönt mot mörkret på Nybroplan.

Skulpturen med de två älskande skymtar under träden, ofrånkomlig.

Jag möter främlingens blick, ingenting sägs. Han lämnar över henne till mig, transaktionen sker över hennes huvud. Den undre världens kodade språk har inga hemligheter för mig.

Hon ser från främlingen till mig, tror att han ska rädda henne, men överenskommelsen mellan mannen och mig är inte sådan.

Jag tar över. Griper henne i ett fast grepp, tar henne under armen, för henne upp på refugen, föser henne över gatan som så mycket boskap, över gatan och ut på Nybrokajen.

Hon vill inte, självklart vill hon inte, men hon kan inte annat än att följa med. Hon vill inte väcka uppståndelse, svensk in i det sista, vad ska folk säga? Hellre döden än att bli utskämd på stan.

Hon är panikslagen, men det vet bara jag.

Vi står som två väninnor i samspråk på kajen.

Jag släpper inte taget om hennes arm, bara hon vet hur fast jag håller henne. Hon spärrar upp ögonen tills det tar emot. Vädjar till mig, det är som att vädja till vattnet i Nybroviken eller skulpturen med de två älskande.

Vädja på, Erika, det är som att vädja till sten.

Hennes liv är i mina händer.

Så länge jag lever är hon i mitt våld och det vet hon. Från och med nu måste hon hålla sitt löfte till honom som hon har lovat att älska tills döden skiljer dem åt.

Lugn kan jag lämna landet, lugn gå till mötet med min tredje man.

Han kan vara trygg, han har sin Erika, han har fått tillbaka henne av mig.

Främlingen i sin fiskbensmönstrade överrock går med glidande steg förbi blomsteraffären på Hamngatan i riktning mot Norrmalmstorg.

## Synd

INNAN jag somnar brukar jag ligga och titta på mina händer i ljuset från gatlyktan.

Som om händerna hade svaret.

Jag ser på händerna, varje linje, varenda fläck.

Håkan kan inte somna i ett mörkt rum, får panik om persiennerna är stängda. Han ligger vid sidan av mig som han alltid har gjort.

Mina händer ser äldre ut än vad ansiktet och resten av kroppen gör. Brösten är ungefär som de var när jag var ung. När man inte har fött barn blir det väl så.

Ingen har så lena handflator som Håkan. Man kan inte tro att han lägger tak. Varje kväll gör han ren händerna med oljegrus, sedan tvättar han bort oljegruset med Barnängens tvål. Vad han har för användning av de där lena handflatorna vet inte jag, till att smekas är det inte.

Man fick hänga honom upp och ner i pianotråd innan han kom med ett uppskattande ord. Det är synd. Mycket mera en synd än det att Mehmed och jag har ett förhållande, synd är det men inte mer.

Första gången jag såg Mehmed var på tvättinrättningen i området där jag bor med Håkan sedan 1967.

Jag kom halkande in från vinterkylan med lakanen i en papperskasse, jag lämnar bort sänglinnet.

Ställer mig och manglar lakan i dubbel bredd gör jag inte, Håkans mamma skulle dö om hon visste, du ska dö ändå lilla svärmor, dö på.

Håkan gör aldrig annat än ängslas för att hans mamma ska dö, ingen har en sådan dödsskräck som Håkan – för sin egen död, för mammans död och för min.

Tvättinrättningen hade bytt ägare, men det visste inte jag när jag stängde dörren efter mig och steg på. Trappstegen var isiga, det var i januari för sju år sedan. Jag skrapade snön från kängorna. Såg upp för att hälsa på Kurdo, som ägde tvättinrättningen, men det var inte Kurdo, det var Mehmed.

Han steg fram ur ångan från maskinerna som en gud ur ett moln. Deus ex machina, heter det, ibland vet man saker som man inte har en aning om var de kommer ifrån. Deus betyder gud, jag såg en kort man med kompakt kroppsbyggnad och breda händer, stålgrått hår. Kraftig hals, svarta ögon.

Han såg på mig, förbryllad. Som för att säga – så du kommer nu.

Han hade ett uttryck av förundran i ansiktet, förundran över att det var jag – en medelålders kvinna i mörkgrön dunjacka med kapuschong, blågröna ögon som rann, ansiktet rött som det blir när man kommer in i värme från kyla.

Jag tog upp näsduken och torkade ögonen.

– För värmeskillnaden, sa jag, och att det inte var för att jag grät.

Jag känner ofta att jag måste förklara mig fastän ingen kräver det, är uppfostrad till det och sådant sitter i.

Där stod jag på min sida disken och han på sin.

Vi stod stilla som en filmruta på en film, det var som när polisen i kriminalserier ropar – frys – till brottslingar.

Att jag får den associationen, betyder det att jag trots allt känner mig skyldig?

Om så vore, att leva är att vara skyldig, varenda människa som lever är skyldig. Inte så mycket till att göra något som att inte göra något, alla svältkatastrofer som man vet om, alla krig som alltid pågår, alla flyktingar.

Mehmed är flykting men har inte blivit torterad, han har klarat sig utan större mentala eller kroppsliga skador. Han uppfattar sig som skonad. Lycklig. Jämfört med flyktingfamiljer som ger sina sista besparingar till människosmugglare som travar dem under däck på sjunkfärdiga skräckskepp där det varken finns vatten eller mat.

När människosmugglarna grips skickas flyktingarna tillbaks till det land från vilket de flytt.

In med dem i ett plan eller en buss. Droga ner dem och skicka tillbaks till torterarna, det är svensk flyktingpolitik.

Jag är skyldig till att vara svensk och Mehmed känner skuld för att han kommit så lindrigt undan. Skuldkänslor är inte något som bara svenskar har. Även om man kan tro det när man lyssnar på P1. Att hålla med varandra är typiskt svenskt, enligt Mehmed, alla måste tycka likadant annars dör de, konsensus heter det.

En åsikt i taget, samma för alla, tills det är dags för nästa åsikt att betas av.

Jag har aldrig varit beroende av vad andra tycker, eller av utomståendes uppskattning. Inte av Håkans heller trots att han är min man.

Han skulle inte klara sig utan mig, därför måste han hacka på mig och allt jag gör, han tror han kan hacka sig fri.

Dämpa ner dej, Yvonne, var inte så ivrig.

Lugna ner dej Yvonne, håll dej i skinnet, var inte så vild.

Det händer att han säger vild med rädsla i rösten.

Var inte så vild, Yvonne.

Håkan har närhetsfobi. En sådan skräck för att bli övergiven att han måste stöta bort allt han har.

I minnesprogrammen över prinsessan Diana fanns ett inslag med Moder Theresa som visades gång på gång.

Moder Theresa och Diana står i en dörröppning i Indien, Diana böjer sig dubbel för att omfamna Moder Theresa, tredubbel. Moder Theresa vänder upp ansiktet som en gammal sko och sträcker fram händerna mot Diana.

Dianas händer minns jag inte men Moder Theresas händer var de fulaste händer jag sett.

Gult skinn som hängde löst, händer som stora, gula plastpåsar med benbitar skramlande löst inuti. Vedervärdigt och skrämmande.

Jag vet inte varför jag känner en sådan motvilja mot Moder Theresa på de där filmbilderna, händerna som griper efter Diana som för att dra ner henne i förljugenhet och celibat.

Inte för jag är en av dem som vill helgonförklara Diana, långt därifrån.

Min svärmor grät när Diana dog. Hela dagen, det var som om någon i familjen hade dött eller värre.

Folk lever genom ombud, men det har kanske alltid varit så.

Man gör sig ett helgon av det som finns till hands.

När Moder Theresa dog, strax efteråt, hade jag kunnat gråta av lättnad. Lättnad över att bli befriad från en motvilja som jag inte förstod mig på.

Den dagen när Diana hade dött och alla gick i taket för det, åkte jag in till stan. Jag är ju fri att göra det numera, den dagen såg jag en asiat i fotsid vargpäls på Stureplan.

Han var grovlemmad och långbent, inte alls som en vanlig asiat, men ansiktet var som det ansikte man föreställer sig att Djingis Khan hade. Brett och brutalt med höga kindben och ögon som gnistrande springor. Inte nog med det – han trippade fram som en kvinna i cowboystövlar. Cowboystövlar och päls.

Det var som att se på modern dans.

Den sortens upplevelser – förutom kärleken och erotiken med Mehmed – gör livet värt att leva för mig. Upplevelser utan förklaring, något vanligt som känns mer än så – förhöjt.

Som det måste vara att uppleva konst för den som förstår sig på konst.

En annan gång såg jag ett gift par på en restaurang i Sturegallerian i centrala stan – man vet att de är gifta när de inte pratar med varann.

Hela lunchen – lax och dillstuvad potatis, han drack öl och hon ett glas vin – pratade han i mobiltelefon. Oavbrutet pratade han medan hon åt.

Jag kunde inte låta bli att stirra, det var som på Skansen. Som i ett terrarium. Reptilhjärnan råder. Mata inte djuren. En dillkvist vippade i makans mungipa, maken hopvuxen med sin mobil.

Sen blev det visst förbjudet med mobiltelefoner där.

Så mycket som inte hänger ihop.

Jag fastnade för Håkan för att han var så skör. Stod och vajade på taket till ett nybygge utanför centrum, skör som en docka av Meissenporslin, ljus och smal.

Ingen lina.

Nitton år och ensam utan lina på ett slipprigt tak sex våningar ovanför gatan. Jag vinkade åt honom och ropade att han skulle vara försiktig, då höll han på att ramla ner. Tog tag i en taknock och klamrade sig fast.

Pappan tvingade honom jobba så från första dagen som lärling. Så att han skulle vänja sig, han vande sig inte.

