text:
"Arbetsfördelningen måste ske efter kunskap och skicklighet, inte efter kön. Visar en kvinna att hon kan styra ett samhälle, så låt henne göra det. Visar en man att han bara duger till att diska tallrikar, så låt honom då göra det arbete som naturen har bestämt för hans del."

_Platon (427 f Kr–348 f Kr)_
DAVID EBERHARD

_Det stora
könsexperimentet_

Så uppnår vi riktig jämställdhet

**Bladh by Bladh**
_Till Charlotte och alla mina barn_

Tack till alla ni som kommit med värdefulla kommentarer kring boken. Mina svärföräldrar Annica och Lars Vedin, Amelie Fernström och Aron Flam.

Tack också till min redaktör Per Faustino som förbättrat boken på många sätt och tack Annika Bladh! Utan dig skulle jag förmodligen aldrig ha skrivit några böcker.

Allra mest tack till min familj, mina underbara och tålmodiga barn och min fru Charlotte! Inte bara för att du stöttar mig i allt utan också för att dina synpunkter på det jag gör alltid förbättrar slutresultatet!

www.bladhbybladh.se

Copyright © David Eberhard 2018

Utgiven av Bladh by Bladh AB

Citaten ur _Ett oskrivet blad_ är från Per Rundgrens svenska översättning av boken. Alla andra översättningar av citat är författarens egna.

Foto omslag: Pysse Holmgren

Omslag: Anders Timrén

E-boksproduktion: Axiell Media, 2018

ISBN 978-91-88429-90-2

## FÖRORD

Jag sitter på professor Christopher Gillbergs kontor i centrala Göteborg. Han är en internationell auktoritet inom barn- och ungdomspsykiatrin och var den som skapade begreppet DAMP. Han har till och med en hel avdelning på Sahlgrenska sjukhusets neurovetenskapliga institution uppkallad efter sig. En hedersbetygelse som inte många levande människor får. Så jag var påtagligt nervös första gången vi sågs på en middag i Berlin för fem år sedan. Eftersom jag läst medicin i Göteborg mindes jag honom även som en fantastisk föreläsare med ett knivskarpt intellekt. Christopher var dock inte så farlig som jag trott, och det visade sig dessutom att han visste vem jag var. Vi hamnade rätt snabbt i en diskussion kring svårigheterna med dagens psykiatriska diagnoser. Detta då jag just hade skrivit min bok _Normalt – från vansinnesdåd till vardagspsykoser_ , i vilken jag problematiserade det faktum att alla psykiatriska diagnoser i grunden bara är en samling symptom.

Diskussionen resulterade i att jag efter vårt samtal startade mitt forskningsprojekt om psykiatriska diagnoser, vilket är anledningen till att jag nu sitter här igen med Christopher. Vi har som vanligt trevligt och jag imponeras än en gång av hans skarpsinne. Ett uppskattande mail från honom kompenserar tusentals verbala spyor, som jag då och då får ta emot eftersom jag skriver en del som inte faller alla på läppen.

Under samtalet kommer vi snart in på min nästa krönika i _Göteborgs-Posten_. Professor Eva Billstedt, som är psykolog med inriktning på barn- och ungdomspsykiatri, är också med i samtalet. Hon har hjälpt mig med allt som jag inte begriper avseende alla de psykologiska tester man kan göra. Det är hon som fått mig att nära ett enormt intresse för de många studier av mänsklighetens sätt att hantera olika utmaningar som var nödvändigt för mig att kunna skriva boken _Hur barnen tog makten_. Och det behövs i min forskning också. Hon frågar vad min nästa krönika ska handla om:

"Den ska handla om hur illa det går för pojkar i dagens samhälle."

"Oj", svarar både hon och Christopher, "Du ger dig in i getingboet."

"Precis. För det vet ju alla människor som själva varit femton att en 15-årig flicka är ungefär fyra år äldre än en 15-årig pojke."

"I alla fall två år äldre", fyller Christopher i.

"I alla fall två", instämmer jag.

Min teori om varför pojkarna inte klarar skolan lika bra som flickor har med förväntningar att göra. Och om förberedelse för vuxenvärlden. Samt om ett skolsystem som helt tappat intresset för såväl psykologiska mekanismer som biologiska skillnader mellan könen. För några sådana skillnader får ju inte finnas.

I ett samhälle där man aldrig får bedöma små barn uppstår problemen först när en bedömning blir oundviklig. Ett sådant samhälle ställdes mina äldsta barn (som idag är 20 och 22) inför när de började skolan strax efter millennieskiftet. Det fanns då i Sverige – fick jag och barnens mamma berättat för oss – en lag som sa att man som lärare på låg- och mellanstadiet inte fick ge barnen några som helst betygsliknande omdömen. Ingen fick alltså berätta för barnen hur det gick för dem på lektionerna, vad de hade lärt sig och hur de låg till i förhållande till andra elever. När denna barngrupp sedan kom till högstadiet fick de betyg för första gången. Plötsligt var leken allvar och de blev stressade. Så stressade att vuxenvärlden började att uppfatta det som ett samhällsproblem.

"Sen" – jag berättar allt detta för Eva och Christopher som själva har lite äldre barn – "började dessa fullkomligt oförberedda barn på gymnasiet. Då jag själv gick i skolan fick man, precis som nu, betyg varje termin på gymnasiet. Men det var bara slutbetyget i årskurs tre som gällde. Dagens elever får slutbetyg hela tiden! Så efter att ha lekt skola i åtta år kommer de att piskas att prestera på topp hela resterande delen av sin skoltid. Och när infaller detta?"

"När barnen är 15", svarar Christopher.

"Vad gör då de barnsliga pojkarna? Jo, de skiter i det! Och så får de dåliga betyg", säger jag och fortsätter: "Och vad gör de mognare flickorna? De skiter inte i det, men de mår skitdåligt istället."

Att unga killar klarar skolan sämre än unga tjejer är inte unikt för Skandinavien eller Sverige. Så ser det ut över hela västvärlden. Att skillnaden mellan könen var så stor som den var i Sverige är däremot unikt såväl 2012 som 2015 i den internationella skoljämförelsen PISA. Det är knappast konstigt. Man har helt slutat bry sig om att förbereda barnen för vuxenlivet och skolsystemet är konstruerat utan kännedom om John Hatties undersökningar, som visat att kontinuerliga omdömen över tid förmodligen är det bästa sättet att uppnå god kunskap hos eleverna. Inte underligt alls, när man fixerat sig vid hur fel betyg är och envist hävdar att det minsann inte har något vetenskapligt belägg och då de pedagogiska institutionerna samtidigt missar att själva idén med att ha tester och betyg är att det är ett bra sätt att kontinuerligt mäta prestationer. Just det som Hatties metaundersökningar visade var bra.

Den tråkiga följden av denna brist på förankrad kunskap har, förutom att skolan blivit sämre, också lett till andra konsekvenser. Som vi ska se är en viktig grund till varför det finns så mycket märkliga offentliga uppfattningar om män och kvinnor i dagens samhälle att man inte redan i skolan lärt ut att det finns skillnader mellan män och kvinnor. Inte minst tydligt blir det i hur man ignorerat det jag diskuterade med Christopher och Eva. Något som är uppenbart för varje levande människa, eller i alla fall borde vara det; hur vanliga tonåringar fungerar.

## KAPITEL 1

## _Könsmaktsordningen och de aggressiva männen_

Detta är en bok om manligt och kvinnligt beteende. Om de skillnader man kan se. Om vad som orsakar dessa skillnader dem emellan. Om vad som händer när man betraktar oss alla som likadana när vi faktiskt inte är det. Vi är alla individer, men på vissa sätt skiljer vi oss åt även gruppvis. Vi skiljer oss åt mer än vad många i dagens samhälle vill kännas vid. En sak tycks dock alla vara helt överens om. Män är mer aggressiva än kvinnor.

I den romerska mytologin var Mars krigets Gud. I Grekland hette han Ares, men det var samma Gud. Och självklart var han man, för krigen fördes av män. Så har det varit nästan överallt, ännu idag även om vi alla hurrat över de kurdiska peshmergakvinnorna som bekämpat IS under senare år. Kvinnliga undantag i krigshistorien har dock inte hindrat många nutida kvinnor från att indignerat utropa "sanningen" att det inte skulle finnas några krig om det inte fanns män. Samma kvinnor tenderar samtidigt att hylla peshmerga, men det är en annan historia. Eller kanske är det inte alls en helt annan historia. Kanske är det precis så det alltid brukat låta. Det är sådana märkligheter som gör att det kan vara värt att läsa vidare. Hur kommer det sig att mäns aggressivitet är hemsk och brutal men när kvinnor gör samma sak är det heroiskt och vackert? Är det för att män helt enkelt bara är onda? Slutsatsen om att krigen skulle ta slut om män inte fanns bygger ju på den uppfattningen. Fast slutsatsen är förmodligen inte helt rätt. Aggressivitet utövas inte endast genom vapenmakt.

Om vi inser att myterna berättar mer om oss människor än om gudar, kan vi till exempel se på Afrodite, kärlekens gudinna i den grekiska mytologin. Hon framstår i Illiaden som långt ifrån främmande för våld, även om det i allmänhet var de manliga gudarna som fick utföra det. Alltså en tämligen krigisk kvinna, om än oftast mer passivt aggressiv, som istället dödade med hjälp av list. Det var enligt myten hon som i praktiken startade trojanska kriget när hon lömskt erbjöd prins Paris av Troja den vackraste kvinnan i världen, sköna Helena, som var hustru till kungen av Sparta.

Det finns andra sätt än rena slagsmål att ta kål på en motståndare, och när det kommer till mera allmänna mellanmänskliga bråk tycks könen vara lika goda kålsupare. Det faktum att männen krigar behöver alltså inte med nödvändighet betyda att kvinnor inte skulle kriga om världen bara befolkades av ett kön. Det kan också vara så att kvinnor helt enkelt traditionellt har överlåtit denna uppgift till männen. Män är ju de facto på gruppnivå mer muskulösa än kvinnor. I traditionell krigföring har man alltid haft en mycket tydlig fördel om man är starkare och snabbare än motståndaren. En könsskillnad som knappast ens den mest hårdnackade likhetsfeminist bör kunna ifrågasätta (även om jag inte är helt säker på det).

Öppna aggressioner är i alla fall betydligt vanligare bland män än kvinnor. Men betyder det att männen är lägre stående varelser? Primitiva bestar från en annan eon? Många manshatare idag vill hävda det. I Sverige finns en högprofilerad kvinnlig bloggare och krönikör som kallar sig för Lady Dahmer och som har gjort sig känd för att bland annat uppskatta Valerie Solanas SCUM-manifest som proklamerade att alla män borde utrotas. En önskan vars allvar manifesterades i hennes mordförsök på konstnären Andy Warhol 1968. Lady Dahmers kommentar:

"Utan oss 'extremfeminister' hade det varit Stella som sågs som extrem. Vi 'extremfeminister' flyttar nämligen fram gränserna för vad som verkar rimligt. När Valerie Solanas skrev SCUM så sa feministerna, som var aktiva samtidigt, att Solanas flyttade fram positionerna för vad som kunde sägas. Om någon säger 'utrota alla män' så låter nämligen 'lika lön för lika arbete' inte lika extremt längre. Vi behöver radikala tankar och idéer för att komma framåt."

Hon har sedan dess flera gånger twittrat liknande uttalanden. Ett skapligt aggressivt beteende, men man ser inte alltid bjälken i sitt eget öga för grandet i sin grannes. Hon är inte ensam. Solanas SCUM-manifest som manar till våld mot män sätts regelbundet upp på teatrar i västvärlden. 2014 hyllades hon i en dokumentär i SVT.

Det som möjligen talar för Lady Dahmers och hennes gelikars uppfattning är att det råder en total dominans av män bland de som är dömda för våldsbrott. När det gäller den obehagliga psykiatriska avvikelsen psykopati (eller, som vissa föredrar att kalla det, sociopati) är det också en helt överväldigande överrepresentation av män. Det förefaller ha funnits ett evolutionärt överlevnadsvärde i att stundtals bete sig illa mot andra och de med överdriven fysisk styrka kan lättare överleva genom att vara hänsynslösa, varför de tycks ha sådana drag oftare. Det innebär dock inte att alla män är sådana. Det finns många andra evolutionärt framgångsrika sätt att sprida sina gener förutom att vara aggressiv.

Radikala feminister pratar ofta allmänt om vad de kallar "mäns våld mot kvinnor". En märklig etikett alldeles oavsett hur många män som ligger bakom våldet, eftersom den implicerar att man som oskyldig fridsam företrädare för ett biologiskt kön borde skämmas trots att man inte själv gjort sig skyldig till någonting annat än att vara man. Alltså i grunden en djupt sexistisk uppfattning eftersom den förutsätter att man är skyldig via sitt kön.

Det finns självklart män som regelbundet skadar kvinnor. Om man vill försöka ta reda på mer om varför det sker är det naturligt att fokusera på psykopati. Det råder inget tvivel om att psykopater är farliga för andra. De karaktäriseras av sin totala brist på empati, sin oförmåga till att känna skuld och ofta någon form av grandios självbild med ytlig charm. Oförblommerad hänsynslöshet är det begrepp som sannolikt bäst beskriver tillståndet. Gruppen är extremt överrepresenterad i fängelser och framförallt gäller det personer dömda för våldsbrott. Och de är alltså nästan bara män.

Går man till litteraturen finner man att psykopati ändå inte är särskilt vanligt. Det beror naturligtvis på vad man jämför med, men det rör sig om någon procent av befolkningen. Om den siffran stämmer (och det gör den ungefär) innebär det att 1 procent av männen ger de andra 99 procenten mycket dåligt rykte.

Fast självklart finns det också andra män än psykopater som skadar kvinnor. Sexualbrottslingar som våldtar eller utsätter kvinnor för andra former av brott kan naturligtvis också vara psykopater, men behöver inte vara det. Om man kontrollerar siffror från kriminalvården finner man att förekomsten av olika former av våldsamma sexualbrott utförs av en försvinnande bråkdel av den manliga befolkningen. Enligt svensk kriminalvårds egen statistik var 4 148 personer inskrivna på anstalt i oktober 2017. Av dessa var 94 procent män. Antalet personer som var dömda för sexualbrott var 9 procent av alla dessa. Det innebär drygt 370 personer. I en befolkning med 10 miljoner invånare rör det sig om 37 personer på en miljon. Även om mörkertalet är enormt är antalet personer som står för denna typ av brottslighet närmast obefintlig. Denna grupp är mycket blandad men ställer till det för den stora majoriteten fredliga och ofarliga människor. En liten andel av dem består av ensamma våldtäktsmän som inte tidigare känner sitt offer och som överfaller ute på stan. Den stora gruppen våldtäkter utförs däremot i situationer där offer och förövare känner varandra sedan tidigare och i den gruppen kan man hitta flera olika orsaker. Orsaker som ofta i radikalfeministisk jargong klumpas ihop till "mäns våld mot kvinnor". Alltså en diffus allmän sociologisk patologi som handlar om den toxiska manligheten. Toxisk betyder giftig. Att lägga den benämningen på ett helt kön tyder knappast på en särskilt trevlig människosyn. Dessutom är det svårt att göra något åt eftersom giftigheten ju i grunden är obotlig, en könsspecifik arvsynd.

Fast det är väl ändå faktiskt fler män än bara tvättäkta psykopater som hotar och misshandlar sina kvinnor? Självklart. Inte alla kvinnomisshandlare är psykopater eller patologiska sexualbrottslingar. Men den överväldigande majoriteten tillhör en väldigt selekterad grupp, vilket jag återkommer till. Dessutom tycks kvinnors våld mot män i nära relationer vara gravt underrapporterat enligt flera studier. Enligt en stor internationell relationsstudie från 2006 med 200 000 svar, som Högskolan i Gävle var delaktig i, fann man att kvinnor använde våld mot sin partner i lika hög utsträckning som män. Vidare angav dubbelt så många kvinnor som män att de var först med att ta till våld och nästan lika många män som kvinnor angav att de blivit skadade av sin partners våld.

Fast långsamt börjar det nog bli lite bättre för såväl män som kvinnor. Aggressioner har blivit allt ovanligare (även om de idag är ett gigantiskt globalt problem). I ett civiliserat samhälle slår vi i alla fall inte ostraffat ihjäl _varandra_ på löpande band. Med Mahatma Gandhi som förebild vill man till och med inbilla oss att man kan uppnå ett helt aggressionslöst samhälle. Och kanske är vi faktiskt på väg dit så sakteliga. Om man studerar utvecklingen av våldsbrott under mänsklighetens historia är det mycket som talar för att de minskat dramatiskt, och ska man tro den kanadensiske evolutionspsykologen Steven Pinker var 1900-talet (trots två blodiga världskrig) det minst våldsamma århundradet i mänsklighetens historia.

Visst är det positivt! Det förefaller som att vi åtminstone i viss mån kan förändra människan (och därmed också den extrovert aggressiva manliga läggningen). Vi människor blir som vi blir till följd av gener och miljö. Det är en självklarhet. Exakt hur fördelningen mellan dessa två ser ut beror på vad det är man mäter, men det finns ingen mänsklig egenskap som inte delvis (och oftast till minst hälften) har med vår genetik att göra. Den andra hälften är då styrd av miljöfaktorer. Att det finns någonting i den så kallade civiliserade kulturen som gör oss mindre våldsbenägna tycks högst rimligt. Det är ju trots allt en av många miljöfaktorer som kan förändra oss. För generna är desamma över tid. Frågan är emellertid om framväxten av den allt mindre aggressiva människan förklaras av att vi tagit fram mer av vår feminina sida. Eller har det med något helt annat att göra? För man kommer inte undan det faktum att det faktiskt fanns kvinnor även under stenåldern och på den grymma medeltiden. Och de var ju även då ungefär hälften av alla (eller faktiskt sannolikt fler än så eftersom män dog tidigt i olycksfall och våld). Hur skulle det kunna vara möjligt att de ingenstans kunde förhindra all denna blodspillan, om de inte själva åtminstone passivt var en del av den?

Det är betydligt mer sannolikt att även kvinnor deltar i våldet, om än på ett passivt sätt. Och att den positiva förändring som skett i och med civilisationen är en gemensam utveckling som könen gjort tillsammans. En utveckling som gynnar alla (utom en och annan psykopat). Mänskligheten har utvecklats och lever i ett mindre våldsamt samhälle oavsett det faktum att män och kvinnor redan från början var olika, och fortsätter att vara olika.

I dagens genuscertifierade samhälle är det en beskrivning som känns rätt provocerande. Det tycks vara allt fler människor som istället menar att den enda vägen till sann jämställdhet är total likhet. Den offentliga diskussionen idag handlar väldigt mycket om strukturer och diffusa kulturella miljöfaktorer som man ser som orsaker till alla orättvisor mellan könen. Lösningen målas upp som att den enda vägen är att männen ska förstå sin patologiska del i hur detta uppkommit och därmed bättra sig. En raljant tolkning vore att säga att männen bara ska bli mer som kvinnorna. Är en sådan utveckling överhuvudtaget önskvärd? Är den ens möjlig att genomföra?

Hur uppnår vi sann jämställdhet? Det är ju dit vi alla strävar (nåja, de flesta av oss). Till skillnad från många av dagens debattörer menar jag att det förutsätter olikhet. Annars handlar det om något annat. Något som mer liknar millimeterrättvisa. För att ge människor samma möjligheter måste man ta hänsyn till de olikheter som är givna från början. Vi har kommit en bra bit på vägen. Låt oss se vilken strategi som är bäst framöver.

Första kuren mot könsexperimenterande:

Preventivmedel

Innan vi går in på hur orättvis världen egentligen är (eller inte är) och möjliga orsaker till varför det ser ut som det gör, kan i alla fall sannolikt en överväldigande majoritet av befolkningen vara överens om en sak: Vissa män är särdeles våldsamma. Jag hävdar att de är i minoritet, men utan denna minoritet skulle världen bli en tryggare plats för alla. En väg mot ökad jämställdhet har vi redan slagit in på utan att tänka på det särskilt mycket. Det är kriget mot psykopaterna.

Boken _Normalt_ , som jag skrev 2011, handlade om psykiatri. Jag kallade den för en psykiatrilärobok för Sveriges 10 miljoner psykiatriker. Psykiatri för alla er som tror att ni kan psykiatri men faktiskt behöver veta mer. En av de slutsatser jag drog i boken var att psykopati är ett icke behandlingsbart tillstånd.

Psykopatin och psykopaterna är de facto resultat av evolutionen (hur obehagligt det än är). Man kan fundera kring hur det gått till. Varför vill en kvinna överhuvudtaget skaffa barn med en man som är elak, känslokall och beter sig hemskt mot henne? Det förefaller ju helt vansinnigt, och onödigt. Det är det också så länge det funnits preventivmedel. Man får inte glömma hur tidigt människan biologiskt kan skaffa barn jämfört med vad som är standard i västvärlden idag och betänka att unga människor inte alltid styrs av förnuft. Det gäller båda könen, och charmerande hårda killar med gott självförtroende är attraktiva. Det är förståeligt att det kittlar att träffa sådana personer. Många har en lockelse till det farliga. Om du har det: Se till att inte bli gravid. Psykopati är i högsta grad ärftligt. Preventivmedel minskar risken att man när man är ung och oförståndig för vidare gener från den farliga och charmerande psykopaten som man inte alls kommer att vilja ha något att göra med när man blivit äldre och klokare. Det kan ta tid men om så många som möjligt ser till att inte bli gravida med en psykopat så är risken mycket mindre att de kommande generationerna är lika våldsamma som dagens.

## KAPITEL 2

## _Det postmoderna paradigmet styr nästan allt_

Genusvetenskap heter på engelska _Gender Studies_ – alltså genusstudier. Det är en bättre term än den svenska. Anledningen till det har med begreppet vetenskap att göra. Vad är vetenskapligt? Definitionen på genusvetenskap låter sig inte göras helt enkelt. En av feminismens förgrundsgestalter Simone de Beauvoir citeras ofta när genusvetenskap ska definieras. _"Man föds inte till kvinna, man blir det"_ är en grundförutsättning för hela teoribildningen omkring genusperspektivet. Självklart är ingen människa enbart en produkt av biologiskt kön och det var också huvudfokus för de tidiga feministerna. Vi påverkas av kultur, av sociala grupperingar, av vår familj och en mängd annat. Dessa faktorer påverkar i sin tur våra könsroller – vårt genus. Det är en viktig tanke och något som förhoppningsvis är självklart för alla moderna människor.

Hur denna påverkan sker är verkligen värt att studera. För det är inte lätt det där med att undersöka hur människor fungerar. Det finns nämligen alltid en mängd olika faktorer som man måste ta hänsyn till, men som man inte ens alltid känner till. Biologi till exempel. Hur mycket av det som ligger till grund för de könsskillnader vi ser beror på ren biologi? Det borde man ju vara mycket intresserad av om man studerar genusvetenskap.

Det är där genusteorierna vandrat fel. Istället för att försöka ta reda på vad som är vad, har man från början bestämt sig för att studera enbart kulturella och sociologiska orsaker. Okej, det kan väl gå an om man i alla fall funderar på hur den biologi man valt bort att studera kan påverka ens resultat. Man behöver ju inte titta på precis allting samtidigt. Fast problemet tycks större än så. I dagens genusteoretiska värld tycks inte ens biologi existera. Man har helt enkelt valt bort den. För man utgår från början från att biologiska skillnader inte finns utan att alla skillnader mellan könen bara beror på könsmaktsordningen. Och det är en så grav förenkling av det vetenskapliga fältet att det inte ens kan anses vara vetenskap längre. Förfaringssättet som kommit att bli standard inom genusteorin är att man redan i förväg bestämt svaret på de svåra frågorna. Det skulle för många snarast vara definitionen på ovetenskap. Fast inte för alla, tycks det. Inte ens inom akademin. Där tycks denna hållning ha fått allt större genomslag de senaste decennierna.

Grunden för det är postmodernismen. Det är en rörelse som handlar om att ifrågasätta det verkliga. Det som man kan se och känna och uppleva. Det är en rörelse där man dekonstruerar verkligheten och bryter ner den till små beståndsdelar. Beståndsdelar man sedan inte ens riktigt tror på själv. Och man sätter en ära i att ifrågasätta givna sanningar. För sanningar finns egentligen inte. Grundarna av denna rörelse är många. Efterföljarna ännu fler. Inom dagens akademiska discipliner är detta synsätt helt genomgripande åtminstone inom humaniora och samhällsvetenskapliga fakulteter. Med genusteori och närliggande teorier sprider sig synsättet vidare till hela samhället. Också utanför den navelskådande kretsen på universiteten.

När man som jag kommer från en miljö där det är självklart att vi är biologiska varelser och att vetenskap innebär att man försöker hålla sig objektiv till vetenskapliga resultat, är det närmast omöjligt att förstå hur den moderna genusteorin fått ett sådant stort genomslag. Medicinen är, precis som fysik, teknik och kemi, en del av naturvetenskapen. Den brukar kallas empirisk, vilket betyder att den bygger sin kunskap på kontrollerbara sinneserfarenheter och metodiskt genomförda vetenskapliga experiment – världen är mätbar. Det är en tradition som härstammar från upplysningen och bygger på realismen, den filosofiska uppfattningen att verkligheten existerar oberoende av om den blir erfaren eller kan erfaras. Det finns alltså fenomen i verkligheten som är oberoende av oss människor och våra ofullständiga sinnen.

Om man bygger en bro går det att beräkna hållfastheten för bron, och så länge man mäter rätt kommer bron att hålla, medan om man mäter fel kommer bron att rasa samman. För de av oss som bor här i den verkliga världen är detta ganska uppenbart. Hus rasar inte samman bara för att en postmodernistisk filosof hävdar att det tegel som det är uppbyggt av bara är en språklig konstruktion och kan dekonstrueras. Att de matematiska formler som ligger till grund för att maskiner och datorer verkligen fungerar på det sätt som det är tänkt är inte relativt i någon som helst postmodern mening, och framförallt är inte Einsteins relativitetsteori eller matematisk kaosteori något som stärker humanioras fixering vid att inget finns på riktigt. Det är en grav missuppfattning av vad Einstein och andra moderna fysiker och matematiker menade med sina strikt realistiska och logiska teorier. Det enda relativa i Einsteins relativitetsteori är hur massa förhåller sig till ljusets hastighet (som ju är konstant och alltså inte relativ alls).

För att förstå den radikalfeministiska genusteoretiska världsbilden, måste man först förstå varifrån postmodernismen härrör. Den kanadensiske filosofen Stephen Hicks beskriver i sin bok _Explaining Postmodernism_ 1 upplysningens framväxt och totala framgång i världen. Han illustrerar det med utvecklingen de senaste 150 åren, och det finns nästan inget område som inte förbättrats. Det har blivit bättre för alla, eller i alla fall nästan alla runt om på jorden, och det är upplysningen och de ideal som uppstod ur den som är grunden för det. Vetenskap, liberalism och frihetsidealet, liksom fokus på förnuft istället för känslostyrt dogmatiskt tänkande, har gjort att folk fått det allt bättre. Den kanadensiske psykologen Steven Pinker konstaterar samma sak i sin senaste bok _Enlightenment Now_ 2, liksom den svenske professorn i internationell hälsa Hans Rosling som under sin livstid gjorde sig internationellt berömd för sina cirkeldiagram. De illustrerar bland annat den fullständigt överväldigande ekonomiska tillväxten som skett överallt de senaste 150 åren. Det råder inget som helst tvivel när man ser dessa diagram: den fria världen och liberalismen inklusive individualism och kapitalism, vilka är sprungna ur upplysningsidealen, har haft en extremt positiv inverkan på även de fattigaste människornas liv på denna planet. För att inte se detta måste man vara ideologiskt förblindad. Ett annat sätt att uttrycka att man lever i en sekt.

Problemet är, som Stephen Hicks också påtalar, att de första postmodernisterna och sedan närmast alla deras efterföljare faktiskt har haft en närmast sekteristisk världsbild. I stort sett varenda en hade en extremistisk vänsterradikal människosyn och den skapade de i en tid då marxismen objektivt visade sig ha haft fel på varje punkt i sina försök att förklara att det var vetenskapligt sant att kommunismen skulle leda till en bättre värld. Alla som hade ögon att se med, öron att höra med och läsförmåga kunde tydligt se att länder med den typen av styrelseskick gjorde befolkningen fattigare medan den fria världens styrelseskick gjorde alla rikare inklusive de fattigaste. Världen visade att medelklassen, som kommunismens grundare Marx och Engels hade förutspått skulle försvinna i ett kapitalistiskt samhälle, istället växte och blev större och större. Deras prognoser var helt enkelt fel. Det är inte lätt att svälja för en ideolog som tror att människor är maskiner och oskrivna pappersark färdiga att klottras ner med vilka dogmer och påbud som helst. När kartan inte stämmer med terrängen är det onekligen frustrerande. Varför fungerar inte den sociala ingenjörskonsten? Det måste vara fel på kartan. Hur resonerar man om allt man trott på visat sig vara fel? Som Stephen Hicks formulerar det:

"Om förnuft, bevis och logik talar emot min tro, måste jag ändra min tro. Jag behöver hitta en ny religion, bli icke-religiös eller något liknande. Den andra strategin människor psykologiskt kan anta om bevis och data talar emot något man verkligen vill tro på är att gå till angrepp. Då kan man säga att allt bara är semantik och att det inte finns någon som verkligen kan veta sanningen. Det är bara en tolkningsfråga."

Detta sätt att resonera är lätt att hamna i om man är religiös eller omfamnar en ideologi med hela sitt inre väsen. Verklighetsflykten fungerar på samma sätt. Den ovetenskapliga teorin ska försvaras till varje pris. Just i detta övergår ideologin till religion. Inom psykiatrin har man till exempel försvarat klassisk psykoanalys på samma sätt trots att man inte kunnat visa att det fungerar efter hundra års försök.

Den österrikiske filosofen Karl Popper är en av de mest inflytelserika vetenskapsfilosoferna under 1900-talet. Han menade att vetenskaplig teori måste utgå från en falsifierbar hypotes. Med det avsåg han att man i en vetenskaplig anda aktivt ska formulera hypoteser som går att kontrollera huruvida de stämmer eller inte. Därefter ska man söka resultat och andra hypoteser som motsäger grundantagandet. Om man sedan finner belägg för att ursprungshypotesen inte gäller accepterar man att den är falsifierad och alltså inte stämmer. Läran om att vi människor är skapade och intelligent designade av en Gud, så kallad kreationism, är icke-falsifierbar. Det finns inga motbevis som accepteras av den som tror på intelligent design. Om man visar att jorden faktiskt är cirka 4,5 miljarder år gammal och inte 5 779 år och påvisar bra underlag för det så ger ändå inte kreationisten upp. Psykoanalysen är inte heller falsifierbar. All kritik kan vändas till att den egentligen handlar om kritikerns egen barndom och självbild. Så även om man inte får de resultat man vill i terapin så är det inte fel på teorin utan på allting runt omkring. Marxismen förklarar på likartat sätt att alla kritiker är produkter av sin klass. Listan kan göras lång.

Religion och ovetenskap har alltid inbyggda försvarsmekanismer som förklarar att den som kritiserar egentligen bara är en produkt av det som teorin förklarar och därför inte begriper bättre eller ännu inte sett ljuset, skådat Gud eller lyssnat tillräckligt noggrant på någon dogmatisk mänsklig auktoritet. Eller så hänvisas det till något annat som inte går att kontrollera utan bara bygger på en övertygelse.

Även postmodernismen är en klassisk ovetenskap i Poppers mening. Den säger till medborgarna att inte tro på det de ser: Inget av det ni ser finns på riktigt. Ni kan inte lita på era sinnen, allt är i betraktarens ögon. Visst ligger det något i att våra sinnen är långt ifrån perfekta och människor är lättlurade djur, men det innebär inte att man inte kan, eller åtminstone alltid ska försöka, mäta och verifiera verkligheten.

Postmodernismen försöker säga till människorna att allt egentligen är konspiration. Den utveckling de sett under de senaste hundrafemtio åren är bara ett bländverk. Det går egentligen inte att mäta eller väga. Hela den sociala konstruktivismen bygger på att man ställer upp grundregler som man håller för sanna (trots att postmodernismen säger att inget är sant – se där – just en snygg paradox och ohållbar logisk vurpa som ligger till grund för hela idébygget). Den postmodernistiska genusteorin bygger på två grundantaganden. Det ena är att kön är en social konstruktion och alls inte har med biologi att göra (vilket implicit innebär att kön egentligen inte finns) och det andra är att det ena könet (som då alltså egentligen inte finns) alltid strukturellt är överordnat det andra. Ett (som vi ska se senare i boken) med råge överbevisat påstående och en icke-falsifierbar utsaga som dessutom krockar med varandra. Så blir det ofta i postmodernismen. Att utifrån ett postmodernistiskt synsätt hävda att "ingen vet någonting" är en självmotsägelse eftersom det ju är ett påstående som säger sig veta någonting (nämligen att ingen vet någonting), samtidigt som den postmoderna teorin innefattar att uttalandet inte kan vara sant eftersom "ingen vet någonting". Man kan sammanfatta den logiska kullerbyttan med ståuppkomikern Aron Flams ord:

"För att förstå genusvetenskapen måste du hålla två, inkorrekta, och ömsesidigt uteslutande tankar i huvudet samtidigt. Den första är att det inte finns något biologiskt kön – något som man kan se med blotta ögat inte stämmer. Och det andra är att det ena könet som inte finns är i grunden gott och det andra är i grunden ont. Vilket man också kan se med blotta ögat att det inte stämmer. Och det är först när du förstår det som du förstår genusvetenskapen!"

Hela teorin är full av denna typ av paradoxer och ologiska resonemang. Den gängse lösningen på dessa paradoxer blir att helt enkelt ignorera dem. Luckor i argumentationen som uppstår per automatik är helt enkelt bara där. Allt finns ändå bara inne i våra huvuden och din verklighet är inte samma som min verklighet (men min verklighet stämmer). Även det är fullkomligt ologiskt då uttalandet att allt är relativt också måste vara relativt. Alltså gäller det inte. Vi lever i våra egna strukturella bubblor – som på nätet – hela den postmoderna världen är en filterbubbla.

Självklart ligger det ändå någonting i att vi alla filtrerar världen genom våra hjärnor, men att därifrån dra dessa slutsatser så makabra och långtgående, är lika märkligt som att påstå att alla åsikter är relativa bara för att Einstein hittade på sin relativitetsteori. Ljusets hastighet är alltid – och då menar jag alltid – cirka 300 000 km/sekund. Bara för att vi inte kan se verkligheten som den är utan bara genom våra ögon och alltså filtrerar den genom våra ofullkomliga hjärnor, så är världen därute likadan ändå.

Men absolut! Vår hjärna är ofullkomlig. Antalet test som lurar vår hjärna är närmast oändligt. Ett av de enklare och mer kända är det så kallade Müller-Lyers illusion, där man visar två horisontella linjer med olika ändar (se följande sida).

Som ni ser förefaller den nedre linjen vara längre. Det är den inte – de är lika långa, men vi ser det inte så. Heuristik är vad man kan kalla för läran om förenklingar, mentala genvägar som gör en schematisk uppskattning över hur världen ser ut baserat på första intryck eller utifrån begränsad information. Information som ofta inte är tillräcklig eller ens korrekt. Begreppet kommer från nobelpristagaren Herbert Simon. Psykologerna Daniel Kahneman och Adam Tversky utvecklade sedan närmast ensamma heuristiken till nya nivåer av kunskap. Kahneman förärades för sina upptäckter och teorier ett Nobelpris i ekonomi 2002. Tversky dog tyvärr innan det blev aktuellt för honom men annars skulle han garanterat också ha fått det. Heuristik handlar om hur hjärnan agerar på autopilot och väver ihop egna snabba slutsatser kring världen, som ofta stämmer men som emellanåt kan lura oss rejält. Det finns oerhört bra beskrivet i Kahnemans bok _Tänka, snabbt och långsamt._

Han går igenom hur vår hjärna är uppbyggd psykologiskt och beskriver hur vi för att förstå verkligheten och för att ingå i ett sammanhang måste förlita oss på ett snabbt system vars syfte är att vi ska kunna agera utan alltför mycket eftertanke och ändå oftast handla korrekt. Det kallar han system 1. Det är viktigt och fungerar i vissa situationer och sammanhang, men eftersom det agerar så fort kommer det inte alltid att kunna agera rätt. Alltså behövs ett långsammare, mer eftertänksamt andra system – system 2 – vilket styrs av medvetna kognitiva funktioner i storhjärnan.

Felslut som är kopplade till heuristik kallas för kognitiva bias och ett av de mer kända är konfirmeringsbias. Det vill säga företeelsen att människor tenderar att ta till sig och acceptera evidens för det som ligger i linje med ens värderingar och tidigare uppfattningar, medan man inte accepterar bevis för något som man inte tidigare hållit med om eller känner till.

Ett mycket välkänt exempel är den studie på inställning till dödsstraff som gjordes på Stanford University i USA. Personer som hade en tydlig uppfattning i frågan ombads ta del av påhittade studier som visade att motsatt hållning i frågan var bättre ur ett brottsförebyggande perspektiv. Alltså fick de som var för dödsstraff uppgifter som talade emot dödsstraff och de som var emot det uppgifter som talade för. Trots detta var närmast ingen villig att ändra attityd i frågan utan valde ut de utsagor som stödde deras ursprungliga uppfattning. Jag tror tyvärr vi alla känner igen oss lite i att det är så vi fungerar. Vi väljer den data som inte ruckar vår invanda världsbild alltför mycket.

Men det betyder inte heller att allt är relativt. Eller att ingenting är beständigt och därmed sant. Den föreställningen är en heuristisk kortslutning, lite som att säga att ingenting är blått:

"Se bara på vitt ljus. Det finns ju andra färger i det, även blått så därför kan man säga att blått är vitt. Och eftersom det också finns rött ljus i vitt så är rött och blått samma sak." Alltså fullständig rappakalja.

Att allting är relativt för oss i bemärkelsen att saker förhåller sig till varandra och alltså relaterar till annat, säger inte att det inte finns absoluta sanningar som inte är relativa i någon form av observerbar mänsklig mening. Även om man kan ändra förutsättningarna så att till exempel de grundantaganden vi använder inom matematiken är andra än de vi använder idag, så följer ändå matematiken vissa givna lagar. På samma sätt följer biologin bestämda observerbara regler. De kan ändras över tid men de kan inte ändras hur som helst. Det är en vanföreställning att tro att vissa saker är relativa i bemärkelsen att de egentligen inte finns eller kan vara något väsensskilt annat. En svan är en svan på grund av de biologiska förutsättningar som ligger till grund för att den finns. Det kan finnas en och annan svart svan (de är ovanliga), men det innebär inte att de vita svanarna måste omdefinieras och kallas för ankor. En man är en man på grund av sin könskromosomuppsättning och de effekter könshormoner har på den biologiska utvecklingen. På motsvarande sätt är en kvinna en kvinna. Det innebär inte att män och kvinnor är helt väsensskilt olika, men tillräckligt olika för att man ska kunna definiera dem som olika kön. Det innebär naturligtvis inte heller att det inte finns sociala faktorer eller kulturer som påverkar vår personlighet eller hur vi ser på vår könsidentitet.