Mamman sa – du låter väl inte grabben jobba utan lina?

– Är det meningen att han ska ner så ramlar han ner, sa gubben.

Alltså är Håkan miljöskadad och förlåten för att han är som han är, jag förlåter.

Han kan inte leva utan mig.

Jag är hans religion, hans ursäkt, hans skydd mot livets meningslöshet – Yvonnes blod för dig utgjutet, Yvonnes lekamen för dig och så vidare.

Han har fått så mycket av min lekamen som jag kan avvara.

Händerna säger allt, det är ingen spådom utan som det är.

Mehmed har hårda händer med korta små hårstrån på fingrarna, breda korta händer med ett varmt och bestämt grepp.

Det är händerna jag lägger märke till på en människa, händerna först.

Att mina händer ser gamla ut stör mig inte, det syns att jag har använt dem. Betyder inte att de är fula. »Ta hand om« heter det och det är vad jag har gjort. Jag tog hand om de gamla på vårdhemmet tills tjänsten drogs in och nu ligger de där i sin avföring utan någon att hålla i hand.

Många har plasthandskar när de handskas med de gamla. Som om de vore smittbärare. Att slita ett långt liv för en välfärd som du inte törs ta för dig av för att du är rädd att då ska den inte räcka åt barn och barnbarn och sen bli hanterad som en smittbärare! Inte av mig.

Jag tyckte om att hålla de gamla, känna deras tunna hud under händerna, smeka deras silkeskinder. All sinnlighet behöver inte vara sexuell. Den här tiden har sexualiserat allting så långt att man snart inte törs klappa en gammal käring på kinden utan att riskera att bli anmäld för sexuellt övergrepp.

Livslinjen i min hand är korsad av en annan linje, jag vet inte vad den heter och jag struntar i det. Att spå i händer, sätta sin tro till horoskop och kristaller är vidskepligheter som breder ut sig som en religion i dag.

Pengar, fonder och aktier, till och med _Aftonbladet_ har aktierådgivning – religioner!

Livslinjen är min livslinje, inte min religion.

Håkans överlevnadstalang består i att han har mig och det har han – till en tredjedel. Av de andra två tredjedelarna tillhör en tredjedel Mehmed och en tredjedel mig själv.

Att Mehmed och jag har varandra vinner alla på. Mehmeds fru lika mycket som Håkan, ingen lider av den gåva som Mehmed och jag har fått.

Det var inte planerat, slumpen vann.

Slumpen kan ingen göra något åt, men en människas öde avgörs av hur hon handskas med det som slumpen för i hennes väg. Handskas med – där är händerna igen.

Det finns ett fotografi av mig som 14-åring, jag har vunnit tusen meter bröstsim. Står vid bassängkanten med medaljen hängande i ett band mellan brösten, huden är våt och blank.

Jag ser extatisk ut, frånvarande.

Hade jag inte simmat så fort hade jag exploderat.

Orgasmen har alltid varit något levande som funnits inuti i mig, något som måste ut eller jag sprängs. Det är först med Mehmed som jag har känt att orgasmen existerar i samband med någon annan än mig själv.

Jag trodde inte att det var möjligt, säger folk när märkvärdiga saker händer dem, så har jag aldrig tänkt.

Jag tror att allt är möjligt, allt kan hända, men att det för den skull inte behöver hända just mig.

Jag trodde inte att det skulle hända mig, men det hände.

Det var jag som valde Håkan. Mitt hjärta sträcktes ut mot honom, som om det ville kasta en lina runt honom och se till att han inte föll ner.

Det tog honom flera år att vänja sig vid mig och när han upptäckt att han inte kunde leva utan mig, hade jag lärt mig just det.

Att leva utan hans godkännande.

Att hålla fast vid det som skiljer mig från andra, att vara mig själv.

Hade jag inte varit det så hade Mehmed aldrig sett att det var jag – nämen där är du ju.

Någonstans har var och en sin människa, det är bara det att chansen att möta sin egen människa är minimal.

De flesta människor går svultna på förundran, det är en sådan bristvara att man kan säga att det inte finns.

Som kärlek.

Ett mirakel att några får kärlek och inte andra, rättvisa finns inte och de gamla ligger i sin urin.

Jag kan leva utan Mehmed, men det har jag inte en tanke på.

Jag varken lever för honom eller med honom, vi har fått något som ingen kan förtjäna. Som ett sakrament.

Jag lever med Håkan, är hans till en tredjedel tills döden skiljer oss åt.

Jag är din lina på taket, Håkan, du är nitton år och ska inte vara rädd.

Persiennen ger strimmiga skuggor i sovrummet, medan jag somnar ser jag på mina händer.

Jag kunde vara ett vilddjur i djungeln, en tigrinna, ett lejon, en leopard.

## Dry drowning

JAG hade varit i London – det måste ha varit London, Zürich var veckan innan, London var det, och när jag kom hem hade hon kammat håret bakåt.

– Har du kammat håret bakåt, sa jag, i stället för att låta bli att kommentera det.

– Ja, jag tyckte det var så dags, sa hon.

Så dags?

Jag svarade inte.

Hade en känsla av att inte få luft.

Jag borde ha stannat i London, skaffat lokaler i Docklands och lägenhet med terrass mot Themsen.

Den här känslan när man inte får luft.

Som en fisk på torra land.

Så dags?

Nu väntade hon sig att jag skulle fråga vad hon menade med att säga att det var så dags. Jag sa ingenting, att ge sig in i den sortens meningsutbyte med henne är som att brottas med ål. Det var illa nog att jag låtit kommentaren om hennes bakåtkammade hår undslippa mig.

Varför visade jag så dåligt omdöme just då?

Jag hade inte ens någon jetlag att skylla på.

Snabbt vände jag ryggen åt henne, lämnade väskan i hallen, gick in i badrummet och tappade upp ett bad.

Hon kom efter.

– Jag har ju alltid haft pannlugg, sa hon.

– Pannlugg, sa jag. Vad menar du?

Vad menade jag?

Att fråga henne vad hon menar är att ge sig ut på djupt vatten och inte veta hur strömmarna går.

– Man har väl inte lugg i nacken, sa hon och skrattade.

Badvattnet brusade, vad pratar hon om?

Mot depression är det möjligt att medicinera numera, men för den sorts psyke som hon har ser jag ingen bot, hon fortsatte förhöret.

– Hur har du haft det?

Hur skulle jag ha haft det?

Som vanligt. Businessklass med BEA, som vanligt, Mayfair Hotel, som vanligt, mötet med araberna, som vanligt, lunch, som vanligt, fortsatta samtal med araberna, businessklass med BEA hem.

Väntar hon sig att jag ska tala om vilken plats jag hade i planet – 3A, vad jag åt – sushi, hur hotellrummet såg ut, vilka araberna var, hur flygvärdinnan såg ut när hon gjorde säkerhetsdemonstrationen?

Hur syrgasmasken ska placeras för att man ska få luft.

Jag drog efter andan. Det finns en dödsorsak som kallas dry drowning, det är som att drunkna på torra land. Lungorna fylls med vätska, man dränker sig själv med sig själv. Lufttillförseln stryps, dry drowning.

I tidernas begynnelse, när hon var en annan – vid tanken på att vi faktiskt har legat med varandra snörs min strupe ihop och jag känner att jag blir blå i ansiktet – brukade hon sitta på en pall bredvid badkaret när jag kom hem och tog mitt bad.

Berätta vad som hänt medan jag varit borta. Vad barnen hade gjort, lärt sig gå, vunnit en idrottstävling, klarat en studentskrivning och så vidare.

Jag brukade berätta om restaurangerna jag hade ätit på i London, Bryssel, Genève eller om gatorna i Tokyo som inte har några husnummer. Om affärsmän från andra världsdelar med andra vanor än våra, de kulturchocker jag råkade ut för som ung affärsman.

Tomt prat, men det kan inte ha känts tomt då, eller var det bara att jag inte hade några krav?

Bredvid jacuzzin finns det inte plats för någon pall, och om så vore så tror jag inte ens att hon skulle ha så dåligt omdöme att hon satte sig där nu.

Jag stängde dörren till badrummet, tog fram inhalatorn och andas in, det är inget fel på mina lungor, en släng av astma som kommer och går.

Det är ironiskt att en man som har blivit så förmögen som jag på koordination av luftreningsanläggningar ska drabbas av den här känslan av att inte få luft.

Pengar har jag, fritid har jag, skulle jag plötsligt inte ha tillräckligt med luft?

– Var det vår i London? skrek hon genom badrumsdörren.

Detta skrikande genom dörrar, dessa frågor, denna löst sammanfogade person som jag inte orkar göra mig kvitt, hon är ju trots allt barnens mor, för att inte tala om mormor till det lilla missfoster som Per Henrik har gått och skaffat sig med sitt våp till fru.

Hade det tjänat något till hade jag haft ett samtal man och man emellan med Per Henrik och förklarat vad det innebär, vilka kedjor du sätter på dig när du tillåter en graviditet att fullbordas, i dessa dagar aborteras ju foster som har ögonfransar och naglar, det är praktiskt taget aldrig för sent.

Men ett samtal man och man emellan med Per Henrik är otänkbart, Per Henrik är till hundra procent sin mors son.

Var det vår i London!

Jag åker till London för att göra affärer med araberna, inte för att leta efter vårtecken. Om inte Mohammed kommer till berget så får berget komma till Mohammed, London är den träffpunkt vi har enats om.

Jag flyger dit, träffar dem jag ska, flyger tillbaks – hem har jag aldrig kallat våningen på Karlavägen, detta gravmonument med torkade blommor från hennes inredningsbutik. Fåtöljer och soffor i läder och krom, långsökta belysningsarrangemang och polerade småbord, en polska kommer tre gånger i veckan och putsar, dammsuger gör hon måttligt, om hon gör det alls, bara rör upp dammet.