Idén bakom postmodernismen är trots allt i grunden genial eftersom den problematiserar våra invanda föreställningar utifrån det faktum att vi styrs av vår ofullkomliga hjärna. Historiskt sett har det varit problematiskt att vi människor per automatik tenderar att ta många saker för givna trots att de är styrda av kultur och alltså inte nödvändigtvis sanna i en egentlig, permanent bemärkelse. I många kulturer är det så än idag. Föreställningar om vad kvinnor får göra och hur män måste bete sig är exempel på sådana relativa normer. Biologiska grunddata och fysikaliska fenomen är det emellertid inte.

Politikern och filosofen Gunnar Andrén har velat ta reda på hur vi människor resonerar avseende just sanning. I skriften _Sanningsteorier i Antropocen_ från 2016 beskriver han resultatet av två undersökningar som han gjort i samarbete med bland andra nationalekonomen Lennart Weibull. Första undersökningen är gjord 1987 och via SOM-institutet gjordes undersökningen om 2004 . I dessa framkom att endast 32 procent av Sveriges befolkning trodde att det fanns någon absolut sanning, det vill säga en sann observerbar verklighet bortom vad vi som människor kan finna ut. Resterande del av befolkningen var relativister av olika slag. Åtta procent av dem tror bara på det som är praktiskt och fungerar för tillfället. Man skulle kunna vara elak och säga att de inte tror på någonting utan bara följer massan. Det är en sådan inställning som kan utgöra grogrund för förföljelse och krig. Folk lyder order. Den amerikanske socialpsykologen Stanley Milgram gjorde under början av 1960-talet några världsberömda experiment då han och medarbetare fick två tredjedelar av frivilliga försökspersoner att följa order och ge vad de trodde var dödliga elchocker under ett forskningsförsök. Sådana försök och allt som skedde under andra världskriget borde ha lärt oss hur viktigt det är att stå emot och inte bara lyda order. Det blir lättare att ifrågasätta om man kan förhålla sig till sanningen utan att relativisera allting. Dessa undersökningar förklarar hur uppenbart osanna teorier kan överleva. Förr i tiden gällde det kreationism och geocentrism, idag handlar det om helt andra saker som horoskop, antroposofi, healing eller postmodernism.

En mycket viktig poäng som Stephen Hicks gör är att konstatera att postmodernismen är ett extremt vänstervridet projekt. Det gäller bland andra Michel Foucault som anses vara en av 1900-talets stora postmodernistiska filosofer. Han beskriver som andra postmodernister sanningens subjektivitet, vilket är grunden för bland annat genusteorin. Det gäller i ännu högre grad Jacques Derrida som också var en av de mest inflytelsefulla filosoferna under 1900-talet. Ett välkänt Derrida-citat kan översättas till "det finns ingenting utanför texten". Det finns alltså aldrig något annat än tolkningar. Om man, som många så kallat moderna människor gör, drar det till sin spets leder det till att det faktiskt inte finns någonting som är beständigt och sant.

Dessa teorier var sannolikt inte särskilt problematiska när tankarna först uppkom. Då var universiteten tämligen vridna åt andra hållet och det behövdes säkert en motpol. I takt med att deras ideologi har spridit sig har det emellertid blivit bekymmersamt.

Men postmodernistiska strömningar genomsyrar idag i princip varenda institution på alla universitet i västvärlden. Att detta är problematiskt har också med heuristik och våra kognitiva felslut att göra. Kanske borde vi se oss om lite oftare utanför vår filterbubbla. Kanske borde pedagoger kontrollera med hjärnforskare hur man ska hitta bästa möjliga pedagogik. Kanske borde genusteoretiker rådfråga biologer, evolutionspsykologer och medicinare innan de tvärsäkert säger att inget har med biologi att göra. Bara några små förslag på hur man kan ta sig ur den postmodernistiska konformiteten.

För det är svårt att stå emot en stor grupp människor som alla tycker samma sak. Det har man ju undersökt i mängder av försök. Och människor härmar varandra. Det är uppenbart utifrån hur vi tenderar att bli närmare våra klasskamrater i skolan och ogillar dem som går i parallellklassen. Eller som vuxen, hur man blir ett med sin arbetsplats. Detta är också grundligt studerat. Om något är rådande kultur är det svårt att hitta motstridiga fakta. De ursprungliga postmodernisterna var däremot inte alls dåliga på kritiskt tänkande – är det en sak man ska ge dem erkännande för så är det faktiskt att de var mycket bra på att sätta saker i nya perspektiv. Så bra att det nu är rådande sanning. Något som påverkar också hur vi ser på män och kvinnor, vilket vi ska se. Och också hur vi mår i allmänhet.

Ur ett filosofiskt perspektiv är det viktigt att kunna pröva tanken att det inte finns någon objektiv sanning, men det riskerar att gå för långt. Frågan är om man i längden mår bra av att leva efter en sådan princip? I en värld där ingenting är givet riskerar allting att bli stressande. Det finns inte ens de mest basala fakta att hänga upp sin världsbild på. Jag kan hävda precis vad som helst. Normen är att inte ifrågasätta någon.

I ett YouTube-klipp går en vuxen, något kortvuxen man runt och intervjuar studenter på University of Washington. Först påstår han att han är kvinna, vilket i princip alla tycker att han är i sin fulla rätt att göra. Han fortsätter och påstår så att han är kines (vilket han alltså inte är). Nu är de intervjuade mer skeptiska men förefaller ändå inte tycka att det är helt märkligt. När han sedan påstår att han är sju år gammal blir det svårare, men folk tycker ändå att det inte är helt orimligt att han skulle kunna få börja i första klass. Störst problem tycks det vara när han sedan påstår att han är 1,95 lång (6 feet 5 inches). Men ingen verkar ändå särskilt villig att säga till honom att han har fel på den punkten heller. Attityden tycks snarare vara "om du säger att du är en 1,95 lång, sju år gammal kinesisk flicka så får du väl tycka det". En vanlig kommentar är "jag har inga problem med det". Det borde inte vara särskilt svårt att säga emot, men ingen gör det. Intervjuaren sammanfattar sin undersökning med orden: "Om du inte står upp för någonting så går du på allting." Ett slags iscensättning av postmodernismen, genusteorin och dess konsekvenser.

Andra kuren mot könsexperimenterande:

Den logiska lösningen på postmodernismen

Ni kanske helt enkelt bara tycker att män och kvinnor ska kunna leva tillsammans och att det inte ska vara några orättvisor mellan könen. Därför kanske ni har läst genusteori och förfasat er över världens ordning. Kanske har ni engagerat er i den feministiska kampen. Det är begripligt. Om man får veta att alla strukturer i det västerländska samhället motverkar kvinnor så är det självklart att man vill göra något åt det. Det är sådant vi alla får lära oss på universitetet, i gymnasiet, i grundskolan – ja redan på förskolan. Vi kan läsa det i myndighetsprotokoll, i statens offentliga utredningar, på institutioner och i privata bolags jämställdhetsplaner. Stämmer inte det? Jo kanske delvis, men först måste man kontrollera grunden för påståendet.

Påståenden måste bevisas. Om genusteori bygger på föreställningen att alla skillnader mellan könen är strukturella och på att mannen generellt sätter sig på kvinnan måste man ha underlag för det som kan styrkas.

Om man ska komma åt eventuella orättvisor mellan könen är postmodernismen en mycket vansklig väg att gå. Den är helt enkelt för relativ och oseriös. Hur har då en så pass extrem ideologi lyckats sprida sig på det sätt som skett? Självklart måste det bero på att den på något vis väcker människors intresse. Intellektuellt navelskåderi är oerhört stimulerande. Om man har överseende med bristen på såväl logik, rationellt tänkande som fakta blir teorin riktigt kul.

Det är också ofta på det viset, att efterföljare är mer fanatiska än sina läromästare. Det akademiska värdet tycks växa med antalet konspiratoriska teorier. Det är så spännande. Det påminner om en psykotisk person som lägger till allt fler fantasifulla förklaringar för att få ihop sin krackelerade verklighet.

Så vad ska vi göra åt detta? Hur löser vi problemet att i stort sett vartenda universitet i västvärlden är genomsyrat av en gravt politiserad, i grunden ovetenskaplig, relativiserande teoribildning som bygger på logiska motsägelser och inkonsistenser? Det tycks ju närmast olösligt givet, det faktum att de humanistiska och samhällsvetenskapliga institutionerna är fulla av referenser till ovetenskapliga ideologer som Freud, Marx och självklart Foucault och Derrida med flera. Citaten från dem har gått i rundgång under flera decennier nu. Tron på dessa auktoriteter förefaller omöjlig att bryta.

Det finns en lösning. Logik! Den kan synas vara lite långsökt men på sikt kommer den att reformera universitetsvärlden mer än något annat förslag, och det är förmodligen enda sättet att komma åt denna farsot. Inför en obligatorisk kurs i logik för alla som överhuvudtaget ska läsa på universitetet! Om man inte klarar den kommer man inte vidare. Det skulle vässa kvaliteten på alla institutioner och förmodligen inte bara ge nya viktiga perspektiv mot postmodernisterna utan också bli för svårt för en del mindre lämpade personer som helt enkelt inte håller måttet för eftergymnasiala studier. Och de som tar sig genom nålsögat skulle aldrig acceptera de ologiska argument som många företrädare för politiserade akademier håller sig med.

På så sätt skulle diskussionen om manligt och kvinnligt börja handla om fakta, inte om det som känns bäst – eller (vilket är vanligare) det som känns värst.

## KAPITEL 3

## _Den genusinbillade sjuke_

Så vad har allt detta med bokens tema att göra? Vi kommer till det nu. De verkliga männen och kvinnorna. Den moderna fysiken utmanar verkligheten så till vida att den visat att Newtons mekanik har begränsat giltighetsområde i universums helhet och att det finns andra krafter som är viktigare överlag. Så till vida är Newtons lära ofullständig. Men det är fortfarande ett oomtvistat faktum att ett äpple som faller i huvudet på Isaac Newton eller någon annan person på planeten Jorden gör det enligt de lagar som Newton beskrev. Det är ett observerbart och, åtminstone inom ramen för vad som är praktiskt och förståeligt med vår begränsade hjärna, oomtvistligt faktum. Det samma kan sägas om diverse andra fysikaliska, kemiska, biokemiska och biologiska fenomen. Det kan sägas om solens uppgång och nedgång. Det kan också sägas om hur våra kroppar reagerar på givna sätt i särskilda situationer. Vissa sjukdomar drabbar särskilda personer på grund av yttre och inre faktorer. Vi vet inte alltid vilka dessa faktorer är men de finns där i alla fall. Det är ett givet faktum att människor inte är delfiner, att hundar inte är katter och lejon inte möss. På samma sätt är det skillnad på män och kvinnor avseende en mängd faktorer. Skillnaderna är mer eller mindre uttalade. Vissa kvinnor är mer traditionellt "manliga" än många män och vice versa. Men på gruppnivå är skillnaderna tydliga. Det är ett observerbart faktum, en objektiv sanning. Skillnaderna i sig är således inte relativa, även om orsakerna och tolkningen kan diskuteras. Och självklart kvarstår det faktum att det alltså finns väldigt manliga kvinnor och kvinnliga män. Vi är alla individer och könet sitter inte enbart i genitalierna utan också, och kanske framförallt i vår hjärna. Hur relativ den är kan man alltid diskutera. För många tycks det lockande att se könet som helt och hållet en social konstruktion. Det låter väldigt progressivt och bra att påstå att det inte finns några riktiga kvinnor och riktiga män. Att allt är påhittat i vår förvirrade kulturella hjärna sedan urminnes tider och att alla kulturer i själva verket alltid haft fullständigt fel. För det finns ingen sanning, bara enkelspåriga binära cispersoner och mer vidsynta queer och icke-binära transhens. Ni som inte vet vad en binär cisperson är, är sannolikt en sådan. Det vill säga en person som tillhör ett av två kön och har en helt vanlig ordinär könsidentitet. Men vad ni än är, vissa biologiska fakta kommer man trots allt helt enkelt inte runt.

Så hur ligger det till med det där egentligen? Om det inte fanns några verkliga biologiska skillnader mellan könen, är det väl ändå konstigt att män och kvinnor visat sig ha ganska stora skillnader avseende till exempel kroppssjukdomar. Beror verkligen det faktum att det är fyra gånger vanligare bland kvinnor än män med patologiskt förhöjd sköldkörtelfunktion (så kallad hyperthyreos eller giftstruma) på könsmaktsordningen? Jag blir förvirrad. Får kvinnor betydligt oftare än män hypothyreos (för låg sköldkörtelfunktion) för att de är utsatta för en socialkonstruktiv diskriminerande kultur? Och den endokrinologiska sjukdomen Cushings syndrom, beror den också på könsmaktsproblematik? Den är också vanligare hos kvinnor. Liksom hyperparathyreodism (förhöjd funktion i bisköldkörteln). Och varför är det nästan bara kvinnor som drabbas av primär osteoporos (benskörhet)? Och varför tycks det kopplat till kvinnligt könshormon och uppkommer först efter klimakteriet?  Är verkligen endokrinologiska sjukdomar orsakade av patriarkatet!? Och om så är fallet, varför tycks även icke-binära transkvinnor drabbas oftare än vanliga cismän? De borde ju ha frigjort sig från de patriarkala strukturerna.

Nästa viktiga fråga för den genusmedvetna moderna människan med en relativ verklighetssyn måste vara reumatologin. Vad är patriarkatets roll när det gäller reumatologiska sjukdomar? Redan hos barnen syns dessa strukturella orättvisor. Juvenil idiopatisk artrit (barnreumatism) är dubbelt så vanligt bland flickor som hos pojkar. Och så där håller det på, sjukdom efter sjukdom. SLE (systemisk lupus erythematosus) är en reumatisk sjukdom som drabbar hela kroppen och är betydligt vanligare bland kvinnor än män. Över 90 procent av alla som drabbas av den reumatiska sjukdomen Sjögrens syndrom är kvinnor. Även den vanligaste reumatiska autoimmuna sjukdomen ledgångsreumatism är vanligare bland kvinnor än män. På ålderns höst kan man drabbas av något som heter polymyalgia rheumatica och som innebär att man får förhöjd sänka och allvarlig inflammation i musklerna. Kvinnor drabbas tre gånger så ofta som män. Ett liv av reumatisk diskursiv orättvisa som omöjligen kan bero på olika biologi, antar jag. I alla fall om man frågar radikalfeministerna. De borde ju veta.

Allt det här låter faktiskt väldigt orättvist och ojämställt. Är det inga kroppssjukdomar som är vanligare bland män? Jo då! Gikt till exempel drabbar nästan enbart medelålders män. En patriarkal sjukdom helt enkelt. Beror det i själva verket på för mycket skuldkänslor inför att det bara är män som styr världen? Är det inte lite reduktionistiskt att hävda (som den medicinska vetenskapen gör) att det beror på för höga halter urat i blodet. Det är ju bara en sanning. Eftersom det är äldre män som drabbas måste det nog snarare vara gubbslem som ligger bakom, eller hur? Detsamma kan säkert hävdas om den reumatiska sjukdomen Bechterews sjukdom som är två till tre gånger vanligare bland män än kvinnor. Men vi ska inte glömma olika former av hjärt-kärlsjukdomar. Hjärtinfarkt är en och en halv gång så vanligt hos män, och vid båda tillstånden är skillnaden störst mellan könen för yngre personer. Dock är riskerna vid blodförtunnande behandling större för kvinnor, som lättare drabbas av blödningar av medicinen. Vilket i sig är en könsskillnad som alltså, om man ska tro genustänkarna, torde bero på patriarkatet. Är det en manlig komplott? Nej, sannolikt inte. Det förklaras av att det är vanligare att kvinnor är äldre när de drabbas av stroke, och eftersom dödligheten i stroke ökar med ålder så blir det så. Egentligen alltså snarast ett tecken på att unga kvinnor mer sällan drabbas av stroke, vilket förefaller vara fallet med de flesta hjärt-kärlsjukdomar och ytterligare ett tecken på tydliga biologiska könsskillnader som med stor sannolikhet är kopplade till olika könshormoners påverkan på kroppen.

Listan på alla skillnader mellan könen avseende olika sjukdomar som på inget sätt kan förklaras med könsmaktsordningen kan göras hur lång som helst, men jag ska inte fortsätta. Jag tror ni fattat poängen.

Tredje kuren mot könsexperimenterande:

Hur vore det om våra barn fick lära sig mer om människans biologi?

Visst är det trevligt att våra barn lär sig om alla möjliga växter och djur i skolan. Det tillhör allmänbildningen att veta sådant. Nu är ju dessvärre inte allmänbildning något som står särskilt högt i kurs inom pedagogiken nuförtiden. Man ska istället lära sig att argumentera för sin sak och analysera skeenden trots att det inte finns krav på att man ska veta någonting om de företeelser man ska analysera. Så ser den postmodernistiskt inspirerande skolan ut. Det kallas för problembaserad inlärning. I verkligheten uppstår det en hel del problem med den typen av pedagogik, i synnerhet för små barn, vilket man inte tycks vara medveten om på de institutioner som ska lära ut hur man undervisar. Man tycks inte ta så hårt på det faktum att det tog mänskligheten några miljoner år innan den exceptionellt begåvade Isaac Newton kom på gravitationen och formulerade stora delar av den klassiska mekaniken. Det borde man göra. Utan lärarstöd och hjälp på traven var antalet generationer som krävdes för att föra mänskligheten framåt oerhört stort.

Idag kan i stort sett vilken 12-åring som helst lära sig hur mekanik och gravitation fungerar.

Lärare är viktiga. Och fakta är viktiga. Den kunskapsrelativiserande skolan riskerar att fostra demagogiskt skickliga debattörer som inte kan någonting alls. För att man ska kunna diskutera manligt och kvinnligt och samtidigt veta vad man talar om behöver man kunna mer biologi, människans biologi. Hur fungerar den biologiska varelsen människa? Det är inte bara bra att veta med anledning av genusdebatten. Det kan vara oerhört viktigt av helt andra skäl. Och så är det spännande. Vi är komplicerade djur i allt från minsta molekyl till hur vi fungerar socialt i grupp och kulturellt i stora system.

Vi måste lära ut mer om människan i en kunskapsskola som bryr sig om verkliga fakta. Inte enbart om analys och diskussion. Det är viktigt att kunna bedöma och analysera, men utan grundkunskap är det bara tomma ord. Om man däremot lär sig mer om den verkliga verkligheten, kan man avfärda konstiga påståenden. Det gäller också om vad som är manligt och kvinnligt. Då kan man snabbt förstå att påståenden om att det enda som skiljer oss åt är att vi har olika genitalier är nonsens. Liksom att könshormoner inte spelar någon större roll.

## KAPITEL 4

## _En förföriskt välskriven bok_

I september 2017 fick den australiensiska psykologen och professorn vid filosofiska och historiska fakulteten vid universitetet i Melbourne, Cordelia Fines bok _Testosteron Rex_ det prestigefyllda priset för bästa vetenskapsbok från världens äldsta akademiska samfund, "The Royal Society" i Storbritannien. Samma förening som en gång i tiden publicerade Isaac Newtons _Principia Mathematica_ och i vilken Charles Darwin var medlem då han för alltid förändrade vår syn på naturen och därigenom möjliggjorde att vi idag har en förkrossande majoritet av upplysta människor runt omkring på jorden som inte längre tror att Gud skapade människan via någon "intelligent design" utan att vi alla faktiskt härstammar från apor. Med medlemmar som Richard Dawkins och Stephen Hawking står, för alla vetenskapligt skolade människor, The Royal Society i motsatsställning till tendentiösa rapporter och ovetenskap, som vi alla sköljs över av i mängder varje dag. När Charles Darwin med logisk stringens överbevisade teorin om intelligent design var det en seger för det kritiska tänkandet. Och Royal Society var på så sätt med och krossade enfalden.

Det får mig att fundera lite. Hur kan det komma sig att det cirka 150 år efter det att Charles Darwin faktiskt fullkomligt krossade kreationismen så lever den ändå kvar här och där? Borde inte alla förstå att teorin är full av hål och att paleontologiska fynd totalt pulvriserat den? Konstigt, eller hur? Och ändå värre kan det faktiskt bli. På vissa håll hävdar människor på fullt allvar att jorden är platt och att solen kretsar kring den. Snart femhundra år efter att Copernicus och Galileo Galilei bevisat motsatsen. I en tid när människor flyger jorden runt och då vem som helst när som helst i ett flygplan tydligt kan se jordens krökning. I sak förstås inget bevis, eftersom vi ju skulle kunna tänka oss att vi bor på en upp och nedvänd djup tallrik som alltså förklarar krökningen. Sådant tror ju så kallade Flat Earthers på. Det är frågan om enskilda galningar som tror det här, men icke desto mindre kan de producera teorier som styrker deras övertygelse. Det krävs bara att man förklarar alla de luckor som automatiskt uppstår och lägger till alla grundantaganden som måste till för att ge förutsättningar för allt som inte håller ihop. Man får lägga till undantag som bara plötsligt dyker upp för att man ska kunna väva ihop en egen lapptäckesteori. Det är så man gör för att hjälpligt få allehanda konspirationsteorier att hålla ihop. Det gäller alla likartade teorier om allt från att vi alla är utsatta för chemtrails som gör oss till zombier till att ingen människa varit på månen. Dessa teorier skulle aldrig nå in i erkända vetenskapliga sammanhang eller få prestigefyllda vetenskapspriser. Den enda "society" som brukar vara inblandad i dessa sammanhang är Flat Earth Society.

Det finns anledning i detta sammanhang att göra en längre analys av Cordelia Fines bok _Testosteron Rex_ som fick det fina priset. På många sätt representerar den nämligen en strömning som genomsyrar hela det nutida samhällets syn på frågor kring manligt och kvinnligt. Det kan förmodligen komma att bli lite tjatigt när jag framöver i kapitlet återkommande kommer att referera till boken. Det är inte för att jag på något sätt har ett horn i sidan till Cordelia Fine utan just för att boken representerar och illustrerar samtidens syn på dessa frågor. Bokens budskap är helt enkelt politiskt korrekt och det faktum att den fått fina priser är helt symptomatiskt för hela det västerländska samhället. Boken handlar om att män och kvinnor inte alls är olika i grunden. Vi får inte tycka att det finns olikheter eftersom en sådan ansats närmast betraktas som misogyn – kvinnofientlig. Därför tappar tyvärr även väldigt erfarna och begåvade människor stundtals omdömet. Det är bra att belysa olika sidor av företeelser. Självklart ska det också belönas, men i det politiserade området som genusteorin kommit att bli blir belöningen snarare ett tecken på politisk agenda än ett verkligt pris för saklighet och vetenskaplighet.

Självklart är vår sexualitet och våra olika könsuttryck multifaktoriella, det vill säga beror på flera saker av helt olika karaktär. Vi är produkter av vår biologi och av miljöfaktorer som till exempel kultur i alla avseenden. Cordelia Fine argumenterar fint för det. Ganska snabbt börjar dock boken kantra betänkligt. Enligt Cordelia Fine beror däremot i stort sett inget alls på könshormoner, och i synnerhet inte på testosteron. De skillnader som finns beror väsentligen på sociala konstruktioner som förmodligen patriarkatet och könsmaktsordningen reglerar. Testosteron har helt enkelt inget med manlighet att göra (eller i alla fall bra mycket mindre än vad människor tror). För oss som råkar leva i den verkliga verkligheten och till exempel har sett vad som hände när de fuskande östtyska friidrottarna blev statligt injicerade med testosteronliknande anabola steroider, känns hennes slutsats minst sagt... märklig. Man börjar också snabbt fundera lite över alla de transpersoner som gör könskorrigerande operationer och sedan – enligt Fines logik – helt i onödan tar motsatta könets könshormoner resten av livet. Man undrar lite vad de skulle tänka om hennes argumentation. Men sånt bekymrar uppenbarligen inte vetenskapsjuryer nuförtiden hundrafemtio år efter Charles Darwins verksamhetstid.

Den är en i och för sig retoriskt välskriven och rolig bok, även om hon i sina personliga exempel uppvisar ett stundtals något märkligt föräldraskap. Så långt är det väl ändå okej. Förmodligen gör hon det av retoriska skäl. Det är emellanåt rätt kul.

Det är också ganska träffande när hon lustmördar ett flertal banaliteter som biologistiska vulgärpopulister i dessa sammanhang gärna använder sig av. Det är lätt att ryckas med. Självklart är genusfrågan mer komplex än att män är från Mars och kvinnor från Venus. Ett problem är att Fine konsekvent presenterar sina meningsmotståndares argument utifrån att det skulle ha funnits en biologistisk norm som säger att män och kvinnor är fullkomligt väsensskilda i alla avseenden. Det är så debatten ofta låter när det gäller frågor om manligt och kvinnligt, men det stämmer ju inte. Den mänskliga naturen är naturligtvis mycket mer mångfasetterad än den trivialitet som Fine hävdar att biologister ger uttryck för, men i stort sett ingen hävdar det hon påstår. Det blir lätt att slakta argument som motståndarsidan inte har. Det är en så kallad halmgubbestrategi att påstå att meningsmotståndare har en viss åsikt som de inte har och sedan pulvrisera den åsikten. Hon krossar "myten" om att män och kvinnor är helt väsensskilt olika och det är ju ganska lätt, eftersom ingen hävdar det. I sin iver att begå detta lustmord bortser hon från flera fundamentala observationer från de oerhört många studier som talar emot hennes tes. Det kallas för cherry picking av data och är traditionellt sett inget som renderar jubel inom akademin. Dessutom vidgar hon alla jämförelser så att den statistiska signifikansen per automatik försvinner och blandar äpplen och päron och allehanda andra frukter till en fruktsallad av närmast gargantuiska mått.

När Fine i boken påstår att något inte gäller (vilket hon de facto inte alls har motbevisat) nöjer hon sig gång på gång med att konstatera att det hon ifrågasatt nu inte längre är tänkbart. Ett exempel är när hon beskriver det medfödda tillståndet kongenital adrenal hyperplasi (CAH) som är ett ovanligt medfött, ärftligt tillstånd där flickor föds med ett enzymfel som gör att de får för höga värden av testosteron i kroppen. Dessa flickor blir påtagligt maskuliniserade såväl i lekmönster som i andra sammanhang. Ett faktum som naturligtvis inte alls går ihop med teorin att testosteron är oväsentligt för huruvida vi är manliga eller kvinnliga. Alltså ignorerar hon helt enkelt fakta och säger istället att "eftersom vi i tidigare kapitel sett att testosteron inte spelar någon roll, så kan vi avfärda hela detta tillstånd och allt vad det säger oss". Problemet löst! Hon använder sig av den klassiska postmodernistiska strategin att hänvisa till en auktoritet som sagt något icke-falsifierbart, men saknar någon att citera, varför hon helt enkelt citerar sig själv. Så där håller hon på, kapitel efter kapitel. Men det är värre än så. Ingen biolog är helt på det klara med exakt vad testosteron gör. Seriösa biologer och evolutionspsykologer hävdar inte att testosteron ligger bakom alla skillnader mellan män och kvinnor. Så enkelspårigt argumenterar man vanligen inte. Och ändå är det den uppfattningen hon polemiserar emot.

Hon börjar boken med att försöka vederlägga testosteronets betydelse genom att i sitt eget huvud pulvrisera den så kallade Batemans princip, vilken ansetts vara en biologisk sanning i sjuttio år. Angus Bateman forskade på 1940-talet på bananflugor och fann då att man kunde särskilja könen genom något han kallade för reproduktiv varians eller graden av reproductive success (RS), det vill säga hur framgångsrik förökningen var. Hos bananflugorna fann Bateman att RS var högre för hanflugor än för honflugor. Han fann också att det gynnade hanar att vara mer promiskuösa och mindre "picky", medan honorna som måste investera mer tid av sitt liv genom att bära avkomman följaktligen måste vara mer nogräknade i valet av partner att para sig med. Hanarna var helt enkelt mer promiskuösa.

Patricia Gowaty och hennes medarbetare på UCLA gjorde 2012 en studie som syftade till att försöka replikera Batemans ursprungliga studie. De kunde med Batemans design inte visa att bananflugor av hankön verkligen hade större reproduktiv framgång än honflugorna. Studien föranledde en veritabel mediastorm där man slog fast att män minsann inte är mer promiskuösa än kvinnor.

Fine driver emellertid frågan längre än till Batemans bananflugor och det hedrar henne. Vi är ju trots allt människor. Hennes tes är att alla studier motsäger någon sådan skillnad orsakad av testosteron mellan könen. Och båda könen är minsann lika promiskuösa. Som exempel på det tar hon en studie av Russel Clarke och Elaine Hatfield, som undersökte hur villiga män respektive kvinnor var att svara ja på tre frågor från hyggligt attraktiva främlingar på ett universitetsområde. Den första var en fråga om en date. Den andra om att följa med hem till främlingens lägenhet och den sista om att följa med hem och ha sex. Vad beträffar daten så var det 50 procent av båda könen som accepterade. På de andra frågorna var det däremot extremt tydliga skillnader mellan könen. 69 procent av männen var beredda att följa med kvinnan hem och fler än så accepterade att ha sex. Nästan inga kvinnor ville följa med mannen hem och ingen alls accepterade sex. Man har sett liknande resultat i Danmark och Frankrike.

Det krävs en hel del fantasi för att förklara bort de resultaten. Men ingen ska beskylla Cordelia Fine eller andra genusteoretiker för fantasilöshet. Problemet är oftast det motsatta.

Fine tänker sig att kvinnor är rädda för att bli våldtagna. Annars skulle de minsann samtliga ha följt med hem till den främmande mannen, kan man tänka. Visst kan resultatet delvis förklaras av rädsla, som hon tvärsäkert anger som enda orsak, men spelar det någon som helst roll? Vi påverkas av vår kultur och vi påverkar i vår tur kulturen tillbaka. Vad som är den ursprungliga orsaken behöver inte alltid vara viktigt. Skillnaderna mellan könen i studien är oavsett det _gigantiska_ , och att bortse från resultatet eller välja att tolka det i linje med sin övertygelse trots att data talar starkt emot, det är minst sagt ett underligt beteende. Ett typexempel på hur man förvränger vetenskapliga rapporter till att betyda något helt annat än vad resultatet egentligen visade. Alltså en relativistisk tolkning i sann postmodernistisk anda.

Nåväl! Cordelia Fine kan dock tyckas ha en poäng när hon förlitar sig på Patricia Gowatys studie som underlag när hon förnekar att det skulle finnas olika grad av reproduktiv framgång mellan könen. Det är självklart att man för att kunna tolka ett forskningsresultat som rimligt och sannolikt måste kunna upprepa det i nya studier. Det kallas att man replikerar data. Gowaty kunde inte replikera Batemans fynd och det gör ju att man litar mindre på Bateman. Det skulle ju kunna innebära att hanar och honor inte skiljer sig åt särskilt mycket avseende reproduktionsvarians. För att ta reda på det måste man göra fler studier. Helst på djur som är mer lika människor än bananflugor. Det har man ju faktiskt gjort. Ganska många gånger också.

Utsagan i _Testosteron Rex_ hade möjligen varit intellektuellt hederlig om det inte vore för att Gowatys studie, sett till alla de undersökningar som gjorts, istället tycks vara undantaget som bekräftar regeln. Batemans ursprungstes har verifierats och replikerats vad gäller i stort sett alla levande arter och i _synnerhet_ för däggdjur, där den visats gälla för ungefär 97 procent av alla arter. Psykologen Stuart Richie, verksam vid universitetet i Edinburgh, sammanfattar forskningsläget:

"I en metaanalys från 2016 – en systematisk forskningsgenomgång – bekräftades idén att sexuell selektion, genomgående i djurriket, är starkare för män. Kanske kom denna forskningsöversikt för sent för att Fine skulle kunna citera den. Likväl punkterar den i hög grad hennes uttalande att det råder 'tumult' inom vetenskapsfältet kring sexuell selektion. Tvärtom tycks Batemans teorier hålla tämligen väl."

Hoppsan! Människor är som bekant däggdjur även om vi naturligtvis på många sätt är mer komplexa än andra däggdjur. Och betydligt mer komplexa än bananflugor. Det är svårare att hävda att orsaken är inbyggd i biologin och inte i sociala konstruktioner. Att människan biologiskt skulle skilja sig helt väsensskilt från de högre primaterna – våra närmaste släktingar – är närmast uteslutet. Primater är djurarter med en stor reproduktionsvarians mellan könen. Det är klart besvärligt att tolka det som orsakat av patriarkatet. Men hur ser forskningen ut för människan? Som den mycket erkände forskaren och psykologen David P. Schmitt skriver finns det mycket data avseende det. Han sammanfattar forskningsläget och konstaterar att det finns närmast universella bevis för större RS-varians för män än kvinnor. Åtminstone ser det bevisligen ut så i cirka 95 procent av alla kulturer. Mäns större RS-varians är också närmare kopplad till deras sociala status än kvinnors, vilket är förväntat utifrån Batemans princip.

Ingen tror att människor är exakt som bonobos eller schimpanser. Och ingen tror heller att världen är helt svartvit. Kvinnor har i många avseenden mycket att vinna på kortvariga förhållanden, liksom män kan ha mycket att vinna på att vara monogama under lång tid. Detta kommenterar också Schmitt i sin fortsatta text:

"Till skillnad från hos de flesta djur är mänskliga parningsstrategier tämligen flexibla och valfria. Hur vi beter oss i parningssammanhang beror till stor del på andra saker än vårt biologiska kön. Lokala faktorer såsom könskvotssvariationer, populationstäthetsskillnader, könsrelaterade mortalitetsnivåer och graden av socialt påtvingad monogami påverkar i hur grad könen skiljer sig åt i RS-varians."

Han konstaterar att " _det [finns] mycket fler faktorer kopplade till vår utvecklade sexualpsykologi än bara könskopplade, alternativt kulturkopplade, skillnader i RS-varians._ "

Så man kan egentligen sammanfatta att människor är primater som styrs av biologiska lagar. Utöver det så påverkas vi av kultur, men knappast utanför vårt biologiska ramverk. Tämligen okontroversiellt.

Det är med stort intresse man efter Stuart Ritchies och David Schmitts kritik läser Sam Gilberts försvar för boken. Han är psykolog och en av de jurymedlemmar i The Royal Society som gav pris till Cordelia Fine. Med hans egna ord låter det så här:

"Det finns ett mönster som talar mot Ritchies recension. Fines argument är mer subtila än hans rekonstruktion av dem. Man kan säga att han tillskriver henne ett 'oklart tro-system'. I vissa avseenden är hans recension helt enkelt felaktig. Den minskar inte min entusiasm över _Teststerone Rex_. Jag fortsätter att tycka att det är en fantastisk bok som jag helhjärtat rekommenderar."

Problemet är bara att Fines subtiliteter och brasklappar enbart tycks tjäna som – just det – brasklappar. Det är svårt att inte läsa in att avsikten är att misskreditera biologiskt förankrade förklaringar. Hennes poäng är glasklar men missledande.

Ett exempel på hur man får ihop biologiska data med genusnormens uppfattning om att alla egentligen är likadana är Fines argumentation om risker. Hon tar upp det typiska manliga karaktärsdraget risksökande och omdefinierar det fullständigt. Det är studerat i ett otal undersökningar, och även i normala mellanmänskliga observationer är det uppenbart att män på gruppnivå är mer risksökande än kvinnor. För att lösa den gordiska knuten blandar hon snabbt ihop risktagande med livet som insats med den sociala skam man löper risk att drabbas av om man misslyckas med en sufflé inför middagsgästerna. Det är ingen skillnad, menar hon. Men ärligt talat, när vann en kvinna senast The Darwin Award? Alltså priset som går till den som förbättrar den mänskliga genpoolen genom att oavsiktligt ta livet av sig eller blir steril till följd av en exceptionell klantighet till följd av synnerligen onödigt risktagande. Det är alltid män som vinner den föga hedervärda utmärkelsen. Hur ska man med hjälp av en sådan relativisering av risktagande förklara att män är fullständigt överrepresenterade i alla farliga yrken, i arbetsplatsolyckor och i yrken på ensamma oländiga platser? Det må vara läskigt att se sin sufflé falla ihop när gästerna kommer, men en sak som definitivt skiljer ut risksökande män från hemmafruar med sufflérädsla är att den risksökande mannen inte skulle bry sig ett smack om så sufflén sprängdes i bitar framför gästerna. Hela argumentationen i _Testosteron Rex_ svajar.

Professor Gregory Cochran och professor Henry Harpending som driver bloggen Westhunter uttrycker det så här:

"Män tar mer risker, särskilt efter puberteten. Fine försöker att prata bort det, som hon ofta gör. [...] Men gravar ljuger inte. Det är dubbelt så troligt att en tonårspojke dör i en olycka: man ser inte flickor som hänger ner i en björngrop för att visa att de vågar. I ärlighetens namn ser man inte heller pojkar göra det mer än en gång. Det är mer troligt att unga män dör när de tillverkar kvävetrijodid, klättrar uppför Half Dome eller stjäl koppar från kraftledningar."

Tills man kommer till sista kapitlet är det oklart vad Fine vill uppnå. Kanske vill hon bara visa att världen är mer komplex än vad en gammaldags testosteronfundamentalist skulle kunna tänkas hävda. Flera gånger vidkänner hon faktiskt att skillnader finns även om hon försöker tona ner dem. Fast den slutsatsen kan bara någon dra som, till skillnad från extremistiska radikalfeminister, och naturligtvis Cordelia Fine själv, vinnlägger sig om att verkligen försöka förstå sin motståndare och alltså välja att försöka bemöta dennes bästa argument. Och eftersom Cordelia Fine skriver bra och med en drastisk humor (som för övrigt hade riskerat att bli föremål för diskrimineringslagstiftningen om det varit en man som skrev så om kvinnor) blir faktiskt hela läsupplevelsen ännu mer bisarr. Det största problemet är kanske egentligen att Cordelia Fines retoriska förmåga med hästlängder övertrumfar hennes logiska och vetenskapliga förmåga.