Jag lät mig sjunka till botten av badkaret och flyta upp igen, ta in luft.

Försökte komma ihåg vad parken nedanför Savoy heter, den som ligger vid The Embankment, Victoria Embankment Park?

Jag har aldrig varit i den parken, bara sett den från baren på Savoy.

Det satt en man på en parkbänk där och matade duvor, en gubbe i kostym som en gång varit kritstrecksrandig och en skjorta med en krage som en gång varit vit. Bredvid sig på bänken hade mannen en oxblodsfärgad dokumentportfölj med kombinationslås och säkerhetskedja. Ur den tog han upp kex som han smulade sönder åt duvorna. I stället för skor på fötterna hade han knyten av tyg som i serien om barna Hedenhös.

Jag steg upp ur badet, torkade mig, tog på mig morgonrocken och satte mig vid TV:n med ett glas whisky, Laphroaig, single malt, vatten vid sidan om.

Formel 1-säsongen har börjat, helgens lopp gick i repris så jag var nöjd.

Krampen i luftrören släppte.

Hon kom och satte sig vid TV:n, hon vet hur mycket jag hatar att inte få vara ensam medan loppet pågår, minsta ouppmärksamhet och spänningen är störd. Hon kan när som helst säga vad som helst. Det är som att ha henne i bilen.

– Titta vilken vacker trädgård, har du sett sådana märkliga moln!

När Senna körde ihjäl sig sa hon att det är väl sådant man får räkna med om man kör racerbil.

– Det var väl i London du var?

Jag kunde inte låta bli att titta upp. Det är en reflex som inte går bort. Sitter i ryggmärgen från den tid när människan var jägare. Jag sa ingenting men gav henne en blick som hon måste känna igen efter alla dessa år.

Hon strök bak håret med handen.

Något så missklädsamt har jag aldrig sett.

Hon ser ut som en myrslok.

Nästa morgon bestämde jag mig för att ta ledigt hela dagen.

Summeringen från London hade jag sänt över redan från businessloungen på Heathrow – alltså var det London och inte Genève.

Mor tyckte alltid att det var vulgärt att jag personligen tog så stor del i affärerna, Lorenz skulle aldrig nedlåtit sig till något så vulgärt, mors favorit till den dag han dog.

Far sa att jag var fri att ta så stor del i affärerna som det roade mig.

Roade mig?

Det enda som roar mig är biltävlingarna. Den förväntan jag känner inför ett lopp liknar ett barns förväntan inför en födelsedag. Även om mina födelsedagar aldrig innebar annat än besvikelse – det var inte bara för att Lorenz föddes två minuter före mig som han alltid kom först.

Jag borde ha blivit lättad när han dog, men i stället känns det som ett hål.

– Varför det, säger hon.

Jag antar att hon syftar på det faktum att jag har tagit ledigt i dag, hennes frågor kommer aldrig i anslutning till det som frågan rör. Eftersom jag inte har någon plikt att redovisa motiv och handlingar för henne så svarar jag inte.

Försökte att inte titta upp när hon sa – ja, hej då, vi ses i kväll, är du hemma till middag, bla bla bla.

Ändå gör jag det. Håret och naglarna växer på de döda och jag tittar upp när hon säger hej då, vi ses i kväll, är du hemma till middag?

När jag inte svarade ryckte hon på axlarna och vinkade. Lyckades med konststycket att få Jil Sander-dräkten för 16.000 kronor att se ut som något från Försvarets Överskottslager. Det är jag som alltid har velat ha henne välklädd, själv skulle hon kunna gå till sin butik i en Konsumkasse – det vill säga något av sina sjok från sjuttiotalet.

Håret bakåtstruket, öronen som fladdermusvingar.

Jag stannar hemma hela veckan.

Det som måste skötas tar jag på mailen, resten kan Ann-Margret Rohemann hantera. Jag har lika många kvinnor som män anställda på kontoret. Inte av princip, kompetensen råkar vara fördelad så. Firman har fått utmärkelse för jämställdhet, I couldn't care less.

Det är absolut ingen mening med någonting.

När jag ser någon av de blondiner som kallar sig för ministrar i Sveriges så kallade regering får jag andnöd och slår över till Eurosport. Motorcyklar, ett rally från Liverpool, i väntan på nästa F1-lopp finns det alltid något att förströ sig med.

För några år sedan tog jag – på våra barns inrådan – med henne på en affärsresa till Dublin. Bokade en svit på Shelbourne, hade turen att sätta på TV:n just när ett Indy Car-lopp sändes, något man sällan såg i Sverige då, och vad gör hon?

Sätter sig på armstödet till min fåtölj i höfthållare med strumpeband och behå, nylonstrumpor och högklackade skor!

– Gör dig inte löjligare än vad du är, sa jag, varpå hon började gråta, det hörde till på den tiden.

Nu finns det inte längre något som heter Indy Car.

Jag rakar mig inte, går omkring i tofflor och morgonrock.

Hennes hår ligger fortfarande kammat bakåt som fransen på en gammal matta.

När det blir fredag kväll kommer hon hem och säger att det kommer folk på cocktail i morgon – lördag – och att det är jag som har bjudit dem.

Saudiaraberna.

Jag får lust att strypa henne, trycka tummarna så hårt jag kan mot sidorna på hennes hals, men tanken på att ta i henne gör att mordlusten rinner av mig.

Hon har någon sorts gelé i håret som gör att det ligger kvar bakåtstruket. Geléet luktar rödsprit och polskan har varit här och putsat, det stinker putsmedel och potpourri – torkade blomblad i skålar som står överallt.

Jag är på väg att kvävas, går ut och ställer mig på balkongen och ser ut över Karlaplan. Folk plockar tomburkar, de finska fyllona sitter på samma bänk vid fontänen som de alltid har gjort. Vi som bor här sitter aldrig på bänkarna vid Karlaplan. Om någon skulle göra det är det fyllona, någon som inte hör hit, en turist eller inflyttad.

I allén på Narvavägen står den vackra kvinnan från huset intill franska ambassaden och pratar med en ung byggnadsarbetare.

Den kvinnan är en kvinna med stil. Hon rör sig med stil och klär sig med stil, en sådan kvinna skulle inte kunna vara stillös om hon så försökte. Hon lägger handen på den unge byggnadsarbetarens arm, också det gör hon stilfullt.

Jag ertappar mig med att önska att det vore min arm.

Inifrån våningen hörs klirrande ljud, hon dukar, snart tappar hon något i golvet, hur hon kan sköta inredningsaffären är bortom min fattningsförmåga.

Det visar sig att tiden för cocktailpartyt inte sammanfaller med sändningen av tidskvalificeringen för F1-loppet. Om så varit hade jag inte kunnat ansvara för följderna, men eftersom loppet går i Australien är sändningarna sent på natten svensk tid.

– OK? säger hon och kommer efter mig ut på balkongen, jag säger – OK.

Det märks hur glad hon blir. Flaxar omkring, osammanhängande.

Jag biter ihop tänderna så hårt att det knakar i en plomb, blir rädd att jag bitit sönder den, men inte den här gången.

Jag får passa mig.

Att kamma håret bakåt är ett försök till självkontroll som bara hon skulle kunna komma på.

– Köper du toapapper, ropar hon.

Jag står och knyter skorna, har tagit en Dry Martini.

Tror hon att affärsmän från Saudiarabien reser till Sverige för att gå på toaletten, om de ens använder toalettpapper.

– Edet kräpp, ropar hon. Oblekt. Och en burk urkärnade svarta oliver och såna där små, hårda, runda cocktailkex. De som hade blått paket förut. Havre eller graham. Ganska små. Inte svenska. Du känner igen dem när du ser dem, ett runt avlångt paket, jag tror det är gult nu, varför måste alla paket ändras så man inte känner igen vad det är och till fulare?

Jag tar ett djupt andetag i inhalatorn och smäller igen dörren.

I snabbköpet sniglar sig köerna fram. Ett fyllo vinglar omkring och klagar på att det är för få kassor öppna. Vad har han så bråttom till?

Jag har köpt två rullar Lambi toalettpapper, extra blekt, två burkar gröna oliver med kärnor och två paket Mariekex.

Har lyckats ställa mig i den långsammaste kön. När jag ställde mig där försökte jag uppskatta vad folk hade i sina kundvagnar och bedömde det som om den kö jag hade valt skulle vara den snabbaste, men det rör sig tydligen inte om varumängden utom om attityden till den, hur mycket tid man anser sig ha rätt att stjäla från andra.

Ingen i den kö jag har valt har pengar eller kort till hands.

En svampig kvinna före mig låter sina varor ligga kvar i vagnen till dess att kunden före har betalat, med ICA-kort givetvis. Att legitimation krävs vid kortköp kommer som en total överraskning för var och en som står före mig.

Hur liten summan än är så betalar alla i den kö jag har valt med kort.

Först när kortkunden före den svampiga har skrivit på och lämnat över notan till kassörskan börjar hon sakta och klumpigt lägga upp sina varor på bandet, en vara i sänder.

Lättmargarin, Keso, gurka, vichyvatten, Coca-Cola Light. Nu vet hela ICA att kvinnan försöker banta och var och en med ögon att se med inser hur meningslöst det är.

Plötsligt känner jag igen henne, en skolkamrat till Lorenz och mig och arvtagarinna till en fullständigt grotesk förmögenhet. Ändå står hon här och kräver att kassörskan ska byta ut en kartong müsli utan rabattkupong mot en annan sorts müsli som har rabattkupong!