Till sist blir syftet uppenbart. Cordelia Fines mål med boken är att genuscertifiera världen. I det ligger också skälet till varför jag ägnat den så mycket tid. Det är i det västerländska samhället en stark rörelse som delar hennes långtgående slutsatser om vad som krävs för att uppnå jämställdhet mellan könen. När hon på slutet anser sig ha "bevisat" (läs "hävdat utan någon som helst grund") att alla skillnader mellan män och kvinnor är relativistiska och därmed utan grund i biologin blir det faktiskt lite obehagligt. Mest för att hon inte är ensam. De slutsatser som genusteoretiker i ledande ställning i samhället kommer att kunna dra av boken kan få väldiga konsekvenser. Med tanke på den genomsnittliga biologikunskapen i det lägret och den ofta förekommande bristen på respekt för människors val utifrån sin fria vilja, som individer och inte som delar av ett patriarkalt system, kan man förvänta sig vad som helst. _Testosteron Rex_ avslutas med det närmast orwellianska stycket:

"Vi kan bestämma oss för att det är för besvärligt och nöja oss med en halvt förändrad värld. Det är ett alternativ att vi fortsätter med våra artiga kravlösa paneldiskussioner om jämställdhet, våra goda föresatser och vänliga grejande, och tålmodigt väntar i de femtio till hundra år som allmänt sett är det man förutspått att det kommer att ta innan det är helt jämlikt på arbetsplatserna. Men om inga av de alternativen är tilltalande, är det kanske dags att bli mindre artig och mer söndrande, likt första och andra generationens feminister. De var inte alltid artiga; men se vad de uppnådde genom att inte alltid fråga snällt. Ord är trevliga, men handling fungerar oftast bättre.

Vi måste välja väg: det är en fråga om våra värderingar, inte vetenskap. Men vad modern vetenskap visar är att ett tidigare så hyllat alternativ inte längre finns. Det är dags att sluta skylla på Testosteron Rex, för den kungen är död."

Nog låter det som att Cordelia Fine förordar den mer drastiska varianten. Man kan fråga sig vad den innebär. Tidigare i boken beskriver hon hur man kan få män att ta hand om sina barn mer än vanligt genom att helt enkelt låsa in dem tillsammans med barnen. För det märkliga hon funnit, och som hon använder som bevis för att det inte är skillnad på män och kvinnor, är att män faktiskt ändrar sig om de är i miljöer där de måste ändra sig. Go figure, Cordelia! Vi låser in alla män med sina barn för då tar de faktiskt hand om dem. Detta är ett hån mot halva befolkningen. För mig låter det bara obehagligt.

Signaturen Yeyo har under några år skrivit mycket om genusfrågan på twitter och i egna inlägg. I den mycket läsvärda texten "Why Sexual Selection Matters and Why Cordelia Fine is Wrong" samlar han argumenten till en slutgiltig nådastöt för teorier där man helt ignorerar biologiska fakta. Han börjar med att konstatera att modern genusteori bygger på den av ett flertal seriösa forskare söndersmulade teorin att vi alla är födda som "oskrivna blad". En teori som har lika lite vetenskaplig substans som kreationism och geocentrism men som till skillnad från dessa teorier inte omedelbart avfärdas av en majoritet av befolkningen. Detta trots de uppenbara likheterna när det gäller vilka ologiska och långsökta förklaringar som måste till för att hålla ihop hela bygget. I allmänhet brukar företrädare för dessa märkliga och i väsentlig mening överbevisade teorier blir alltmer isolerade och ses som narrar av sina medmänniskor. Men så alltså icke med genusteori:

"Genusvarianten av teorin om det oskrivna bladet är ett undantag från denna regel [om isolering, förf anm]. Oavsett hur många vilda antaganden, ogrundade påståenden eller ad hochypoteser man behöver för att förklara nya data om varför de irriterande könsskillnaderna är så envist återkommande och universella,  fortsätter den socialkonstruktiva teorin att vara allenasaligrådande inom humaniora och majoriteten av de samhällsvetenskapliga institutionerna. Som [professorn i evolutionspsykologi, förf anm] Geoffrey Miller noterat, har ingen genusfeminist han någonsin träffat på ett sammanhängande sätt kunnat besvara frågan 'Vilka empiriska fynd skulle övertyga dig att det finns psykologiska könsskillnader?', eftersom oavsett vilka fynd man finner så kommer det alltid en helt osannolik efterrationalisering som syftar till att teorin om könens oskrivna blad ska förbli oskadd."

Den medeltida filosofen William av Ockham har haft stort inflytande på vetenskapsteorin. Han formulerade det som idag kallas för Ockhams rakkniv: _"Man ska inte anta fler företeelser eller saker än vad som behövs för att förklara de observationer man gör."_ Det innebär att det i allmänhet är den enklaste förklaringsmodellen som stämmer. Han menade att man självklart kan hitta olika förklaringar till komplexa fenomen eller problem, men ju fler hål i teorierna och ju fler krystade förklaringar man har, desto mindre giltig blir förklaringsmodellen. Även Flat Earth Society har förklaringar på hur det kommer sig att de tror på att jorden faktiskt är platt. Det kan vara svårt att motbevisa för människor i gemen, eftersom det är få av oss som varit ute i rymden och med våra egna ögon verkligen sett att jorden är rund. På samma sätt kan man konstruera "bevis" för att solen egentligen kretsar kring jorden och inte tvärtom. Problemet är att teorin måste fyllas med det ena axiomet och brasklappen efter den andra för att den inte ska falla ihop som ett korthus. Precis som Cordelia Fines resonemang alltså. Men vilka är då skillnaderna mellan män och kvinnor?

## KAPITEL 5

## _De biologiska skillnaderna mellan könen_

I kapitel 3 tog jag upp några av de många skillnader som man kan se mellan könen avseende olika kroppsliga sjukdomar. Det är alltså tillstånd som är helt frikopplade från en eventuell könsmaktsordning. Vissa av skillnaderna kan naturligtvis ha andra orsaker än en biologisk konstitution, män dricker till exempel mer alkohol än kvinnor, lever i skitigare miljöer, vistas på farligare platser och dör också i medeltal fyra år tidigare. De begår också självmord fyra gånger oftare än kvinnor, vilket ger en hint om andra typer av skillnader än rent kroppsliga. Men hur ser de möjliga psykologiska skillnaderna ut mellan män och kvinnor? Och, om de nu verkligen finns, är de kanske bara sociala konstruktioner? Vad säger över sextio års studier inom området? Att det är olika avseende sexuella preferenser och investering i avkomma tycks klarlagt. Men vad säger vetenskapen om vårt psyke?

Cordelia Fine är närmast unik i sin iver att göra oss helt exakt lika. De flesta genusteoretiker menar att män är aggressivare och mer toxiska, men bakom varje aggressiv man står det tydligen en ännu aggressivare kvinna och gapar (något som förvisso på inget sätt är ett nytt talesätt, även om det sannolikt faktiskt inte ens är sant). Alla som levt i ett förhållande vet att även kvinnor kan vara aggressiva, det har vi ju redan konstaterat, men det är ju inte det som könsskillnaden avseende aggressioner handlar om. All statistik på området visar att män hamnar i kriminalregistret till följd av våldsbrott cirka 15 gånger oftare än kvinnor. Det handlar om en extrovert form av aggression i kombination med en större muskelstyrka som skapar en överdriven benägenhet att ta till våld hos en grupp män och leder till denna stora statistiska övervikt. Det som skiljer är alltså aggressionernas uttryck. Men det är i och för sig ett intressant grepp av Fine. Inte ens den mest extrema radikalfeminist brukar påstå att just den sidan av manlighet är något som också gäller kvinnor. Fine är ju därmed faktiskt unik i detta paradigm eftersom hon försöker vara helt stringent i sin oskrivna-bladretorik. Annars brukar det som sagt heta att män och kvinnor är exakt likadana, men männen förtrycker kvinnorna och har alla de dåliga sidorna. Jag har alltid undrat var det i så fall kommit ifrån. Slumpen? Det är en riktigt fascinerande slump som sker samtidigt överallt i alla kulturer.

Man förstår genusteoretikernas behov av efterhandskonstruktioner för att få ihop verkligheten. Det är dock då de logiska motsägelserna dyker upp. Å ena sidan finns det ju i dessa teorier inga biologiska skillnader, men å andra sidan, så fort det rör sig om något tämligen obehagligt, aggressioner till exempel, så är männen vedervärdiga grottmänniskor.

Ett lika naivt som manipulativt påstående. Vad som är viktigt att komma ihåg är att alla traditionellt manliga och kvinnliga egenskaper är normalfördelade och överlappande. Vad det innebär återkommer jag till. Vidare passar vissa av människans egenskaper väl in i vissa kulturer och tidsepoker medan andra passar bättre i andra sammanhang. Ingen av oss vet något om framtiden.

Om man vet något om egenskaper och personlighet och vad som gör att vi blir som vi blir, är det uppenbart att vi alla i första hand är olika individer. Vi är komplicerade biologiska maskiner som i hög grad påverkas av vår omgivning. För mig som psykiater är det varje dag helt uppenbart. Det finns starkt vetenskapligt stöd för ett flertal terapiformer, i synnerhet för kognitiv beteendeterapi (KBT). Men vad är psykoterapi? Vad är inlärning? Allt sådant förutsätter att vår hjärna kan förändras så att vi kan tänka nya tankar. Tankar vi får till följd av till exempel synintryck, kunskaper vi förvärvar, känsel, hörsel, ja, allt runt omkring oss. Det kallas att hjärnan är plastisk. Om så inte vore fallet kunde vi inte lära oss något alls. Därför finns det inte heller kloner av likadana män och kloner av likadana kvinnor.

Alla egenskaper är normalfördelade. Ska man söka skillnader mellan könen så handlar det om hur dessa normalfördelningskurvor förhåller sig till varandra. Om man inte kan se några gruppskillnader ligger kurvorna rakt över varandra. Om skillnader finns, glappar det mellan dem. Det kan vara mycket eller lite, men om det är statistiskt signifikant enligt gängse beräkningar så kan det finnas en verklig skillnad. Åtminstone om man gör om studier och finner samma sak i flera olika studier.

Att skillnaderna är normalfördelade innebär alltså att många män är betydligt mer "feminina" än många kvinnor avseende vissa egenskaper och vissa män är maskulina avseende något men feminina avseende något annat.

En annan märklig idé är tanken att man skulle kunna avfärda biologiska skillnader mellan könen genom att fokusera på det faktum att testosteronnivån i blodet inte alltid är kopplad till hur manlig en person är. Det är ju självklart att man inte kan mäta testosteronnivåer och korrelera det till hur manlig en person är. Hormonella system är superkomplicerade och det uppstår alltid en balans mellan hormonnivån i blodet, hur mycket som är fritt i blodet och hur mycket som är bundet, hur det påverkas av andra hormonnivåer och hur många receptorer som finns. Alla dessa parametrar samverkar tillsammans med en mängd andra för att mejsla ut oss till olika individer. Att belöna en bok som så naivt förenklar världen till att handla om testosteron eller inte är oförskämt mot människans natur. Vi är alla individer men våra normalfördselningskurvor är inte identiska och det är ju det biologin säger. Som Cordelia Fine också skriver är det evolutionärt av största värde att arten kan överleva i olika miljöer. För att kunna göra det har olika strategier belönats under evolutionens gång. Allt ifrån altruism till rena våldsamheter och terror. Därför blir skillnaderna i egenskaper mellan män och kvinnor naturligtvis alltid överlappande. Det är en helt uppenbar följd av att vi kommer från olika miljöer historiskt.

Så hur förföriskt välskriven och underhållande _Testosteron Rex_ än är så förtjänar den inget populärvetenskapligt pris, utom möjligen ett i retorik. The Royal Society kunde lika gärna ha gett pris till någon som berättar för mänskligheten att Flat Earth Society har fel och att jorden faktiskt är en pyramid med lite rundade hörn.

Det ligger nära till hands att tro att orsaken är att den genompolitiserade genusfrågan, som hittills företrätts av rena kvacksalvare, för första gången haft en värdig företrädare i så måtto att resonemangen trots allt håller någorlunda ihop. En historisk bedrift eftersom många radikalfeminister inte ens har en aning om hur ordet biologi stavas. Jag har haft flera debatter med genusteoretiker som på fullt allvar hävdar att den enda biologiska skillnaden som finns mellan män och kvinnor är själva könsorganen. Mer seriös kritik går ut på att skillnader man ser i studier på gruppnivå oftast är små. Det är inget starkt argument, eftersom det faktum att det faktiskt finns skillnader överhuvudtaget är hela poängen. Som jag nyss konstaterade finns dessa skillnader i alla samhällen över hela jorden, de har funnits i alla tider och vi har inte förändrats genetiskt sedan dess. Självklart kan man hitta enstaka stammar där dessa skillnader är mindre än på annat håll, men det är ett ovetenskapligt förhållningssätt att avfärda alla andra platser där det är stora skillnader då dels inga studier någonsin är alltigenom replikerbara och framförallt eftersom det inte alls motsäger att vi är biologiskt föränderliga utifrån givna regler. Världen är helt enkelt inte så enkel. Man kommer alltid finna motstridiga resultat. Den sammanlagda bevisningen talar dock oerhört starkt för att skillnaderna är verkliga och långt ifrån ignorerbara. Som den norske sociologen och komikern Harald Øya vackert presenterade det i den monumentala tittarsuccén "Hjernevask" på NRK 2010 , är det anmärkningsvärt att kvinnor och män väljer mer könsstereotypa arbeten ju mer jämställda samhällen de lever i. Alltså den så kallade jämställdhetsparadoxen. Människan är verkligen utrustad med en stor anpassningsförmåga, vilket gör att flickor i miljöer där de av ekonomiska skäl inte kan välja fritt tenderar att välja ett yrke som kan trygga dem ekonomiskt. Men när samhället är jämställt väljer man det man vill göra, och då skiljer sig mäns och kvinnors karriärval mer åt.

Det är läge att citera den gamla kinesiska förbannelsen "Må du leva i intressanta tider". Onekligen är kriget mellan vetenskap och politiserad ideologi ännu inte över. Och det trodde vi nog inte egentligen. Men inte sedan den högreligiösa tiden före upplysningen har man sett maken till en förutfattad ideologi med en allenasaliggörande förklaringsmodell som genomtränger allt i samhället.

Genusteorin med de radikalfeministiska idéerna om en helt biologiskt frikopplad människa är närmast religiös. Då tar man till vilken argumentation som helst. Boken _Testosteron Rex_ handlar ju om att slå hål på "myterna" om att testosteron skulle ha någon som helst påverkan på det som gör oss till kvinnor respektive män. _Testosteron Rex_ säger att testosteron inte gör oss starkare, inte aggressivare, och inte mer manliga (såvida det inte ges till en transsexuell kvinna förstås eftersom – enligt boken – kvinnliga hjärnor är känsligare för testosteron – som också enligt boken – i och för sig är närmast exakt identiska med manliga hjärnor). I alla andra avseenden alltså. Vi som är lite mer skeptiska undrar förstås försiktigt varför så många idrottare har dopat sig med testosteronliknande substanser som anabola steroider i alla dessa år? Det är ju uppenbarligen substanser som inte alls gör oss starkare, snabbare och mer aggressiva. Den sydafrikanska 800-meterslöparen Caster Semenya har haft en mycket framgångsrik karriär. 2012 vann hon OS-guld i Rio de Janeiro. Kanske inte så konstigt. Hon visade sig ha ett mycket ovanligt tillstånd som naturligt gav henne höga halter av testosteron och därmed en extrem fördel jämfört med sina medtävlare. I april 2018 bestämde sig det internationella friidrottsförbundet IAAF att införa regler som från november 2018 gör det omöjligt för Caster Semenya att delta som kvinna. Ett något märkligt beslut kan man tycka om hon är definierad som kvinna. Beslutet är i alla fall grundat på hennes höga testosteronnivåer.

Vi kanske ska skicka ett brev till antidopningskommittén WADA och berätta för dem att de kan ta bort de där preparaten från dopinglistan också. Testosteronet spelar ju ändå ingen roll. Istället kunde de ha visat hur icke-binära idrottarna är, åtminstone kvinnorna. Föreställ er framtida olympiska spel, där den nya sanktionerade dopingstrategin är att kvinnor helt enkelt tänker sig att de egentligen är transsexuella män. Därmed skulle de vara starkare och uthålligare. De skulle kasta längre och springa fortare, eftersom testosteron och andra manliga könshormon inte på något sätt har med saken att göra utan allting är en social konstruktion.

De skulle helt enkelt bli som den verkliga transsexuella pojken Mack Beggs som är född kvinna men håller på att korrigera sitt kön och därför också står på testosteron. Han (eller hon) är mästare för flickor i brottning i delstaten New York och har vunnit trettiotvå matcher och inte förlorat någon. Om man ska tro genusvetarna så har det knappast något med testosteronet att göra. En galenskap som är institutionaliserad.

Det påminner i resonemanget om den så kallade dokumentär som Sveriges statstelevision helt okritiskt och utan minsta ifrågasättande kommentar sände, i vilken det framkastades "sanningen" att anledningen till att kvinnor är kortare än män är att deras föräldrar runt om på jorden omedvetet men systematiskt inte ger dem lika mycket mat som de ger pojkar. Det är som vanligt. Det gäller att hitta på bra förklaringar för att man ska kunna finna sin egen "sanning". Och funkar inte de teorier man har gäller det, precis som för kreationisterna och företrädarna för Flat Earth Society, att fylla hålen med mer eller mindre fantasifulla förklaringar. I den postmoderna världen är den mest världsfrånvända kung (eller som det heter på postmodernistiska – drott).

Enda tänkbara rimliga anledning till att vi skulle tvingas bli indoktrinerade med teorier om "könsmaktsordningen" och kvoteringsfanatism vore om det är viktigt. Och för att det ska vara viktigt är det förmodligen också avgörande att teorierna är korrekta. I och för sig kan man tänka sig en situation då teorin om könsmaktsordningen från början är helt felaktig, men eftersom vi människor kan förändras lite hur som helst så kan teorierna om sociala konstruktioner ändra biologin, vilket skulle göra att de till slut blev giltiga i alla fall. Det vore ju fantastiskt. Om vi bara ändrar oss så kommer alla att göra som vi, eftersom vi ju är sådana fina människor. Det är något man kan läsa ut ur genusfeministers utsagor som något mycket önskvärt.

Men hur sannolik är den teorin? Om man tittar på män och kvinnor ser man i den helt övervägande majoriteten av fallen mycket snabbt skillnad på könen. Det räcker med någon millisekund för att med stor säkerhet avgöra könet.

Jag vill påstå att det även gäller om alla är klädda könsneutralt. Visst finns det män som ser mer feminina ut och kvinnor som förefaller maskulina, men skillnaden är ändå överväldigande. Är då dessa synliga skillnader de enda som finns? Om könsmaktsordningen och yttre konstruktioner skulle vara den enda orsaken till skillnader mellan könen kan ju inte män och kvinnor vara olika från början. Det måste ha varit den skeva sociologiska strukturen i samhället som skapat skillnaderna. Det är dock svårt att tänka sig hur könsmaktsordningen kan skapa olika könsorgan och yttre attribut i könsneutrala kläder. Redan där stupar förklaringsmodellen. Och detta är naturligtvis genusteoriernas grundare helt medvetna om. Därför brukar det även bland de mest radikala genusteoretiker accepteras att män och kvinnor de facto har olika könsorgan. Utöver det, menar de mest extrema, finns ingenting som inte är konstruerat. Män och kvinnor föds med olika könsorgan men i övrigt är vi oskrivna blad färdiga att klottras ner med patriarkalt förtryck. Men det stämmer inte enligt all samlad vetenskaplig forskning. Skillnaderna mellan män och kvinnor är lätta att mäta på gruppnivå, de finns i alla kända kulturer och de omfattar många olika domäner.

Nu kan man förstås tänka sig att dessa uppenbara skillnader ändå inte spelar någon roll. För att ta reda på det bör man noggrant försöka gå igenom vilka skillnaderna faktiskt är. När man gör det bör man hålla några andra tankar i huvudet samtidigt. För det första är skillnader mellan män och kvinnor på gruppnivå alltså olika normalfördelade men överlappande. Vi är alla individer, men som individer tillhör vi i de allra flesta sammanhang större grupper. Detta kan man mäta genom att jämföra grupper med varandra, och det har man naturligtvis gjort i forskning under lång tid. Att inte ta sådana forskningsresultat i beaktande innebär att man ignorerar viktiga pusselbitar. Och utan dessa pusselbitar kanske pusslet på förhand verkar enkelt men blir i själva verket olösbart. Det är svårt nog som det är eftersom den mänskliga hjärnan är så komplex.

För att visa problematiken och hur fel det blir om man förenklar detta till att vi skulle vara formbara degar redo att knådas till exakt vad som helst ska jag beskriva några av alla de viktiga biologiska, och välbeforskade, skillnaderna mellan män och kvinnor. Det finns ju studier på allt, från det jag redan skrivit om avseende kroppssjukdomar till sexuell selektion, muskelmassa och längd, men också avseende psykologiska skillnader. För att avsluta diskussionen kring den sexuella variansen (RS) kan man konstatera att det är stor skillnad hos i stort sett alla primater, vilket beror på investeringsgrad evolutionärt. Hos de djurslag där hanen tar hand om avkomman, som till exempel fisken kantnål och sjöhästar, är det tvärtom. Hanarna tar hand om avkomman och honorna är mer promiskuösa. Precis som förväntat alltså.

Att män har större muskelmassa och kroppsvolym tjänar detta syfte bra eftersom det handlar om konkurrens för att bli utvald. Och så är det också för människan. Professor Gregory Cochran och professor Henry Harpending från bloggen Westhunter formulerar det något spetsigt:

"Könsskillnader kan vara ganska stora. Män är ungefär 8 % längre, men de har 90 % större styrka i övre delen av kroppen (alltså ungefär tre standardavvikelser) och 65 % större styrka i nedre delen av kroppen. De springer fortare, hoppar högre. Tonårspojkar slår regelmässigt professionella kvinnliga atleter, som när Newcastle Jets U-15-lag nyligen besegrade Australiens damlag i fotboll med 7–0."

Fast sånt där biter inte på genusteoretiker. I boken _Inferior: How Science Got Women Wrong_ av vetenskapsjournalisten Angela Saini påstår författaren att föreställningen om att män är starkare än kvinnor bara är en konstruktion. I sin något förvirrade förklaring anger hon att man naturligtvis kan definiera styrka på olika sätt. Kvinnor är starkare för att de lever längre. Möjligen är det oklart i den relativa verklighet där genusfolket tycks bo, men vanligtvis menar man att någon är stark – när de är starka. Och att någon lever länge – när de lever länge. Inte helt samma sak alltså. Men vad vet jag; det är ju så svårt det där med språket. Eller hur var det poststrukturalisterna menade att det låg till? Allt sitter i språket. Så om jag lyfter 50 kg i bänkpress och kallar det för 100 kg så är jag mycket starkare än jag var innan jag döpte om vikten. För att inte tala om hur mycket jag kan lyfta om jag bara vet att min medellivslängd är sex år längre än min grannes. Med den typen av definitioner kan man helt enkelt bestämma att det inte finns några skillnader mellan könen. Utom möjligen i könsorganen, för de heter ju olika saker så det passar in i teorin.

Om man tror att de enda skillnaderna mellan könen sitter i könsorganen bör man fundera ett varv till. De verkliga skillnaderna sitter inte i kroppsmassan. Hur är det egentligen med hjärnan? Om man lyssnar på genusvetare tycks det egentligen inte finnas några skillnader alls. Uttalanden som påminner lite om när professorn i neurovetenskap Martin Ingvar föreläste för studenter på en pedagogisk institution och fick den genuint förbluffande frågan: " _Vadå? Har hjärnan betydelse för vår inlärning?_ "

Det är inte bara inom genusteorin som man helt lyckats eliminera biologisk kunskap och det faktum att vi har en hjärna som självklart påverkas av biologiska olikheter och därmed utvecklas på olika sätt beroende på olika yttre faktorer.

De hittills förmodligen största studierna av hjärnfunktionsskillnader mellan män och kvinnor med hjälp av funktionell magnetröntgen är gjorda av Raquel Gur och Ragini Veri och medarbetare. Gur och medarbetare fann i sina studier tydliga och därefter helt replikerbara skillnader mellan könens olika sätt att fungera. I boken _Hon, han och hjärnan_ av professorn i psykiatri Markus Heilig återfinns deras slutsats av studierna:

"Manliga hjärnor utvecklar en struktur som främjar kopplingsstyrka inom respektive storhjärnshalva [...], medan kvinnliga hjärnor har starkare koppling mellan storhjärnshalvorna. Informationsbearbetning som sker längs en axel mellan främre och bakre delen av respektive hjärnhalva handlar om att koppla ihop sinnesintryck med rörelser [...]. Högre kopplingsstyrka inom respektive storhjärnshalva [...] främjar därmed ett effektivt system för koordinerad rörelse hos män. Högre kopplingsstyrka mellan storhjärnshalvor hos kvinnor främjar i stället integration av vänstra hjärnhalvans analytiska, sekventiella sätt att bearbeta information med högra hjärnhalvans mera intuitiva bearbetning."

Raquel Gurs studier visar mycket stora principiella skillnader mellan mäns och kvinnors hjärnor. Och det rör sig om mätningar av funktion, vilket är det mest relevanta måttet. Det är inte frågan om någon enstaka observation utan tusentals funktionella MRfynd. Men det är faktiskt inte nödvändigt att göra så noggranna och omfattande studier som Gur och medarbetare gjorde för att på gruppnivå finna skillnader mellan mäns och kvinnors hjärnor. Det finns många fler sätt än så. Det är faktiskt inte svårt för en van person att med blotta ögat skilja mäns och kvinnors hjärnor åt. I synnerhet inte om man får ett mikroskop till hjälp. Med rätt statistisk metod kan man göra det med liten felprocent. Kvinnors hjärnor är mindre, även i förhållande till kroppsvikt och andelen vit respektive grå substans är annorlunda mellan könen liksom en mängd andra saker.

För att inte tala om hur lätt det är att förutsäga hur ens barn ska bete sig beroende på om det är en pojke eller en flicka. Och ja, återigen; självklart finns det pojkar som är mer feminina än många flickor och tvärtom, men på gruppnivå är skillnaderna uppenbara och ju mer extrema saker vi mäter desto tydligare blir skillnaderna.

Raquel Gurs studie stämmer också bra överens med det vi redan sett från vad andra studier har visat om skillnader mellan män och kvinnor. I boken _The Essential Difference_ radar den engelske psykologen Simon Baron-Cohen upp mängder av skillnader mellan könen som är replikerbara i studier och som är allt annat än av enbart akademiskt intresse. Intressant nog tar Baron-Cohen först upp de egenskaper där kvinnor är påtagligt mycket bättre än män. Och de är många. Man undrar lite över hur likhetsfeministerna ska hantera det? Alltför ofta hör man den tämligen ologiska kombinationen av argumentet _"män och kvinnor är helt lika biologiskt och alla skillnader beror på könsmaktsordningen"_ med – lite senare från samma person – _"kvinnor är mer verbala än män och mer empatiska"_. Och i det fallet har faktiskt likhetsfeministerna rätt. Precis de egenskaperna är kvinnor ihållande, i studie efter studie, genomsnittligt klart bättre på än män.

"I genomsnitt kan kvinnor producera fler ord under en given tidsrymd, de gör färre språkliga fel (som till exempel att använda fel ord) och klarar bättre än män av att skilja ut talljud (såsom konsonanter och vokaler). Kvinnors meningar i är i medeltal längre och deras uttalanden har oftare såväl en sedvanlig grammatisk struktur som korrekt uttal. De har också lättare för att uttala särskilda ord och gör det också fortare än män. Kvinnor har också lättare för att komma ihåg ord. De flesta män har mer pauser i sitt tal. Ser man sedan på en kliniskt allvarligare nivå, så är språkstörningar som till exempel stamning minst två gånger vanligare bland män."

Och samma sak gäller empati. Kliniskt är det, som tidigare sagts, uppenbart att det nästan alltid är män som är psykopater (även om uppemot 99 procent av alla män inte är det). Alla tillstånd där brist på empati är en viktig faktor är klart överrepresenterade bland männen. Det gäller alltifrån mord till våldtäkt och allmänt aggressivt, våldsamt beteende. Det gäller också autismspektrumtillstånd, där Simon Baron-Cohen och hans medarbetare i Cambridge till och med menar att det rör sig om en essentiellt manlig hjärna.

Exempel på skillnader i grupper av pojkar och flickor är enkla att hitta. Pojkar söker höga positioner i sociala hierarkier genom att visa sig starka och hittar ofta och snabbt någon de kan utöva den makten fysiskt på. Flickor är inte mindre hierarkiska men har en annan typ av strategi där det ingår verbala och socialiserande inslag på ett helt annat sätt.

Men det är väl inget konstigt med det? Det är ju dagens norm inom "den patriarkala strukturen". Alltså en norm som med dagens språkbruk de facto finner det okontroversiellt att påstå att män är underlägsna kvinnor. Det har kommit att bli så mainstream och något alla – för att inte hamna i alltför mycket bråk på middagar – måste köpa även om man kanske kunde påstå att det egentligen är en social konstruktion.

Det blir betydligt knivigare när det handlar om sådant där män tycks prestera bättre än kvinnor. Så för att folk inte ska bli kränkta, låt oss komma ihåg det igen – det gäller bara på gruppnivå förstås. Även om män i genomsnitt är ungefär 12 centimeter längre än kvinnor i alla kända kulturer så finns det fortfarande enskilda kvinnor som är längre än de flesta män. Sådana förbehåll är viktiga att påpeka hela tiden om man inte vill bli kallad sexist. Men det säkraste sättet är och förblir att bara fokusera på sådant som kvinnor är bättre på än män. Det är den riskfria delen i berättelsen. Men låt oss kasta oss ut i djupt vatten. Det finns nämligen en annan sida av det faktum att kvinnor är bättre på empati och på att känna av sociala strukturer och sammanhang.

Det finns alltså saker som män i genomsnitt är bättre på än kvinnor. Simon Baron-Cohen skriver mycket om skillnader mellan könen i förmåga att systematisera, där män i allmänhet är bättre än kvinnor. Dessa skillnader märks inte så mycket på gruppnivå i allmänhet, men i änden av normalfördelningskurvan blir de uppenbara. För att det ska bli tydligt citerar jag psykiatriprofessor Markus Heilig i boken _Hon, han och hjärnan_ , där han noggrant går igenom hur normalfördelningskurvan fungerar och varför det i vissa sammanhang kan leda till stora avvikelser mellan könen även när det för en särskild egenskap rör sig om tämligen små skillnader för medeltalet.

"För en enskild individ är skillnader i gruppmedelvärden helt ointressanta. Då är frågan bara: Är Anna nödvändigtvis svagare än Kalle? Svaret är förstås nej. I mitten på fördelningarna finns det en överlappning. Här finns ett antal flickor med mer muskler än många pojkar, särskilt om vi korrigerar för kroppslängd. [...]

Läget blir dock annorlunda när vi börjar komma längre ut på kurvan. Då får skillnader i medelvärde allt större betydelse. Det gäller särskilt om vi byter perspektiv. Vad ska vi förvänta oss om vi behöver hitta personer vars muskelmassa är, låt oss säga, större än två tredjedelar av alla människor? På den här nivån hittar vi i bästa fall en flicka för varje hundratal pojkar."

Så tämligen små skillnader i egenskaper kan i svansen av normalfördelningskurvan bli gigantiska. Detta kan illustreras med följande överlappande normalfördelningskurvor (från _Hon, han och hjärnan_ ). Det syns tydligt att de allra flesta (oavsett kön) ligger i mitten, men i svansarna blir skillnaderna stora.

Trots att män i genomsnitt endast är cirka 12 cm längre än kvinnor och det finns kvinnor som är klart längre än mäns medellängd så är alla världens längsta människor män.

Man måste med tanke på det överväldigande antal bevis för att det finns enorma skillnader mellan könen (jag har bara nämnt några få än så länge) fråga sig varför så många människor insisterar och påstår att inga könsskillnader finns? Som den israeliska forskaren Daphna Joel, som inte tycks gilla att verkligheten ser ut som den gör och som gör allt för att presentera fakta så att det ska se ut som om att allt är lika. En mycket ovetenskaplig approach om man frågar mig. Jag hoppas verkligen att jag missförstått Joel. Men hon var i alla fall väldigt upprörd över Raquel Gurs resultat som handlade om funktionsskillnader mellan mäns och kvinnors hjärnor. Istället ville Joel att man skulle fokusera på likheterna. Ett politiskt ställningstagande, knappast ett vetenskapligt. I ryggen hade hon sin egen studie där man mätt upp volymen av olika delar av mäns och kvinnors hjärnor. Och hon ansåg att det inte fanns några skillnader, men som Markus Heilig skriver i sin bok _Hon, han och hjärnan:_

"Hennes studie hade på ett ambitiöst sätt mätt volymen på ett stort antal hjärnstrukturer, men när det gäller hjärnan är storlek inte ett särskilt användbart mått på funktion. Annars hade frågan om könsskillnader varit avgjord för länge sedan. Mäns hjärnor är i medeltal 10 procent större än kvinnors. Enligt all tillgänglig forskning har den skillnaden inget samband med olikheter i funktion. Det är kanske inte så konstigt. Elefanter har större hjärnor än både män och kvinnor. Arten är på många sätt anmärkningsvärt klok, men ligger ändå en bra bit efter oss människor."

Det är konstigt hur viktigt det tycks vara att det _inte_ ska finnas skillnader. Kanske kan man hitta delar av svaret på varför det är så viktigt i en text av psykologen Lee Jussim från maj 2018. Han är expert på mänskliga könsstereotyper och har undersökt huruvida de stämmer eller inte. Hans slutsats är att människors stereotypa föreställningar om de olika könen faktiskt är väldigt bra. Man kan belägga i studier att de upplevda skillnader på vad män och kvinnor tycker i olika frågor och vad som faktiskt skiljer könen åt i mycket hög grad stämmer överens. Trots det kunde professorn i socialpsykologi Naomi Ellemers från universitetet i Utrecht i Holland i den högt erkända vetenskapliga tidskriften _Annual Review of Psychology_ i januari 2018 publicera en vetenskapligt granskad artikel där hon hävdade motsatsen, eftersom hon helt enkelt ignorerat de otroligt många studier som visar att könsstereotypiska föreställningar faktiskt stämmer väl. Ytterligare ett exempel på hur man ägnar sig åt så kallad cherry picking av data när man vill bevisa en ståndpunkt. Tyvärr tycks många i dagens samhälle vara så ideologiskt övertygade om att det verkligen inte finns några skillnader att de inte bryr sig om att ta upp allt som motsäger denna övertygelse. Men gissa själva kring ett litet axplock av Jussims listade stereotyper nedan:

"1. Vilka röstade mest sannolikt på Donald Trump i USA:s val 2016, män eller kvinnor?

2. Vilka begår mest sannolikt mord, män eller kvinnor?

3. Vilka får bäst betyg i skolan, män eller kvinnor?

4. Vilka har mest sannolikt någon form av beteendeproblem i grundskolan, pojkar eller flickor?"

I Daphna Joels uttalade önskan att rita om kartan eftersom verkligheten inte stämmer överens med hennes bild av den, blir det faktiskt ännu konstigare än att folk inte vill se att stereotyper till stor del stämmer. Att man kan få resultatet i en studie av mäns och kvinnors hjärnor som säger att de inte skiljer sig åt avseende volym mätt varje del för sig, när hela den manliga hjärnan uppenbarligen är 10 procent större, är i alla fall innovativt. Och ändå är det som sagt ointressant. Det som är relevant är ju inte hur stor hjärnan eller dess delar är utan skillnader i funktion. Det mäter man inte genom att väga delar eller mäta volymer.

Hur kommer det sig till exempel att kvinnor är bättre på verbala saker? En förklaring kan vara kommunikationen mellan hjärnhalvorna. Bennet Shaywitz och medarbetare gjorde flera studier i mitten på 1990-talet där de fann att Brocas area (talcentrum i hjärnan) och delar av pannloben hos ungefär 50 procent av alla kvinnor var aktiverade i båda hjärnhalvorna under vissa språkuppgifter medan samma platser för män enbart aktiverades på vänster sida. Ett tecken på att man processar information helt olika. En likartad upptäckt gjorde professor Larry Cahill när han med magnetkamera studerade funktionen hos strukturen amygdala i våra tinninglober. Amygdala är en liten mandelformig hjärnkärna som finns nära tinningloben på båda sidor av hjärnan. Den ingår i vårt system för att hantera stress och rädsla. Hos psykopater som inte har förmågan att känna dåligt samvete och som struntar i alla andra människor händer ingenting i amygdala, när de utsätts för obehagliga saker. Vi andra får värsta fyrverkeriet där när vi blir stressade eller rädda. Det som var anmärkningsvärt med Cahills fynd var att han kunde se att amygdala reagerade på höger sida för män och på vänster för kvinnor. Ni kanske inte tycker det spelar någon roll. Höger eller vänster, strunt samma. I så fall tänker ni fel. Med tanke på de stora skillnaderna man generellt kan se på hur höger och vänster hjärnhalva fungerar ger det en indikation på hur olika män och kvinnor reagerar på känslomässiga stimuli.

## KAPITEL 6

## _Finn fem fel_

Det finns många sätt att beskriva personlighet, och antalet egenskaper vi människor kan ha varierar oändligt beroende på hur man avgränsar dem. När man forskar måste man därför hitta faktorer som är avskiljbara och mätbara. Intelligens är en sådan egenskap till exempel, precis som längd.

Femfaktorteorin (eller The Big Five Theory som det kallas på engelska) är en teori som med vetenskapliga anspråk identifierar fem huvudegenskaper som finns i varierande grad hos de flesta människor.

En persons egenskaper kan alltså variera utifrån grad av:

_Öppenhet_ (Openness), vilket är en människans förmåga att uppskatta annorlunda saker och att klara av att utsätta sig för nya känslor, händelser och tänkande. Det är kopplat till fantasi och nyfikenhet.

_Samvetsgrannhet_ (Conscientiousness), vilket handlar om grad av plikttrogenhet, målinriktning och självdisciplin.

_Utåtrikning i relationer_ (Extraversion), vilket betyder att man har energi och är självsäker, positiv och söker utbyte med andra människor.

_Vänlighet och värme_ (Agreeableness), som är förmåga till medkännande och vilja till samarbete med andra.

_Emotionell instabilitet_ (Neuroticism), slutligen är den enda av de fem faktorerna som i grunden är negativ. Det är ett begrepp som inte är helt enkelt att förklara men handlar om en persons känslighet för negativa känslor som ångest, depression och irritabilitet och den sårbarhet som en människa har inför yttre faktorer som kan inge dessa negativa känslor.

För att komma ihåg The Big Five använder man sig ofta av akronymen OCEAN (efter de engelska namnen på egenskaperna). Man kan alltså mäta människors olika variationer inom dessa skalor och en persons egenskaper inom de olika dimensionerna kan också i viss mån variera över tid. Det har gjorts ett stort antal studier avseende människors olika egenskaper och så även avseende The Big Five.