Kassörskan lämnar sin plats och ger sig ut i affären som på upptäcktsresa i inre Mongoliet i stället för att ringa på hjälp. Ingen organisation, ingen som helst struktur.

Fyllot försöker tränga sig före i kön. Han har öppnat en ölburk och börjat dricka, ingen låtsas se – vad är det för samhälle?

Jag säger åt fyllot att han ska betala för sin öl, han sträcker fram burken och frågar om jag vill ha. När jag ska huta åt honom kan jag inte få luft, ett torrt raspande är allt som hörs. Jag får inte luft.

Letar efter inhalatorn, går igenom fickorna. Kontokort, kontanter och pass har jag, men inhalatorn måste ligga kvar på hallbordet.

Jag försöker dra ett djupt andetag, men luftrören drar ihop sig och lufttillförseln stryps.

– Du ser inget vidare ut, säger fyllot.

Du ser för fan ut som du redan är död.

Jag låter varorna ligga, lämnar min plats i kön och går. Passerar flygarmonumentet med den störtande Ikaros av Carl Milles, går över gatan och sjunker ner på en bänk vid Karlaplans fontän.

Fontänen är ännu inte påslagen, det verkar som om den slås på senare för varje år, snart får den väl stå torr.

Jag behöver min inhalator, men sitter kvar.

I den här fontänen lekte Lorenz och jag som barn, övervakade av våra daddor, Karlaplan var vårt revir. En dadda som hette Norma minns jag särskilt – man sa dadda. Barnflicka är ett senare tiders påfund. Våra daddor var inga flickor utan kvinnor med nypor av järn. Vid kvällsbadet brukade Norma tvåla in Lorenz och mig mellan benen så hårt att våra små penisar reste sig. Då tillfredsställde hon oss med handen innan hon sköljde av löddret. Den sortens barndomsminnen är det inte många som har.

Som vuxna talade Lorenz och jag aldrig om vår barndom. Jag frågade honom aldrig om han mindes Norma, det är som om han alltid har varit död.

Nu är det som om cirkeln av almar runt Karlaplan sluter sig kring mig, kommer närmare som träden i den där Shakespearepjäsen, är det _Kung Lear_?

Ett rop hörs från balkongen, jag mer känner än hör henne skrika, hysteriskt:

– Vad är det med dig? Vad är det? Kom upp!

Jag försöker vinka avvärjande, schasa bort, men orkar inte lyfta armen. Har ingen kraft, får inte luft.

Hon står och skriker rakt ut på balkongen i sitt bakåtkammade hår.

## En kopp te

HON står i dörren, hon har sagt att vi ses i morgon, hon har kramat mej, vi har kysst varann som om det var sista gången och inte första, och nu står hon i dörren i bara trosor och jag är på väg att gå.

Några trappsteg ner kan jag inte låta bli att vända mej om, hon står kvar.

Tittar efter mej.

Vi ses i morgon, säger vi på samma gång. I morgon, dit är det långt.

Jag går nerför trappen och hör hur hon stänger dörren.

Vi ses i morgon.

Det var hon som hälsade först, det var i mitten på april. Andra måndan.

Jag hade sett henne hela tiden och tagit för givet att hon inte såg mej. Det är så häruppe, dom ser en bara om man står i vägen med bilen när man lastar eller stör för att man jobbar.

– Måste ni börja arbeta så tidigt?

– Måste du sova så länge, gubbe?

Hälsar gör dom aldrig, bara hon.

– Hej, säger hon och nickar lite när hon säger det. Den där lilla nicken är nåt som bara hon gör, den är speciell för henne och jag har börjat göra den själv ibland. Utan att tänka på det, som om jag är hon.

Om nån annan häroppe hälsar på en jobbare blir det alltid lite för käckt, lite för naturligt.

– Övernaturligt, sa farsan.

Tjena, tjena, mittbena.

Inte hon.

– Hejsan. Hej. Och så den där lilla böjen på nacken och så skrattar hon till. Får skrattrynkor, men för det mesta har hon solglasögon eller om det är vanliga brillor med tonade glas.

När hon kommer ut och tar bilen på parkeringen eller går och handlar på ICA hälsar hon. Ungarna hälsar inte, ibland är ungarna med. Östermalmsungar i märkeskläder som går i Franska skolan eller var dom går.

Inte går dom på Flemingsbergskolan.

Det är inte så vanligt med nybyggen här, inte nu för tiden.

När farsan levde byggdes det mycket på Östermalm, då hade han jobb häroppe jämt och morsan sa att han skulle förstås få ihop det med någon Östermalmskäring med snygga ben.

I långbyxor syns det inte vad för ben folk har, hon har alltid långbyxor. Jag hade ändå inte tänkt på ifall hon har snygga ben. Hon har långa ben och smala fötter, lång hals. Svarta kläder, eller grå eller beigea, aldrig grönt eller gulblommigt. Långbyxor och T-shirt i tunt tyg, kavaj. Pärlhalsband. Parfym som luktar som henne, dyrbart.

Det står Maarthens i porten och på dörren, bara Maarthens. Inga förnamn.

Hennes gubbe är mycket borta, flyger mycket. Köper väl den där parfymen taxfree – ju mer pengar folk har desto snålare är dom. Sprit köper han i vilket fall. Taxfree. Flyger med Sabena, Swiss Air, Air France, SAS, märkena är alltid kvar på väskorna och på golfklubborna.

In i taxin och ut till Arlanda och ut ur taxin och in i huset med golfklubborna. Sekelskifteshus, kan ha varit byggt av nån i min släkt, farsans farfar kanske, omöjligt är det inte.

Undrar om man kommer att jobba på Östermalm någon mer gång i sitt liv.

Det här bygget ska bli äldreboende, servicehus med självhushåll, femvånings. Restaurang och takterrass. Prydligt. Snyggt för att vara nybygge.

Snyggt men inte pråligt som morsan säger.

Svindyra bostadsrätter med svinhöga hyror.

Ett par månader till och vi är klara här, jag har jobb i Vreten sen, tack för det. Det är som om dom inte bygger på min sida stan.

Från Flemingsberg till Vreten och tillbaks varenda jävla dag hela vintern. Sätta sej i bilen när det är svart och komma hem när det är svart.

Var tacksam att du har jobb, säger morsan.

Vi lever i alla fall i ett fritt land, sa alltid farsan.

Hur fritt är det att stiga upp halv fem eller vara arbetslös?

Niga i diket och buga i farstun. Det ena du vill det andra du skall, sa mormor Desy.

Det ena du vill det andra du skall, så plägar det gå i dylika fall.

En dag började vi prata, inte bara hälsa. Hon började, inte jag.

Hon stod i allén och låste upp bilen, BMW – vad annars – svartblå, metallic med lättmetallfälgar. Jag skulle hämta något i firmans pick-up, dörren till pick-upen var klibbig som lim. Det är nåt skit som kommer från träden, en halv dag där i allén och man får lämna bilen på omlackering. BMW:n brukar alltid se ut som den var köpt i går, men den där dan såg den för bedrövlig ut, löv som satt fast på hela karossen.

Hon såg på mej och skrattade. Sa något om lindarna, när lindarna blommar nånting.

Hon har låg röst, mörk och låg, så jag var tvungen att fråga om.

– Vad sa du, sa jag, innan jag kom på att man kanske skulle säga ni.

Vad sa ni?

Ursäkta, hur sa? Som på dom där gamla filmerna som morsan sitter och glor på med Alice Babs.

Ursäkta, damen – hur sa?

Det verkade inte som hon tänkte på om jag sa ni eller du. Hon bara sa om det hon hade sagt fast lite högre.

– Det är lindsirap, det är likadant vartenda år när lindarna blommar, sa hon.

Inte för att jag har sett några blommor.

Undrar hur många år hon har bott här. Hon är rätt så rynkig på halsen, jämfört med ansiktet. Morsan tror att alla Östermalmskäringar lyfter sej, vad vet hon?

Man behöver inte vara Östermalmskäring bara för att man bor på Östermalm.

Madeleine.

Fast det visste jag inte då.

Hon brukar komma med stora tygrullar och lägga i bakluckan, det gjorde hon den där dan i allén med lindsirapen också.

– Ska jag hjälpa dej, sa jag.

Det bara kom – ska jag hjälpa dej?

– Tack, sa hon med den där lilla böjen på nacken. Tack gärna.

Jag tog över rullarna och hon öppnade bakluckan.

Hon trycker mönster på tyger. Inte blad och blommor, men stjärnor. Olika stjärnor i olika färger, ljusa stjärnor på mörkt tyg och mörka stjärnor på ljust tyg. Blåa stjärnor på vitt.

Jag lastade på rullarna, hon stängde luckan. När hon gjorde det råkade det bli så att hon tog mej på armen med handen.

– Tack för hjälpen, sa hon innan hon drog undan handen, för mej hade den lika gärna fått ligga kvar.

– Inget att tacka för, sa jag.

Hon skulle just till att säga något mer, när jag började nysa. Det är allergin. Ögonen började rinna, näsan, jag gick därifrån så fort jag kunde utan att vara oförskämd.

Du ska vara en gentleman, Benny, sa farsan.

Du ska vara mer gentleman än dom.

Nu är det som vi alltid hade pratat och jag vet lika mycket om henne som hon om mej.

Hon har inte bott på Östermalm hela sitt liv, hon föddes i Karlskrona men pappan var officer och dom gjorde inte annat än flyttade. Fem olika flickskolor gick hon på och på Lundsberg som är internat.

– Hur var det? sa jag. Hon sa att det var som ett straff.

Hon är allergisk hon med, det är vissa färger som hon inte kan ha när hon trycker, precis som jag inte tål vissa lim.

Hon gav mej en karta Zyrlex för att mitt recept var slut.

Jag kom mej inte för med att säga att det var för mycket.

Jag är ju ändå snart härifrån. Vreten. Kunde lika gärna vara Peking – vi lever i alla fall i ett fritt land!

Hon har sina egna arbetstider. Ungarna och gubben går först, men annars jobbar hon när hon vill. Kan hålla på hela nätterna och trycka sina stjärnor, det är ingen som bestämmer utom hon själv.

– Det är både på gott och på ont, säger hon.

Om det var mej det gällde så skulle jag säga att det var bara på gott.

Grabbarna har sett att vi står och pratar i allén och nu måste dom hålla på om det.

Suger hon bra, Benny, och så vidare.

Hade Danne varit kvar så hade det bara varit att säga ifrån men nu är det ingen idé. Dom snackar.

Mej gör det inget så länge hon inte märker det.

Hon vet vad jag heter.

Det var hon som frågade. Som om det var vanligt att fråga en byggjobbare som har lassat in några tygrullar i en bil vad dom heter.

– Vad heter du?

Inte som – och vad heter du då min lille vän, utan bara vad heter du? Som om hon ville veta.

Jag sa som det är att jag heter Benny. Tänkte mej inte för, hade kunnat sagt vad som helst – Carl Philip eller Sebastian, hon kommer ju aldrig att träffa någon av min släkt.

– Benny, sa hon med den där fina lilla böjen på huvet.

– Olof Benny Håkansson, sa jag. Olof efter farfar.

Som hon hade frågat efter det.

– Olof. Det var vackert, sa hon med tydligt f i slutet. Olof.

– Madeleine heter jag, sa hon.

Eller om hon sa – jag heter Madeleine, jag minns inte. Härdsmälta i huvudet.

Hjärtat for som en mörkröd jojo upp och ner.

Madeleine.

Benny och Madeleine.

Fru Madeleine Maarthens.

Fru.

Madeleine.

Maarthens.

Hon har varit gift förr. Det äktenskapet var barnlöst och vad man fattar så var barnlöst bara förnamnet på hur det äktenskapet var.

– Dom där östermalmarna gifter och skiljer sej lika ofta som jag byter i sängarna, säger morsan. Käring. Hon vet inget om Madeleine Maarthens, gud förbjude. Det var mormor Desys refräng – gud förbjude.

– Min man, säger hon, inget namn, Oscar eller Hugo eller vad dom heter här, Lorentz.

Palme hette Olof.

Gubben jobbar med data, köper och säljer. Installerar gör han inte – gud förbjude. Man fattar inte att det finns plats för så många i databranschen.

Eget företag.

– Min man, säger hon, som ett straff, ett internat. Nåt som inte går att göra nåt åt.

Grabbarna skrek och tjoade på taket.

– Vill du ha en kopp te?

Jag hade hjälpt henne med tygrullarna, tagit ut dom, hon hade smällt igen bakluckan, vi stod under lindarna, jag kände parfymen.

Om någon skulle fråga hur hon ser ut så skulle jag inte kunna säga. Jag skulle bara kunna säga hur jag känner mej när hon tittar på mej. Som en idiot, hjärtat som en murbräcka mot revbenen. Tänker att hon måste höra hur det slår.

Jag hade vikt upp ärmarna på skjortan, det var varmare den här dan, en bit in i juni, och när hon la handen på armen på mej så låg handen på själva armen, det var som ett varmt avtryck som blev kvar. Hon har inget nagellack, eller genomskinligt som inte syns.

Vigselringen och en ring med en stor pärla som ser gammal ut.

Vill du ha en kopp te?

Om dom så slog mej med ett basebollträ skulle jag inte kunna säga hur hon ser ut. Blåa eller bruna ögon, jämna eller ojämna tänder, stor eller liten näsa, men skulle hon fråga om jag vill ha en kopp fotogen skulle jag säga ja.

Jag har gått och sagt ja till att vara med på Taistos svensexa. Fast Taisto är den jag känner minst och känner minst för. Han kom efter Dannes olycka, jag var med i ambulansen, satt och vänta på intensiven, fast dom sa att det var lika bra att jag gick hem.

Att vara med på Dannes svensexa var en annan sak, Danne känner jag.

Kände.

Med Danne var det en annan sak.

Och nu är jag indragen i det här och ska vara utklädd till utvikningsbrud.

– Vill du ha en kopp te?

Jag sa att jag måste vänta till rasten och hon sa att det kanske inte var så lämpligt då, men en annan dag.

En annan dag, visst, tänkte jag. Sure, en kopp te i helvete en annan dag.

Jag var tvungen att gå därifrån. Fort, bara vända mej bort så hon inte skulle se att jag tog det så hårt. Tårar i ögonen, gentleman i helvete, men hon sa Benny, vänta, så jag gick tillbaks.

Hon hade tagit fram timkalendern och frågade om jag kunde på rasten i dag i stället.

Jag sa att jag måste bara titta efter i min timkalender.

Då sa hon förlåt. Förlåt mej, Benny.

En kopp te.

Till grabbarna sa jag att jag måste gå på banken. Dom skulle aldrig ha trott om jag sa som det var.

Jag tror det inte själv.

Madeleine.

Helst skulle jag vilja sjukskriva mej resten av dan och gå hem och dra täcket över huvudet och bara tänka på henne.

Inte tänka, det är inte tänker jag gör på henne, det är som att hon är en bit av mej. Som att jag inte kan gå någonstans utan att den är med.

Vi ses i morgon, jag ser henne nu.

Hon la handen på bröstet på mej och kände hur hjärtat slog.

Svensexan kommer jag inte ifrån, det går inte, det är för sent. Morsan tog ner mormor Desys taftklänning och hjälpte mej med blixtlåset, hon tycker det är en kul grej.

– Men gud hjälpe dej om du förstör klänningen, Benny.

Jag skulle ge en årslön för att slippa den här förbannade svensexan men sagt är sagt.

Taxi till stan går på över trehundra, men vad gör man. Det är pinsamt nog som det är med taxichaufförn, morsan som säger – akta strumpbyxorna, Benny, fattas bara att man skulle sitta på tunnelbanan som utvikningsbrud också.

Bilen är inte att tänka på, enda sättet att ta sig igenom det är att bli dyngrak, jag har redan tagit ett par öl.

Om bara Danne varit med.

Dom andra har hämtat Taisto. Hade bundit för ögonen på honom och nu sitter vi på O'Learys och dricker shots, jag har redan tappat räkningen – vem tycker att det här är kul?

Grabbarna röjer med sina lösbröst och läppstift och är stökiga. Dom känner sej lika pinsamma som jag, men dom har ingen Madeleine att tänka på.

Tänk om hon såg mej såhär.

Jag tror inte hon skulle bry sej.

Vi ses i morgon.

Nu är klockan elva, vi ska dra ner på stan och fortsätta festa.

Ingen vill egentligen men det hör ju till.

Jag står längst bak i kön till Colibri, jag är väldigt full. Ser dubbelt och mår illa. Har kommit ifrån dom andra som är mycket längre fram.

– Kom igen då, skriker dom. Häng på då, Benny.

Jag försöker ta mej fram till dom men det är tjockt med folk och jag ser dubbelt. Folk tror att jag tränger mej och hotar med stryk, jag står och svajar och allting går runt.

Jag måste få tag i nåt att hålla mej i, fäktar med armarna, nån säger – träng dej inte för fan.

– Häng på, skriker grabbarna, långt långt bort.

– Var är Benny, är du med?

Dom är framme vid dörrvakten med Taisto nu.

– Kom igen då, Benny, hör jag dom, så långt bort att jag aldrig kan komma i kapp.

Jag är på väg att rasa, men då får jag tag i nåt stort och löst i skinnjacka och nitbälte. Jag tar tag om bältet och håller fast. En stor mage sväller ut i en Iron Maiden-tröja och nån säger:

– Vad i helvete tror du att du gör?

Jag försöker säga att det är lugnt, men det blir bara sludder.

Kan inte släppa nitbältet för då stupar jag.

Håller fast allt jag kan.

Försöker räta upp mej.

Hade glömt bort att jag har klänningen på mej, tänkte inte på det.

Står där i mormor Desys taftklänning och är för full för att säga åt den här Hells Angeln, som inte är nån Hells Angel men skulle vilja, vad det handlar om.

Att det är Taistos svensexa, nån måste förklara det för honom och ta mej härifrån.

Grabbarna har blivit insläppta nu. Dom är borta, så det finns ingen här som kan säga nåt som är till nån hjälp.

Jag måste hålla mej oppe och han som vill vara Hells Angel, fast det är önsketänkande, bara vrålar där oppifrån:

– Vad fan gör du? Vad i helvete tror du att du håller på med?

Ingenting, jag är stupfull. Ingenting i helvete jag gör ingenting.

Det enda jag har klart för mej är Madeleine.

– Madeleine, säger jag.

Madeleine.

– Vad fan tror du att du säger, vrålar Hells Angeln. Vad säger du, bögjävel, vad fan säger du?

Sedan sticker det till i sidan på mej.

Det gör inte ont, men det är som jag vaknar opp ur fyllan. När jag känner efter blir jag blöt på handen och när jag tittar på handen är den röd och klibbig.

Klibbig som lindsirap.

Gud hjälpe dej om du förstör klänningen, Benny, gud hjälpe dej, Benny.

Mer och mer blod kommer det.

Det känns ingenting. Bara pumpar ut, pumpar och pumpar.

Värsta hjärtklappningen, Madeleine, jag skrattar till för mej själv, hon gör den där lilla böjen på huvet som bara hon gör.

Det har blivit alldeles tyst, mjukt och tyst och fint.