Traditionellt inom psykiatrin har man länge tvistat om vad som är viktigast – arv eller miljö. Det har förekommit både aggressiva och högljudda debatter genom åren. Företrädarna för de olika synsätten har förhållit sig till ämnet ungefär som om arv och miljö skulle vara som hund och katt. Men – som min pappa brukade säga – arv och miljö förhåller sig inte till varandra som hund och katt – snarare som gin & tonic. Frågan är helt enkelt mer komplicerad än vad ett – för att uttrycka det med politiskt korrekt vokabulär – binärt synsätt kan förklara. Det är lite lustigt att så många genusradikaler i detta sammanhang bara tror att allt är miljö och alltså förefaller se livet på ett binärt cis-aktigt vis. Vi vet att det är både och. Men hur vet vi det? Och hur vet vi vad som ger vad?

För att ta reda på det gör man traditionellt sett två typer av studier som jag tidigare beskrivit i boken _Hur barnen tog makten_. För det första gör man tvillingstudier i vilka man jämför enäggstvillingar (som är genetiskt identiska) med tvåäggstvillingar. Utifrån det mycket stora antalet sådana studier som man gjort långt över ett halvt sekel, kan man ovedersägligen dra slutsatsen att såväl egenskaperna man mäter i The Big Five som alla andra mätbara och kända mänskliga egenskaper är ungefär till hälften genetiskt styrda.

Det innebär att den andra halvan beror på miljöfaktorer. Frågan är vilken miljö? Allt som inte är arv är ju de facto miljö. De flesta som tänker omkring miljöpåverkan på egenskaper brukar likställa miljö med psykosocial uppväxtmiljö. Det vill säga hur föräldrarna uppförde sig när man var barn. Det är att göra det för enkelt för sig. Återigen ett alltför binärt tänkande. Det finns ju en mängd andra miljöfaktorer utöver hur ens föräldrar uppfostrade en som liten.

Utifrån den andra huvudsakliga typen av studier, så kallade adoptionsstudier, i vilka man jämför adopterade barn med sina biologiska föräldrar respektive adoptivföräldrar, kan man sedan dra den slutsatsen att av de resterande 50 procent som påverkar oss definitionsmässigt via miljöfaktorer så handlar det faktiskt inte i särskilt hög grad om vilken uppfostran barnen fått. Adopterade barns egenskaper är i genomsnitt inte mer lika adoptivföräldrarnas än vilken människa som helst som de träffar på stan. Slutsatsen är att 50 procent beror på genetik och uppemot 50 procent i huvudsak på andra miljöfaktorer än mamma och pappa. Detta kan naturligtvis vara en besk frukt att svälja för de flesta föräldrar, men det är inte poängen i den här boken. Det finns dessutom andra sätt föräldrar kan påverka barnen på än via egenskaper.

Vilka förväntningar på livet man har beror inte på de särskilda egenskaperna man ärver utan på hur de uttrycks i en komplicerad miljö. Så att föräldrar är oväsentliga bara för att barnen inte i första hand härmar dem är en förhastad slutsats. Att miljöfaktorer i högre grad beror på annat än föräldrarnas uppfostran är däremot helt oomtvistat. Frågan är dock vilka miljöfaktorer som då spelar roll för våra egenskaper. Självklart kan vi aldrig identifiera alla sådana eftersom det kan röra sig om precis vad som helst (inte minst alla de okända mutationer som kan ske vid celldelning då vi alla härstammar från en enda cell som delats miljardtals gånger). Men om man vill ge Foucault och postmodernisterna rätt så är det trots allt uppenbart att bland de miljöfaktorer som kan påverka oss spelar också kulturen runt omkring oss roll och därmed också sådana diffusa begrepp som könsmaktsordning. Graden av sådan påverkan är emellertid högst oklar till skillnad från ren genetik som är ovedersäglig utifrån ett mycket stort antal reproducerade studier.

Problemet med att beräkna miljöpåverkan är att det rör sig om så många olika saker. Det är uppenbart utifrån studier på språk att vi härmar varandra i hög utsträckning. Ett barn som är uppvuxet i Stockholms innerstad (som mina) kommer att prata stockholmska oavsett att jag är uppvuxen i Skåne och pratar med en helt annan dialekt. Det har inget med genetik att göra och visar tydligt också att föräldrarna påverkar mindre än kompisar.

En mycket modern teori som gör det hela lite mer komplicerat är den om så kallad epigenetik. Den har använts som en intäkt för att miljön faktiskt spelar mycket större roll än vad tidigare biologiska determinister hävdat, om nu sådana egentligen någonsin existerat. Få skolade personer är så enkelspåriga att de tror att allt är förutbestämt av gener eller miljö. Generna sätter dock upp regler för hur vi reagerar, men miljön kan ändra vårt beteende i enlighet med reglerna. Det är inom detta område som socialkonstruktivisterna sannolikt kommer att vädra morgonluft. Det är ju en väg att försöka bortförklara genetiska fynd och eftersom ingen riktigt vet något alls i frågan så kan man dra vilka vilda teorier som helst.

Epigenetik är de förändringar i arvsmassan som uppkommer av utomstående miljöfaktorer och som alltså sedan eventuellt kan ärvas vidare till ens barn. Denna idé ansågs fram till för några decennier sedan som helt vansinnig, men nu har man på vissa områden kunnat bevisa att sådant faktiskt regelbundet kan ske. Detta används sedan som argument för varför man inte kan lita på tvillingstudier och genetiska markörer av olika slag. En invändning som vittnar tydligt om en extrem okunskap kring vad epigenetik (och genetik) faktiskt är.

Det man sett är att vissa så kallade metyleringar av DNA-strängens olika gener kan göra att de uttrycks annorlunda och att den förändringen möjligen i vissa miljöer kan ärvas vidare. Det vill säga, barnet kommer också att ha metylerade varianter av generna ifråga. Man kan till exempel se en sådan epigenetisk utveckling till följd av stress även om det är oklart hur man ska tolka fynden. En tänkbar tolkning är att barn till extremt stressade föräldrar (med stress menas här svält och krig och motsvarande, inte att föräldrarna försöker tävla med omgivningen om vem som har bäst liv på instagram) redan från början har en variant av gener som kan vara känsliga på grund av metyleringen. Dock har populärvetenskapliga tidskrifter och framförallt nyhetsmedia uppförstorat dessa fynd över alla proportioner. Det är väldigt mycket oklarheter kring hur mycket epigenitik alls spelar roll, men ändå används det som slagträ för att påstå att miljöfaktorer är helt avgörande i genusdebatten och i andra sammanhang. Hela grunden för en sådan hållning är mycket skakig då det egentligen inte finns något som tydligt talar för att epigenitik kan användas som skäl för att ifrågasätta genetikens betydelse. Argumenten är ihåliga också av andra skäl.

Om nu ändå epigenetiska förändringar spelar en mer avgörande roll än vad som tycks vara fallet idag så är man ändå inte alls särskilt säker på vad som orsakar dem. Att vissa krigsupplevelser gör det är ju knappast en helt tvärsäker intäkt för att könsmaktsordningen skulle ha en sådan påverkan. Dessutom vet man inte alls hur de i så fall påverkar generna. De kan mycket väl påverka gener som inte alls uttrycker någon viktig egenskap överhuvudtaget. Det gör den eventuella betydelsen ännu mer oklar. Den sammantagna effekten blir extremt svår att avläsa. Men en sak talar mycket starkt emot att det i alla fall skulle minska betydelsen av ren genetik eller ha en totalt sett helt omvälvande effekt. Enäggstvillingar som växer upp åtskilda från varandra i helt olika uppväxtmiljöer är i studier fortfarande ungefär lika lika som om de vuxit upp tillsammans. Så effekten av epigenetiken på uppväxten tycks i vilket fall vara tämligen marginell. Det finns en del undantag från det, men att förklara det med patriarkala strukturer tycks mig helt enkelt oseriöst. Så epigenetik som orsak till könsmaktsordningen kan förmodligen, om inte avfärdas helt, så åtminstone i detta fall knappast anses som starkt argument mot genetiska skillnader mellan könen.

Om nu män och kvinnor vore helt utbytbara och likadana varelser så skulle mina invändningar kring skillnaderna förmodligen vara ganska onödiga – eller som det så trevligt brukar heta: det skulle bara vara en vit medelålders heterosexuell cismans tjat. Nu är det dock inte på det viset alls. Skillnaderna på område efter område är tydliga. Detta gäller inte minst mitt expertområde – psykiatri.

Ett av genuspatriarkalförespråkarnas argument kring hur illa kvinnor far i samhället är att de är mer deprimerade än män. Att de har mer ångest och därmed skulle ha det svårare i samhället. Och det råder inget som helst tvivel om att kvinnor lider av depression oftare än män. Precis på samma sätt som ADHD är minst dubbelt så vanligt bland män jämfört med kvinnor, men i många studier mycket mer än så. Men beror det alls på patriarkatet? Möjligen faktiskt, men det beror på hur man definierar patriarkatet. Det är oerhört mycket i definitionen av ADHD som ingår i sedvanligt pojkaktigt beteende. Därmed inte sagt att det inte är en relevant diagnos, tvärtom, men det är redan från början ett tillstånd som är helt olika för män och kvinnor och ofta blir förutsättningen när man ställer diagnosen ADHD på en flicka att man vinklar om de klassiska symptomen något. Det är först om man gör det som inte könsskillnaderna är fullkomligt enorma utan suddas ut en del. Så ju diffusare man diagnostiserar desto mindre könsskillnad.

Faktum är att det förefaller vara likartat vad gäller depressioner. Labonté och medarbetare publicerade 2017 studien "Sexspecific transcriptional signature in human depression" i _Nature Medicine_. De kunde visa tydligt att depressionssjukdom hos män och kvinnor förmodligen rör sig om helt olika tillstånd. Orsaken till det är att män och kvinnor har så olika hjärnor, vilket ju är det organ som drabbas av depression. Att hjärnorna är olika har vi tidigare sett i ett stort antal studier. Larry Cahill och medarbetares undersökningar av den känslomässiga responsen på stress i amygdala visade ju att män och kvinnor reagerar helt olika. Man minns trauma olika beroende på vilket kön man tillhör, för att vara tydlig.

Just skillnaderna mellan könen i depressions- och ångestsjukdomar används ofta av genusteoretiker som argument för att livet är hårdare för kvinnor än män. Ett påstående som sett till andra statistiskt säkerställda samband är häpnadsväckande.

Män begår självmord tre till fyra gånger oftare än kvinnor. Överallt – i alla samhällen – är den manliga överrepresentationen i självmord övertygande. Män dör också tidigare till följd av olyckor, de klarar skolan sämre och är i västvärlden idag underrepresenterade på universitet inom nästan alla fält (matematik och fysikämnen undantagna). Så har det varit i Storbritannien varje år sedan 1992  och så är det i Sverige, USA och andra länder i västvärlden där män och kvinnor får välja fritt. Så varför är då kvinnor mer deprimerade? Det går ju knappast sämre för dem än männen. Kanske finns det en delförklaring inom psykiatriforskningen. Psykiatriprofessorn Mikael Landén och psykiatern Camilla Elert skrev om det i _Läkartidningen_ redan 2007:

"När man funderar över orsakerna till könsskillnaden måste man dock tänka på att även de sjukdomsframkallande faktorerna i sig kan skilja sig mellan män och kvinnor, och det som är skadligt för det ena könet kan vara utan betydelse (eller till och med hälsobefrämjande) för det andra [11].

Detta belyses av följande exempel: Man har sett samband mellan dåligt socialt nätverk (social support) och risken att insjukna i depression [12, 13]. En möjlig förklaring till att depression är vanligare hos kvinnor skulle därför kunna vara att kvinnor har sämre sociala nätverk eller oftare utsätts för depressionsutlösande psykosociala stressorer än män. För att undersöka detta studerades tvillingpar där den ena tvillingen var man och den andra kvinna [13]. Förvånande nog fann man att kvinnorna hade bättre sociala nätverk (global social support) än männen. Denna skenbara paradox förklarades dock av att dåligt socialt nätverk var en viktig utlösande faktor för depression hos kvinnorna men inte hos männen.

I linje med detta fann en annan studie att manodepressiva kvinnors depressiva skov i hälften av fallen föregicks av betydande negativa livshändelser, medan detta inte var fallet för något av männens depressiva skov [14].

Ytterligare ett exempel är att man funnit ett tydligt samband mellan låg fysisk aktivitet och depression hos kvinnor under 55 år, men inget sådant samband hos män i samma åldersgrupp [15]."

Vad studierna sannolikt sätter fingret på är att män och kvinnor är olika. Och det är faktiskt inte särskilt förvånande att de visar att kvinnor i allmänhet hade bättre socialt stöd. Det är exakt det jag ser kliniskt i min vardag. Män som söker hjälp är mycket oftare än kvinnor totalt isolerade från vänner på ett sätt som är uppenbart. Faktum är att det också syns utanför kliniken, bland vänner och bekanta. Det förefaller vara ett mycket beständigt fynd, men vad forskningen också tycks säga är att män inte bryr sig lika mycket om sin isolering som en ensam kvinna. Det som är dåligt för det ena könet är inte nödvändigtvis lika dåligt för det andra. På samma sätt är det inte säkert att det som är bra för det ena könet är lika bra för det andra. Åter igen måste man dock förtydliga att detta gäller på gruppnivå. Enskilda individer kan naturligtvis reagera helt annorlunda. Alla kvinnor blir inte deprimerade av bristande socialt nätverk och alla män är inte ensamvargar som inte bryr sig om sin omgivning. Men återigen; män och kvinnor är olika och fungerar helt olika i många psykologiska sammanhang.

Låt oss återgå till femfaktorteorin. Det har alltså visat sig att såväl neuroticism och öppenhet är klart mer förekommande hos kvinnor än män. Detsamma gäller älskvärdhet/vänlighet (agreeableness). Det kan också påverka måendet hos den enskilde. För att inte säga måendet för andra. I en numera redan klassisk intervju i BBC:s Channel 4 försöker skjutjärnsjournalisten Cathy Newman oavbrutet med hjälp av olika härskartekniker sätta dit den kanadensiske psykologen Jordan B Peterson som kommit till tevestudion för att prata om sin bok _12 Rules for Life_. Hon är dessutom illa påläst på boken och har ett helt batteri med förutfattade meningar om allt som Peterson skrivit om. Antalet gånger han behöver säga "I didn't say that" är närmast oräkneligt. Efter ett tag kommer de in på ämnet osakliga löneskillnader (ett ämne jag återkommer till i kapitel 10). Peterson hävdar att de nio procentenheters skillnad mellan könen som finns i Storbritannien beror på många olika faktorer och alltså inte handlar om osakliga skillnader baserade enbart på kön. Han förklarar istället att de skillnader som existerar tvärtom huvudsakligen är helt sakliga och förutom självklara saker som skiljer såsom antal tjänsteår, val av arbete och utbildning så handlar också en mindre andel av förklaringsvärdet helt enkelt om att män generellt är mindre älskvärda och vänliga (agreeableness) än kvinnor, vilket ger dem en fördel i lönesamtalet.

Man behöver inte hålla med Peterson i sak, och jag är inte ens säker på att jag gör det fullt ut. Att män är mindre älskvärda än kvinnor i genomsnitt är inget bra argument för en eventuell löneskillnad, även om det sannolikt förklarar en del. Dock förtydligar han efter ett stort antal generaliserande och medvetet vantolkande frågor från Cathy Newman att denna skillnad i älskvärdhet bara gäller på gruppnivå och inte för enskilda individer. Cathy Newman pratar om löneskillnaderna på BBC där hon arbetar, men uppenbarligen har det gått väldigt bra för henne så de orättvisor hon pratar om gäller bara andra. Jordan B Peterson har en förklaring:

"Jag misstänker att du inte ligger högt på vänlighet och värme. Jag noterade det under vår konversation och jag är övertygad om att det draget varit bra för din karriär."

Vad han menar är att förutsättningen för att få ett toppjobb inom en klart tävlingsinriktad bransch är att man inte bara måste arbeta 70–80 timmar per vecka i åratal, man måste kanske vara beredd på att försaka saker som de flesta helt enkelt vill ha – som familjeliv, barn, ledig tid för att finna sig själv med mera. Frågan man kan ställa sig är varför någon skulle vilja ha det så. Det finns mycket data som styrker hans argument. Och egentligen räcker det med att fundera på hur tävlingar går till. Om någon söker ett toppjobb, kommer knappast de som vill ha samma toppjobb att ge sig utan strid. Att tro det är minst sagt naivt.

De rent biologiska faktorerna spelar mycket stor roll för varför vi beter oss som vi gör och varför vi har de egenskaper vi har. Med det sagt är det fortfarande viktigt när man försöker förklara biologiska fenomen att man först och främst förstår att vi alla är individer. Individer som emellertid sedan i sin tur kan delas in i olika grupperingar. Det ena utesluter inte det andra. Det innebär alltså att man för att förstå en människa, trots att denna är en egen individ, också måste förstå henne utifrån andra perspektiv såsom grupptillhörighet. Som det så vackert heter, man måste kunna hålla två tankar i huvudet samtidigt. Att inte klara av detta är i själva verket helt okontroversiellt för den sedvanliga radikalfeministen eller intersektionalisten eftersom det utgör grunden för deras människosyn (alltså oförmågan att hålla två tankar i huvudet samtidigt, vilket tycks vara svårt utan att gruppera folk). Svårigheten ligger dock inte i att hitta grupper som man kan dela in folk i, utan huruvida grupperingen man gjort stämmer överens med verkligheten eller inte. Det problemet löser visserligen den sedvanliga postmodernisten fiffigt genom att helt enkelt definiera sin egen verklighet. Och det är ju helt adekvat enligt deras världsbild eftersom de helt enkelt inte tror att det finns en sann objektiv verklighet.

Man har utifrån det faktum att allting omkring oss filtreras genom våra sinnen och sedan processas i vår hjärna (om man nu anser att vi har någon hjärna överhuvudtaget) dragit slutsatsen att ingenting är verkligt och objektivt. Alltså kan man hitta på vad som helst. Samtidigt har man definierat dessa overkliga verkligheter som helt verkliga. Låter det snurrigt? Det är det också. Om man till exempel sätter upp axiomet att all ondska beror på medelålders heterosexuella vita män eftersom de har så mycket makt i samhället, så övertrumfar den "sanningen" alla andra alternativa förklaringar till ondskan i världen. Om man, som debattören Ida Östensson från organisationen Make Equal, hävdar att alla män är våldtäktsmän så övertrumfar hennes påstådda verklighet den objektiva verkligheten att en extremt överväldigande majoritet av alla män _inte_ är våldtäktsmän. För man grupperar allt som man själv anser vara en del av en våldtäktspyramid till att också definieras som våldtäkt. Så även om en man aldrig någonsin våldtagit eller ens haft en tanke på att göra det så är man en del av problemet med våldtäkter bara genom att man tillhör fel kön. Att göra alla män till våldtäktsmän på basen av ett grupperat kön blir ren sexism. Även om en sådan gruppering till viss del kan synas korrekt är den i grunden fundamentalt fel. Det är i och för sig väldigt sällan – om ens någonsin – män blir våldtagna av kvinnor, men om grupperingen ska vara relevant måste ju en majoritet, eller åtminstone en stor minoritet, av alla i gruppen vara våldtäktsmän. En nivå som på intet sätt stämmer med verkligheten i civiliserade länder.