Jag vet inte varför jag tänker det, men jag tänker att nu skulle Danne ha varit med.

Vi ses i morgon.

Det är som att somna i snö.

## Som sjöjungfrur

– DU skulle kunna få vem du ville, säger Ylva. Om du valde kvinnor.

– Man väljer inte, säger jag.

– Man väljer, säger hon. Om du inte väljer är du ett djur.

– Om någon av oss är ett djur så är det du, säger jag. Hon lägger huvudet i mitt knä. Jag kliar henne bakom öronen.

Hon slickar min handled och nosar i mitt knä.

Ylva och jag har känt varandra sedan första klass. Hon kom fram till mig på skolgården efter uppropet och frågade om jag ville bli hennes bästis. Rakt på sak. Jag hade tillbringat min förskoletid hemma på prästgården och var inte så framåt som Ylva som varit dagisbarn. Hon tog tag i mig där på skolgården, släppte inte taget och sedan dess har hon varit en del av mitt liv.

Det vi är för varandra är lika orubbligt som om vi hade varit systrar.

Lika förutsägbart.

Det här samtalet, bara för att ta ett exempel, har vi haft flera gånger i veckan sedan Ylva upptäckte att hon var lesbisk. Det börjar med att Ylva säger att jag skulle kunna få vem jag ville om jag valde kvinnor.

Jag säger att jag inte vill.

Ylva säger att så länge jag inte har prövat kan jag inte veta om jag vill.

– Jag har inte lust, säger jag och Ylva säger att så länge jag inte har prövat vet jag inte om jag har lust.

Jag säger att jag inte har lust att pröva och Ylva säger:

– Vad vet du om lust?

Ylva är 1,61 lång och väger 50 kilo, hon är liten och späd, smal midja och oväntat stora bröst.

Jag kan inte föreställa mig den sortens kropp mot min och jag är inte nyfiken på det. Hennes kropp utövar ingen som helst lockelse på mig.

När jag känner åtrå är det en mans kropp jag åtrår med allt vad det innebär.

– Jag kan inte tänka mig att vara tillsammans med en kvinna, säger jag till Ylva. Kan inte, vill inte och that's it.

– Vara tillsammans med, säger Ylva. Vara tillsammans med, herregud!

– Sluta nu, säger jag. Jag vet vad hon tänker säga och jag vill inte höra, hon säger det.

– Knulla, säger hon. Knulla, heter det. Det heter lika mycket knulla när jag knullar med Mari som när du knullar med Björn.

– Länge sen man såg Mari, säger jag.

Mari är Ylvas flickvän. Har varit i snart tio år. Mari är mörk och korthårig, vältränad, men inte maskulin. Hon har brett ansikte, breda kindben, markerad käklinje och är vindögd. Man vet aldrig vad hon ser på och inte hur hon ser det – om hon ser annorlunda än en människa som inte skelar. Om perspektivet blir ett annat, djupseendet och det perifera seendet.

Mari är vacker, men det är vindögdheten som gör henne speciell.

Ylva tycker inte om när jag säger att Mari är speciell.

Vore det min partner skulle jag tycka om att någon sa att den var speciell. Det bekräftar ju mig, att den partner jag har valt är åtråvärd, speciell.

Så känner inte Ylva.

När Ylva säger att jag skulle kunna få vem som helst om jag ville ha kvinnor, inkluderar hon inte Mari. När Ylva tjatar om att jag måste göra det med kvinnor, menar hon sig själv.

– Inte för att Mari och jag knullar längre, säger hon nu.

– Men när det blir bättre mellan oss kommer vi att göra det igen. Hela tiden som förr.

– Varför gör ni det inte längre? frågar jag.

– Knullar? Det ska du skita i, svarar hon.

– Det finns en sjukdom som heter Tourettes syndrom, säger jag. Den som har det syndromet blir kvar i barnstadiet. Måste tvångsmässigt säga fula ord. Mozart hade den sjukdomen. Och du.

– Jag är lesbisk, säger Ylva. Inte sjuk.

– Det att du är lesbisk innebär inte att du måste bete dig som om du var kvar på barnstadiet.

– Det är inte för att jag är lesbisk, säger Ylva.

Det är för att jag är jag.

Ylva arbetar i en skivaffär. En ständigt nedläggningshotad skivaffär, men än är den kvar. Hon ger mig ofta CD-skivor med popmusik.

– Du måste lyssna på den här, säger hon, och det gör jag.

En gång.

Sedan får den stå i CD-stället.

Björn, min pojkvän, tycker om bossa nova och barockmusik.

Jag tycker om tystnad och ljudet av regn.

Min förre pojkvän, Marcus Hofenbreuer, var tonsättare. Är tonsättare. Skrev modern konstmusik på nätterna och sov på dagarna. Bland annat komponerade han en konsert för bastuba och flygelhorn, han gör det på dator.

Vi bodde tillsammans i tre år. Marcus är mycket begåvad. Spås en lysande framtid inom konstmusiken, men går inte att leva med.

Jag kunde det inte.

Ylva säger att det var för att han var man och jag för att han var Marcus Hofenbreuer.

Jag är riskanalytiker på Spintab, har läst juridik. Björn gick Handels. Han placerar fondkapital åt Handelsbanken, är 1,98 lång och väger 90 kilo. Spelar tennis och springer maraton.

Björn är inte som andra bankmän. När jag säger det till honom frågar han alltid hur många bankmän jag har haft och jag säger:

– Har haft?

Vi träffades en fredagseftermiddag i oktober för två år sedan. Björn stod vid bardisken på restaurang Tures i Sturegallerian. En gemensam bekant, George, presenterade oss för varandra och fjorton dagar senare flyttade jag in i Björns vindslägenhet. Varken Björn eller jag har någonsin gjort något så impulsivt, men det kändes självklart. Kändes så då och gör det nu.

Vi är båda prästbarn, det kan vara en bidragande orsak till att vi genast kände att vi hörde ihop.

I pingst förlovade vi oss och till midsommar ska bröllopet stå.

– Någon gång måste du prova, säger Ylva.

– Kan vi sluta det här samtalet? säger jag. Jag måste till posten, chiropraktorn, systemet, träffa Björn.

Tack för i dag, slut för i dag.

– Voglio una donna, säger Ylva och försöker kyssa mig.

I Federico Fellinis film _Amarcord_ finns en scen där en ungkarl klättrar upp i toppen på ett träd för att sedan stå i trädkronan vrålande – voglio una donna – jag vill ha en kvinna.

Ylva är ingen cineast men hon hyrde filmen för att visa scenen med mannen i trädet för mig. Jag tycker inte om så kallad konstnärlig film, särskilt inte om den ska föreställa humoristisk, men när Ylva säger voglio una donna kan jag inte låta bli att skratta. Vi blir som skolflickor och kan skratta hur länge som helst när vi kommer i gång.

Nästa gång jag träffar Ylva är hon förlovad.

Med Eldrid.

Presenterar mig för en fientlig kvinna i träningsbyxor och linne. Visar upp kvinnan för mig som en prispokal.

– Det här är Eldrid, säger hon.

– Hej Eldrid, säger jag.

Eldrid säger ingenting.

– Eldrid är från Bergen, säger Ylva.

Vi sitter på en uteservering och dricker cappuccino.

Jag dricker cappuccino och Eldrid och Ylva hånglar. Eldrid i sitt urtvättade linne, spetsiga bröst och hår under armarna. Ylva med röda flammor på halsen. De kysser varandra med öppna munnar, tungorna slingrar sig kring varann. Jag önskar jag hade en tidning att gömma mig bakom eller en bok.

Jag undrar vad som har hänt mellan Ylva och Mari, men självklart kan jag inte fråga så länge Eldrid är med.

– Att sitta och hångla på uteserveringar är pubertalt, säger jag nästa gång Ylva och jag är ensamma i hennes lägenhet. Pinsamt och pubertalt.

– Då är vi väl pinsamma, säger Ylva.

Eldrid och jag.

Ylva ligger på magen för att hon tycker att stjärten är det bästa hon har. Hennes stjärt är välformad men att säga att den är det bästa hon har är en överdrift, typisk för Ylva. Det är som med hennes stämningslägen – ett ständigt pendlande mellan himmel och helvete.

– Vad är det som har kommit emellan dej och Mari? frågar jag.

– Åt helvete med Mari, säger hon. Vänder sig mot mig. Lägger sig på sidan, rullar över på rygg. Rättar till kudden, sträcker ut händerna mot mig.

– Kom, säger hon.

– Så var vi där igen, säger jag.

Ylva går till spegeln och byter om. Tar av sig skjortan och jeansen och vickar på skinkorna i svarta stringtrosor.

– Är inte det där obekvämt, säger jag.

– Sexigt, säger hon.

Jag ser på Ylva.

Tycker jag att hon är sexig?

Ylva är söt, vältränad. Tilltalande, men känner jag mig tilltalad av henne?

Sexuellt?

Jag känner efter så ärligt jag kan, vad känner jag?

Samhörighet. Beundran och avund – hon är lika gammal som jag och har hy som ett babybarn.

– Jag trodde du var förlovad med Eldrid, säger jag.

– Eldrid och jag har gett varandra fullständig sexuell frihet, säger Ylva.

– Herregud, säger jag.

Ibland saknar jag Mari. Hennes kyliga kontroll. De där ögonen som såg i kors, blicken som man aldrig visste riktningen på. En spänning som var där utan att något behövde ske, jag kände mig uppskattad på samma sätt som jag kan göra av en man. Men att jag skulle ha fortsatt att träffa Mari efter det att Ylva och hon hade brutit med varandra är otänkbart. Tabu.

Om jag hade behållit kontakten med Mari skulle jag ha tvingats bryta med Ylva och jag kan lika lite bryta med Ylva som med mig själv.

– Fullständig sexuell frihet, säger jag. I vilken tidsålder lever du?

– En vuxen kvinna kan inte leva i celibat, säger Ylva.

– När blev du vuxen, säger jag.

– Eldrid kan inte bo i Stockholm, säger hon.

– Kan inte du flytta till Oslo? säger jag.

– Bergen, säger hon. Över min döda kropp.

Vi börjar skratta, hejdlöst, något som Björn brukar bli galen på. När han ber oss förklara vad det är som är så roligt har vi aldrig någon förklaring – det bara är så.

Björn är från Linköping, hans far var domprost där.

Att Björn är från Östergötland hörs inte utom när han blir arg. Det är inte ofta Björn blir arg, men när det händer är det ingen som törs kommentera hans dialekt.

Alla har respekt för Björn. Jag är stolt över att vara hans flickvän. Han ser bra ut, är artig. Underhållande. Social. Jag tycker om allting med honom, men mest det att han är så kontrollerad, så stabil.

Skulle jag flytta till Linköping för Björns skull?

Jag vet inte. Frågan är inte aktuell. Björn har bara en moster som är diakonissa kvar i Linköping.

– Det bästa med Linköping är E4:an därifrån, säger han.

Nästa gång Ylva och jag är ensamma vill hon visa mig sin dildo. En dildo är en konstgjord penis, ett sexuellt hjälpmedel som jag inte begriper meningen med. Jag trodde att man var lesbisk för att man inte vill bli penetrerad, men så är det tydligen inte och med min bakgrund är jag ju ingen expert.

Vad jag vet om homosexualitet vet jag genom Ylva och att hon skulle vara representativ har jag svårt att tro.

När jag säger att jag inte vill se dildon, säger Ylva att jag inte ska vara rädd.

– Rädd för vad? säger jag. Rädd för att du ska våldta mig?

– Bra idé, säger hon.

Ylva tränar aikido och wushu och kan slänga en 150-kilos man över ett rum. Ylva och Mari brukade träna tillsammans, men nu har Ylva bytt träningslokal. Hon tränar tre, fyra gånger i veckan och hon gör det ensam numera.

– Eldrid intresserar sig inte för kampsporter, säger Ylva.

Utom i sängen.

Ylva och jag ligger och solar ute på Djurgården. Mittemot Rosendahl finns en gräsplätt som vi har mutat in. Gräsmattan där är skyddad av hassel och björk, slät och silkeslen och bildar en avsats där man kan sitta och plaska med fötterna i kanalen.

En gång när Ylva solade ensam kom en man fram och bad att hon skulle titta på när han onanerade. Ylva höll på att skratta ihjäl sig, sa hon, men sedan dess solar hon inte ensam.

Enda nackdelen med vårt lilla paradis är att kanadagässen går där, dessa avskrädesdjur, man måste se noga efter var man lägger sin filt. Det gör aldrig Ylva, hon sveper ut sin filt mitt i gässens gröngula träck. Skriker och flyttar över till mig. Alltid samma historia.

Hon breder ut sig hos mig, jag drar mig undan.

Jag tycker inte om att känna hennes solheta hud mot min. Ylva säger ingenting när jag drar mig undan, men hon blir sårad. Jag vet när Ylva är sårad, hon behöver inte beklaga sig.

– Du luktar svett, säger jag.

Hon kittlar mig. Jag knuffar undan henne, hon kittlar tillbaks.

Vi rullar runt på gräsplätten, det är som om vi fortfarande var kvar i lågstadiet.

Hela eftermiddagen ligger vi i solen. Smörjer in varandra med solkräm. Drar bort hårstrån med pincett. Ylva har vaxat sin bikinilinje. Hennes solbränna är jämn och djup, håret ljusblont och solblekt.

Vi bestämmer oss för att gå ut senare samma kväll. Vi gör ofta det på somrarna. Solbrända med bara ben.

Förr i världen gick vi till Café Opera men numera är det ingen som går dit. Vi stämmer möte på en bar på Biblioteksgatan, känd för att den som beställer in en magnumbutelj champagne där får in flaskan med sitt namn graverat på medföljande kort.

Baren är Björns stamtillhåll. Hans stam håller till där, säger han.

– My tribe, säger Björn.

När Björn och jag kommer till baren sitter Ylva redan där med en öl, en liten stark.

Hon har shorts och en T-shirt med texten Fuck off.

Björn är klädd i svartblå linnekostym, ljust syrenlila skjorta och en Kenzoslips som han fått av mig. Med sitt vallonblod klär han i starka färger, han ser bäst ut av alla och han är min.

Jag har en ärmlös linneklänning i blyertsgrått och silversmycken, folk vänder sig om efter oss. Vi går arm i arm.

Det är torsdagskväll. Alla som är kvar i stan är där, alla som tillhör vår krets, Björns och min. På helgerna seglar folk.

Ylva blir besviken när hon ser att Björn är med. Sur. Skyller sitt dåliga humör på personalen, när inte vi är med behandlar de henne som något katten spytt upp, säger hon.

Att hon är besviken över att Björn är med märker bara jag och jag ignorerar det. Hade vi kommit överens om att gå ut ensamma skulle jag självklart ha hållit överenskommelsen.

Hade vi gått ut bara vi två hade vi inte gått hit.

Jag ger henne en blick som säger sluta nu.

Björn kysser Ylva på kinden.

Slår sig ned mellan oss.

Lägger en arm runt mina axlar och den andra runt Ylvas. Ylva kan inte låta bli att tycka om Björn. Trots att han är man.

– Ylva har förlovat sig, säger jag.

– Vem är den lycklige, säger Björn och beställer champagne.

– Den lyckliga, säger Ylva och visar sin ring.

– Hon heter Eldrid, säger jag.

– Från Bergen, säger Ylva.

Från vettet, tänker jag.

Björn tyckte aldrig om Mari.

Han kan acceptera att Ylva är lesbisk.

Det kan han förlika sig med, säger han, men att likställa ett homosexuellt förhållande med ett heterosexuellt skulle aldrig falla honom in. Även om Björn har brutit med sin far citerar han gärna Bibeln.

»Du skall icke ligga hos en man såsom man ligger hos en kvinna; det är en styggelse.«

– Tredje Mosebok, kapitel 18:22, säger jag när Björn citerar det bibelstycket.

Under hela den tid Ylva och Mari hade sitt förhållande träffades vi inte parvis en enda gång.

Skulden till det låg hos Mari, ansåg Björn. Att vi inte kunde umgås berodde på att hon var så otillgänglig. Kylig.

Pretentiös.

Då skulle du träffa Eldrid, tänker jag.

Det är sent i juli. Nätterna börjar bli mörka, kvällen är fuktig och het.

Sorlet stiger mellan Biblioteksgatans husfasader.

Champagnekorkar smäller, glas klirrar, tändstickor tänds. Baren är fullsatt, både inne och ute.

George passerar, den George som sammanförde mig och Björn. Vi bjuder honom att slå sig ner. Björn presenterar Ylva för George. George ler mot Ylva, tar hennes hand och säger att det var trevligt att träffas.

Trevligt är det värsta ord Ylva vet.

– Jättetrevligt, säger George. Sätter sig bredvid Ylva och fläktar sig med en börsrapport.

– Jag är lesbisk, säger Ylva.

George undrar om det betyder att han måste gå.

– Jag ville bara vara ärlig, säger Ylva.

– Var inte det, säger George.

Då blir du inte gammal i den här stan.

George sitter kvar en stund innan han går över till Riche.

– För att se om det finns några fjortisar där, säger han.

Ylva korsar sig.

– Alla kan inte vara lesbiska, säger George.

– Det finns lesbiska fjortonåringar, säger Ylva.

Andra bekanta till Björn och till mig kommer och går. En del jagar vidare efter byte för natten som George, andra blir kvar. Fler och fler trängs vid vårt bord. Någon beställer in mer champagne, någon annan vill inte vara sämre. Magnum på magnum med namnskyltar.

Vi dricker champagne som vatten.

– Ska man bli full ska man bli det på champagne, säger Ylva och rapar. Ursäkta, jag trodde jag var på Operabaren.

Vi börjar skratta, Björn ger oss en varnande blick. Ylva och jag törs inte se på varandra för att inte tappa kontrollen, är på väg att explodera. Bli utvisade från lektionen som i skolan. Få hemanmärkningar som vi själva skriver på.

Jag blundar.

Känner mig yr där jag sitter. Ska just säga till Björn att vi måste börja tänka på att gå hem när det börjar regna.

Ingen av oss har märkt att det har mulnat förrän regnet är över oss – ett tropiskt skyfall, tungt och varmt. Utan förvarning störtar det ner, forsar, faller, vräker ner i sjok.

Studsar upp från gatan.

Skummar, svämmar över oss.

På några minuter sitter vi i vatten över vristerna, upp till vaderna. Det är det våldsammaste regn jag någonsin har varit med om. På ett ögonblick har Biblioteksgatan blivit en flod med utlopp mot Norrmalmstorg genom Berzelii Park och ut i Nybroviken.

– Vilken syndaflod, säger jag.

»Ty se, jag skall låta floden komma med vatten över jorden till att fördärva allt kött som har i sig någon livsande«, citerar Björn.

Ylva ser på mig. Gör en gest som för att dyka och jag känner samma lust som hon. Lust att kasta mig i vattnet och flyta i väg. Flyta på rygg i floden med armarna vajande som fenor, flyta till Finland, Sankt Petersburg. Lust att slita av mig kläderna och vältra mig i vattnet med Ylva. Som tumlare, delfiner.

Självklart gör jag ingenting sådant. Inte Ylva heller, inte så länge jag är med.

I stället springer vi därifrån. Rusar genom regnet till Stureplan. Tar varandras händer korsade vid handleden och snurrar som vi gjorde på skolgården när vi var barn. Runt, runt snurrar vi med länkade händer, bakåtlutade. Snurrar snurrar i regnet tills allting går runt.

Ljusskyltarnas reflexer rinner i gatubeläggningen. Regn strömmar in under våra kläder. Nerför nacken och ryggraden, från bröstet och mot magen och vidare.

Vi glittrar som sjöjungfrur med skinande fjäll.

Hade inte Björn känt dörrvakten hade vi aldrig kommit in på Sturecompagniet. Björn i sin svartblå kostym som en rustning, en riddare med sina jungfrur två. Min klänning klibbar vid kroppen, det droppar från håret.

»Av sötma drypa dina läppar, min brud«, säger Björn, och kysser mig.

»Kyssar give han mig, kyssar av sin mun«, säger jag och sätter mig i hans knä. Känner honom under mig. Jag vill ha honom. Allting är blött.

Jag kysser honom igen, hårt. Han kysser tillbaks. Munnarna öppna, tungorna slingrande kring varann.

Ylvas blick blänker svart på andra sidan bordet när hon ropar på servitrisen och beställer en cappuccino.

Jag drar mig ur omfamningen. Sätter mig i en egen fåtölj. Beställer en espresso för att nyktra till.

Björn tänder en cigarr och tar en Courvoisier. Sedan sitter vi under valven i den stora lokalen.

George passerar på väg från Riche till Spy Bar.

– Så möts vi igen, säger han.

– Som skepp i natten, säger Björn och jag känner min åtrå ebba ut, jag kan inte med när han yttrar den sortens plattityder.

George undrar varför vi är så våta. Han har inte märkt av något regn.

– Det var torrt på Riche, säger han.

– Det är du som är torr, säger Ylva.

Vi är på väg att explodera igen, törs inte titta på varandra, börjar vi skratta nu blir Björn galen.

En stund senare, just när vi ska bryta upp, dyker Mari upp, hon är klädd i svarta skinnbyxor och ljusblå bomullsskjorta. Håret ligger blankt och mörkt som en hjälm. Hon ser oberörd ut som alltid, distanserad och nystruken. Torrskodd.

Hon kommer fram till vårt bord. Tar i hand – Mari gör alltid det, tar i hand, men hon ler inte.

Det kan vara det som Björn uppfattar som pretentiöst – en kvinna som aldrig ler.

Mari ser på oss, Ylva, Björn, mig, men vem av oss hon fäster blicken på är det som vanligt omöjligt att göra sig en uppfattning om.

– Vi skulle just gå, säger Björn och reser sig. När jag inte gör tecken att resa mig sätter han sig. Frågar Mari om hon vill ha någonting att dricka. Sådan är Björn. Oklanderlig.

– Vill du ha någonting, upprepar han vänd till Mari.

Mari ser på mig.

Om jag tolkar det rätt så är det på mig hon ser. Inte skymten av ett leende, bara den där vindlande blicken.

Ylva sitter hopsjunken, tyst. Som en dränkt kattunge, tufsig och våt. Ser inte på Mari. Sitter och vrider förlovningsringen runt ringfingret, varv på varv, skruvar och skruvar tills hon plötsligt sliter av sig ringen och kastar den i ansiktet på Mari. Kastar så hårt hon kan och springer sin väg.

Björn vill springa efter men jag hejdar honom.

– Låt henne vara, säger jag. Om någon ska springa efter Ylva är det jag, men jag sitter kvar.

Mari gör en ansats att plocka upp ringen från golvet. Ändrar sig. Tar en isbit ur mitt glas och trycker mot kinden. Där ringen träffat är ett mörkrött märke. Med isbiten mot skråman reser sig Mari, tar avsked av oss och lämnar lokalen med smidiga, djurlika steg.

En tid senare på en invigningsfest för två reklambyråer som har gått ihop får jag syn på Mari. Hon står på andra sidan av ett rum fullt med folk. Där är stimmigt och hett. En mur av rök och sorl, uppklädda människor med drinkar i händerna, assietter, cigaretter står emellan oss.

Mari gör tecken att jag ska komma över till henne, och det gör jag. Som ett kryssningsfartyg tar jag mig igenom mängden. Svetten rinner mellan mina bröst.

Mari är lika sval som alltid. Hon står still och väntar på mig i en portal. Isen i hennes glas klirrar när vi tar i hand.

Maris hand är torr och slät med ett mönster av metallblåa ådror på översidan. Som om det flöt stål i ådrorna på henne.

– Hur är det med Ylva? frågar hon.

Vad ska jag svara? Jag har inte träffat Ylva sedan vi sågs sist.

– Inte jag heller, säger Mari.

Jag borde ha ringt, tänker jag och en våg av dåligt samvete sköljer över mig.

– Hon svarar inte i telefon, säger Mari. Som en medbrottsling.

Mari står nära intill mig, tätt inpå, men jag drar mig inte undan som jag gör när Ylva kommer för tätt inpå. Jag känner mig inte försvarsinställd som jag brukar, utan gränslös och behagligt viljelös. Flytande.

Mari frågar hur det är med Björn.

– Björn är i Norge, säger jag. Det låter komiskt men råkar vara sant. Björn har åkt på tjänsteresa till Norge.

– I Bergen? säger Mari med ett oväntat stänk av humor.

– Inte i Bergen, säger jag.

Jag hör mig upprepa det hon har sagt. Våra andedräkter blandas. Varifrån jag får det vet jag inte, men hon känns oundviklig. Absolut som ett primtal. Svindlande, jag känner mig yr, mår illa.

När vi lämnar tillställningen regnar det, ett tungt blyblått regn. Vi befinner oss i Lärkstaden, kvarteren mellan Engelbrektskyrkan och Östra Station. Börjar gå i riktning mot Valhallavägen, inte in mot centrum, som vore naturligt, utan åt motsatt håll, mot Lill-Jansskogen, mot Östra Station. Blir stående vid trafikljusen på Valhallavägen och väntar på grönt. Står vid den mörka huvudleden i draget från långtradarna. Stora, våldsamma fordon med kylcontainers som dånar förbi på väg mot Finland, Estland, Sankt Petersburg.

Mari drar mig till sig och kysser mig.

Värj dig, tänker jag, men jag värjer mig inte utan låter det ske.

Så var det då möjligt, jag kysser tillbaks.

Vi står mittemot ändhållplatsen för bussarna till Norrtälje och Grisslehamn, sista bussen har gått. En trasig gatlykta slocknar och tänds. Tänds och släcks, regnet vräker ner.

Mari säger att hon vill ha mig.

– Jag åtrår dig, säger hon. Hennes kropp förstår jag men inte orden, vad säger hon?

– Jag älskar dig, säger hon.

Älska, vad är det för ord?

Om jag älskar någon, utom min familj, så är det Björn.

Vi hör ihop, är av samma släkte, samma art.

Närstående. Som Ylva och jag. Om jag älskar någon kvinna är det Ylva.

Inte Mari.

När Mari säger att hon älskar mig är det ett läte, ett snävt ä-ljud långt fram i munnen, budskapet går inte fram.

Åtrå är en sak, men älska – det hör inte hit.

Jag ska just dra mig ur omfamningen när jag får syn på Ylva. Hon står utanför regnskyddet, en svart silhuett mot en upplyst reklamskylt vid busshållplatsen, det är hon. Liten och upplöst i regnet, ensam står hon som i en bur av regn.

Hon ser oss, har sett. Två mot en.

– Ylva, ropar jag.

Jag måste över den här vilda gatan, jag måste över till Ylva, jag ropar hennes namn.

Under den bråkdels sekund som det tar för mig att formulera de två stavelserna ser jag mitt liv flimra förbi i snabba bilder. När en människa drunknar lär det vara så, jag är på väg att drunkna, mitt liv passerar och Ylva är med i varenda bild.

I skolkorridoren.

Vid Djurgårdskanalen på min filt.

På sitt sängöverkast – voglio una donna.

På skolgården när hon frågade om jag ville bli hennes bästa vän.

Jag måste över till henne, säga att ingenting är vad det ser ut som, att jag älskar henne. Att ingenting är viktigt utom hon, men ljussignalen vill inte slå om.

Mari håller fast mig. Jag ser hur Ylva på andra sidan gatan sakta lyfter sina händer mot himlen, de flesta som tar sina liv genom att hoppa gör det med huvudet först. Som dykare.

– Ylva, vrålar jag, Ylva.

Mari försöker hålla mig kvar, jag stöter henne ifrån mig och med all kraft knuffar jag henne ut i gatan.

Långtradaren som kommer har inte en chans att bromsa, det blir inga bromsspår, hörs inte ett ljud utom ljudet av vatten, dånet som ifrån en stor flod.

Jag är hos Ylva, vi står vid tunnelbaneuppgången.

Jag håller så hårt om henne att vi flyter ihop och från kulverten mellan Valhallavägen och Östra Station hör jag ekot av fars röst i predikstolen.

Och Herran sade: Människorna, som jag skapade, vill jag utplåna från jorden, ja, både människor och fyrfotadjur och kräldjur och himmelens fåglar; ty jag ångrar att jag har gjort dem...

Och vattnet fortfor att stiga över jorden.
ISBN 978-91-7893-211-5
 _Författare:_ © Bodil Malmsten, 1998
 _Omslagsfotografi:_ © Natalia Volkova/Shutterstock.com, 2019
 _Omslagsdesign:_ Lars Sundh
Modernista, 2019

www.modernista.se

redpajama_set_name: RedPajamaBook