Antalet anmälda sexualbrott inklusive våldtäkter ligger på ungefär 1,5 promille per person i landet. Det innebär ungefär 3 promille av totala antalet män. I vissa undersökningar har man menat att det emellertid begås väldigt mycket fler våldtäkter än vad som anmäls och man talar då enligt BRÅ om cirka 20 000–25 000 fall per år. Det finns knappt 4 miljoner vuxna män i Sverige. Det skulle innebära att det – mycket högt räknat – rör sig om cirka 0,5 procent sexualbrott per antal vuxna män i Sverige. Och då har vi alltså tagit höjd för allt som inte anmälts i så hög grad att vi räknat med fyra gånger fler fall än vad som faktiskt anmäls, eftersom det självklart verkligen finns ett stort mörkertal. Vad som dock är ännu viktigare i sammanhanget är att det är mycket troligt att ett mycket stort antal av våldtäkterna begås av en och samma våldtäktsman. Så när Ida Östensson sitter i teveprogrammet "Breaking News" och säger att _"om det finns hundra offer så finns det hundra förövare"_ så visar hon antingen prov på synnerligen tveksam logisk förmåga eller ett fantasifullt sätt att hantera verkligheten.

Grupperingen som radikalfeministerna ägnar sig åt är orättvis mot alla de män som aldrig skulle drömma om att våldta en kvinna. En fullständigt enorm majoritet av alla män våldtar absolut inte. Professorn i psykologi vid Harvard University, Steven Pinker formulerar det tydligt i boken _Ett oskrivet blad_ :

"I de flesta kulturer behandlas män som våldför sig på kvinnor som avskum. Att män som kollektiv skulle vara inbegripna i ett brutalt krig mot det kvinnliga könet motsägs av det elementära faktum att män har mödrar, döttrar, systrar och hustrur, vilka betyder långt mer för dem än vad andra män gör. Eller för att uttrycka samma sak i biologiska termer: Varje människas gener förs vidare i andra människors kroppar, och hälften av dessa tillhör det motsatta könet."

Låt oss återgå till normalfördelningen och hur man förhåller sig till den. Olika grupper vill i allmänhet olika saker (som grupper betraktade, utan att alla individer i den gruppen därför vill exakt samma sak). Inom matematik (och alla objektiva vetenskaper) kan man se att väldigt många företeelser är normalfördelade. Om man till exempel tittar på en särskild egenskap (låt säga intelligens) så fördelas denna i befolkningen utifrån en normalfördelningskurva. Det innebär att de allra flesta har ett genomsnittligt likartat utfall avseende egenskapen. De allra flesta av oss ligger på ett IQ på cirka 100 (om man mäter det i IQ-test). Ju mer extremt IQ desto färre individer kommer att uppfylla kriterierna. Detta gäller såväl de som har extremt lågt IQ och de som har extremt högt. Likadant är det med till exempel älskvärdhet/vänlighet och neuroticism enligt femfaktorteorin.

Så när utfallet avseende någon särskild företeelse för en särskild grupp avviker från utfallet i en annan grupp måste man komma ihåg att så länge resultaten i de olika normalfördelningskurvorna överlappar varandra kommer det att finnas enskilda individer i den ena gruppen som har egenskaper vilka kanske bättre skulle ha passat in den andra gruppens medelvärde. Trots att skillnader blir tydligare i normalfördelningskurvans svansar så kan det till och med finnas individer som är så extrema att de är mer lika den andra gruppens extremer än den egna gruppens medelvärde. Mäns och kvinnors längd, som jag tidigare tog upp, är normalfördelade. Medellängd för kvinnor är 1,68 (i Sverige) och för män 1,81 (i Sverige). Det är alltså tydliga skillnader i längd mellan män och kvinnor, men det innebär alltså inte att det inte finns kvinnor som är längre än de flesta män. Om man ska göra undersökningar inom biologi, kemi, fysik eller någon annan vetenskaplig objektivt mätbar disciplin måste man känna till denna skillnad på gruppnivå och individnivå.

Så vad säger då studier på till exempel femfaktorteorin om könsskillnader? Och vad säger studier på olika psykiatriska tillstånd om olikheter mellan könen? Inte särskilt förvånande för oss som lever i den verkliga verkligheten och alltså litar på vad vi ser och hör, och har barn som är olika från början, så är det mycket tydliga skillnader vad gäller sådana personlighetsdrag. Det har gjorts ett flertal replikerade studier där man kan se tydliga olikheter på gruppnivå mellan könen avseende framförallt neuroticism och öppenhet. Kvinnor är överlag mer instabila emotionellt och mer öppna och vänliga mot omgivningen. Kanske inte så konstiga fynd för oss som alltså lever på planeten Jorden, men för postmodernister som bor på en annan planet är det rena skymfen. Därför gäller det att försöka vederlägga dessa fynd till varje pris om man ska vara en helyllefeminist.

Vi är ju inte likadana, och olikheterna tycks provocera. Således lyckades genusprofessorn Jane Hyde konstruera en ny verklighet i sina försök att söka jämställdhet genom likhet. 2005 gjorde hon en studie kallad "The gender simularity hypothesis" i vilken hon tog resultat från femfaktorteorin och twistade dem för sitt eget syfte (som man naturligtvis måste göra om man ska kunna vederlägga verkligheten). Det var dock smakfullt av henne att åtminstone kalla experimentet för en hypotes. Man får ju som bekant enligt Karl Poppers logiska positivism ha vilken hypotes som helst. Så länge den är falsifierbar vill säga. Och det är väl snarast där som Hyde (och andra genusteoretiker) fallerar. Vad Hyde fann var att de tydliga skillnader i öppenhet och stabilitet som man funnit i tidigare studier inte var självklara eftersom de kunde bero på hur man såg på sig själv. När män beskrev sig själva ville de helt enkelt inte beskriva sig som instabila eftersom det inte ingår i mansnormen. I själva verket, tycks Hyde mena, var de nog mycket mer instabila än de själva ville medge.

Till psykiatrin kommer människor med extrema varianter av personlighetstyper, som kan leda till problem. Emotionellt instabilt personlighetssyndrom är en sådan variant, även om man alltså kan ha neuroticism även utan en sådan diagnos. Vi ser faktiskt en del män med emotionellt instabilt personlighetssyndrom på våra mottagningar, men det är extremt mycket ovanligare än kvinnor med syndromet. Skulle det, som Hyde menade, kunna vara så att våra andra manliga patienter som inte visar upp denna symptomatologi helt enkelt spelar teater? På samma sätt, menade hon, förhåller det sig med kvinnor. De är helt enkelt instabila enligt könsmaktsordningen och därför beskriver de sig så. Stämmer det? Det är ju förvisso svårt att ange orsak till beteenden och egenskaper när vi har att göra med vuxna individer som ju kan ha påverkats av såväl uppväxt, sociala normer, kultur som alltså även patriarkatet.

2012 gjorde därför psykologen Marco del Guidice och medarbetare vid University of New Mexico en stor studie vilken de kallade "The distance between Mars and Venus: Measuring Global Sex Differences in Personality". Den fullständigt kullkastade Hydes hypotes. Inte bara genom att man kontrollerade faktorerna i femfaktorteorin (där flera alltså redan från början har visat sig vara olika mellan könen, bland annat just emotionell instabilitet, men även öppenhet och vänlighet). Genom att göra ytterligare mer ingående psykologisk testning fann man också att gruppskillnaderna mellan män och kvinnor avseende ett flertal likartade faktorer faktiskt var så stora att överlappet mellan normalfördelningskurvorna var betydligt mindre än vad man från början förutspått. Man måste då alltså komma ihåg att det alltid i sådana här sammanhang finns ett betydande överlapp på samma sätt som med den fullkomligt självklara skillnaden vad gäller mäns och kvinnors längd. Hela studien sammanfattas av författarna med följande slutsats:

"Idén att det endast finns små könsskillnader i personlighetsprofil mellan män och kvinnor bör avvisas baserat på inadekvat metodologi."

En av medförfattarna – Paul Irving – kommenterade resultatet med följande slutsats:

"Det var verkligen överraskande resultat. Den konventionella synen, och min egen syn, har varit att det skulle finnas ett mycket större överlapp, men skillnaderna är i verkligheten mycket stora."

Så det tycks som att ju noggrannare man mäter desto större blir skillnaderna. Dock kvarstår problemet med orsaken. Är det biologi eller kultur. Som ni redan förstått är det ju förmodligen lite av varje, men för att förstå den biologiska delen bör man läsa psykologiprofessorn Simon Baron-Cohens bok _The Essential Difference_. I den kan man ta del av alla de många studier som visar att pojkar redan tidigt i barndomen är mer intresserade av saker (och att systematisera) än flickor, medan flickor är mer intresserade av människor och att socialisera. Inte helt förvånande för oss som har levt några år och träffat en del barn. Baron-Cohen är verksam i Cambridge och man ska inte förledas att tro att hans forskning saknar substans bara för att han är kusin med Sascha Baron-Cohen, mer känd som Borat. Inget kunde vara mer felaktigt.

I boken beskriver han alltså hur tidiga skillnader mellan män och kvinnor faktiskt är, sett till dessa mentala olikheter. Hans och medarbetares studier visar att man kan särskilja pojkars och flickors intressen redan några dagar efter födseln. I försöken kunde bedömare utan att veta könet på bebisen med stor säkerhet avgöra om det var en pojke eller en flicka utefter hur de tittade på ansikten respektive en mobil. Skillnaderna var tydliga och replikerbara, det vill säga; andra forskargrupper har gjort likartade studier som visar samma sak. I den norska teveserien "Hjernevask" från 2010 intervjuar Harald Øya barnpsykiatern Trond Diseth. Han är professor vid Rikshospitalet i Oslo och som ett led i arbetet med att könsbestämma barn med ovanliga genetiska tillstånd som gör det svårt har de utvecklat ett test för att avgöra eventuella skillnader mellan könen i tidig ålder. Han menar att det är mycket tydliga skillnader från åtminstone nio månaders ålder hos normala friska barn, men tendensen finns tidigare än så.

Baron-Cohen får stöd i sina slutsatser också från mängder av andra forskare. I sin bok _Ett oskrivet blad_ listar Steven Pinker några av alla de skillnader man kan se mellan könen som verkar vara nedärvda biologiska skillnader snarare än kulturella. Han börjar med några egenskaper där normalfördelningskurvorna knappast ens överlappar varandra:

"Män har långt större förkärlek för tillfälliga och kravlösa sexuella förbindelser [...] Män som konkurrerar med varandra är långt mer våldsbenägna än kvinnor, ibland med dödlig utgång som följd. [...] Bland barn ägnar sig pojkar i långt högre grad än flickor åt hårdhänta brottningslekar [...] Även när det gäller den spatiala förmågan – att för sitt inre visualisera hur olika tredimensionella objekt förflyttas i rummet – är skillnaden påtaglig, i männens favör."

Fortsättningen är dock egentligen mer intressant. De egenskaper där de genomsnittliga skillnaderna är förhållandevis små är oerhört många. Det innebär inte att inte skillnaderna finns. Tvärtom. De existerar och i svansen på normalfördelningskurvan kan de vara mycket stora (se kapitel 9). Pinker noterar också att det är fler män som hamnar i respektive svans eftersom deras normalfördelningskurva är flackare.

"Det vill säga, det är proportionerligt fler män som hamnar i kurvans båda ändar. I vänstra änden finner man att pojkar i långt högre grad drabbas av dyslexi, inlärningssvårigheter, koncentrationsstörningar, känslomässiga problem och utvecklingsstörning."

Tydliga skillnader, som ju också Simon Baron-Cohen beskrev. Det är också fler män i den högra änden av normalfördelningskurvan, men mer om det i kapitel 9. Skillnaderna i normalfördelningskurvan är viktiga eftersom de förklarar hur även små skillnader spelar roll. Att dessa data är synnerligen likartade världen över och förhållandevis opåverkade av olika kulturer är också viktigt då det talar starkt för en biologisk mekanism:

"Skillnader mellan män och kvinnor är inte något godtyckligt påfund, ungefär som att köra på höger eller vänster sida. Sådana skillnader kännetecknar inte bara den västerländska kulturen, utan världen över anses män och kvinnor ha skilda naturer [...]. Många av de psykologiska skillnader som existerar mellan könen är precis av det slag som evolutionsbiologer skulle förutsäga utifrån de fysiska skillnaderna. För hela djurriket gäller att honor som investerar mycket energi och utsätter sig för en betydande risk i samband med varje ny unge [...] investerar också mer i omhändertagande av ungen efter födseln. [...] Att hanar i genomsnitt är större än honor (vilket är fallet hos människan) indikerar en evolutionär utveckling där artens hanar varit involverade i en hård konkurrens om parningstillfällena.
[...] Många av skillnaderna mellan män och kvinnor återfinns också bland andra primater, och faktiskt däggdjur i stort."

Pinker visar hur hjärnan påverkas av testosteronnivåer under lång tid, på strukturella och funktionella olikheter i hjärnan, hur biologiska styrmekanismer för utvecklingen skiljer sig mellan könen samt hur vi kognitivt påverkas av könshormoner över tid. Att detta är biologi i första hand och inte kultur stärks också av många studier. Inte minst av den metastudie som Pinker citerade, som visar att föräldrar i västvärlden tycks behandla sina barn tämligen likartat.

"En omfattande genomgång av 172 studier med totalt 28 000 barn visade att pojkar och flickor i stort sett fick lika mycket uppskattning och uppmuntran, stöd och värme; föräldrarna ställde samma krav och var lika stränga och kommunikationen var lika tydlig oavsett om det rörde sig om en son eller en dotter."

Den kanadensiske professorn i psykologi Jordan B Peterson har kommit att bli oerhört uppmärksammad globalt de senaste åren. Jag återkommer till varför senare i boken. Hans bok _12 Rules of Life – An Antidote to Chaos_ har blivit en internationell bästsäljare. Den listar, som titeln skvallrar om, olika förhållningssätt till hur man ska mogna som människa. Klart inspirerad av den schweiziske psykoanalytikern Carl Jung refererar Peterson till grundläggande mänskliga principer som finns i alla kulturer. Det är intressanta tankar, men det är framförallt när han närmar sig manligt och kvinnligt tänkande som det i detta sammanhang blir intressant. I boken konstaterar han utifrån såväl klinisk erfarenhet som från studier av det robusta faktum att pojkar som grupp är mycket mer tävlingsinriktade än flickor. De är också klart sämre på att lyda, vilket i sin extrem syns tydligt på förekomsten av trotssyndrom som är klart vanligare bland pojkar än flickor. Han sammanfattar den tidigare nämnda jämställdhetsparadoxen – det vill säga att ju mer jämställt ett samhälle blir, desto mer väljer män traditionellt manliga yrken och kvinnor de som traditionellt är kvinnliga. Det finns inte direkt utrymme för vidare diskussion efter det:

"Det är slående att dessa skillnader, som är starkt påverkade av biologiska faktorer, är tydligast i de skandinaviska länderna där frågan om jämställdhet mellan könen har drivits längst: det är motsatsen mot vad man skulle ha förväntat sig om man (allt mer högljutt) hävdar att kön är en social konstruktion. För det är det inte. Detta är inte frågan om en debatt. Data talar sitt tydliga språk."

Ju mer jämställt ett samhälle blir desto tydligare blir könsskillnaderna. Detta sannolikt eftersom jämställda samhällen är fria samhällen och i sådana gör folk det de vill göra istället för det som förväntas. Och då väljer helt enkelt män och kvinnor olika. Så skillnader är inte bara på molekylär nivå utan hela vägen från minsta cell till hela samhället.

Faktum är att på snart sagt varje område, alltifrån psykologiska normalvariationer vad avser sedvanliga egenskaper, psykiatriska tillstånd, endokrinologi, reumatologi, ortopedi, invärtesmedicin och immunologi till vissa infektionssjukdomar är skillnaderna mellan män och kvinnor replikerbara och påtagliga i all medicinsk litteratur. Ett argument som intressant nog också tycks användas av radikalfeminister (när det passar deras agenda att försöka påvisa vilka offer kvinnor är i alla avseenden i samhället). Samma debattörer som hävdar att det inte finns några skillnader alls och att (gissa nu vad som kommer) allt är ett uttryck för könsdiskriminering, gör ett stort nummer av att det bara görs forskning på män och inte (på de alltså helt biologiskt väsensskilda) kvinnorna. Om det – som samma feminister i alla andra sammanhang förefaller mena – inte fanns några biologiska skillnader mellan könen skulle det ju inte spela någon roll vilket kön man bedriver forskningen på. Påståendet saknar dock grund då man i princip alltid i modern forskning tar hänsyn till kön. Anledningen till det är att det är välkänt att skillnaderna är stora.

Fjärde kuren mot könsexperimenterande:

Gör ett objektivt teveprogram om biologi kontra kultur

Det finns alltså mängder med data som tydligt visar skillnader mellan könen. Det bedrivs kampanjer av diverse ideologer som försöker blanda ihop korten, men som Jordan Peterson sa: _"The data are in."_

I Norge löste man problemet med genusteorierna genom att på bästa sändningstid i NRK, Norges statstelevision, helt enkelt visa att kejsaren var naken. Det finns ingen anledning att hålla biologiska kunskaper hemliga för befolkningen. Om vi nu ska betala pengar till public service för att den ska vara objektiv bör denna allmänna kunskapslucka fyllas via en motsvarande insats runt om i hela västvärlden, men kanske framförallt i Sverige där man tycks vara minst medveten om biologiska fakta. Det finns mängder med kunniga forskare runt om på jorden som gärna ställer upp på intervjuer. Självklart är inte alla överens; så ser inte vetenskap ut. Men att det biologiska inflytandet på våra kön och hela vår personlighet är enormt stort råder det för erkända forskare ingen som helst tvekan kring. Vi är självklart också påverkade av kulturen. Det ena utesluter inte det andra, annat än om man har en färdig förklaring i förväg som säger att allt är patriarkala strukturer och inga andra förklaringar duger.

## KAPITEL 7

## _Nyspråket och kravet på trygga platser_

Allt sedan serien "Hjernevask" visades på norsk teve 2010 har jag och många velat göra en svensk version. Genom att intervjua erkända världsledande forskare på område efter område visade programserien tydligt hur stora skillnader det verkligen finns. En intressant följd blev att man i Norge strax efter teveserien ströp statliga medel till genusforskning. En utveckling som inte skett vare sig i Sverige eller Kanada där Jordan B Peterson är verksam.

Det är kanske inte så konstigt att stödet för genusforskning lever kvar just i Kanada. Landets premiärminister heter Justin Trudeau. Han (förlåt personen) är en bildskön man (förlåt person) vars politiska smörighet övergår till enfald i försöken att vinna poänger på en politisk korrekthet utöver det vanliga. Sedan han (förlåt hen) kom till makten har landet kommit att bli en nordamerikansk version av Sverige. Premiärministern kan på videoklipp, till folkets jubel, ses rätta en kvinna (förlåt mänochkvinnoriskor) i publiken som kommenterar att något är "good for all mankind" med ordet "peoplekind". Kanske inte så konstigt att Kanada är det första land i världen där man infört lagstiftning som inte bara begränsar vad man får säga, utan faktiskt gör det olagligt att inte tilltala människor (förlåt mänochkvinnoriskor) med andra pronomen än de som de själva godtyckligt valt att de vill bli tilltalade med. En idioti på så många plan att det skulle kunna bygga en avancerad form av utvecklingsstörning om idéer och juridik vore organismer. I det engelska språket finns inte heller ett påhittat könsneutralt pronomen, varför mänsklig (förlåt personlig) kommunikation mellan två henar (ja, där fick jag till det) blir oerhört komplicerad. Man (förlåt en) riskerar oavbrutet att trampa alla man möter verbalt på tårna och den som är närmast patologiskt lättsårad ges i lagtexten rätt.

Det är på grund av den lagstiftning som gäller i delstaten Ontario och går under namnet Bill C 16 som Jordan B Peterson blivit världskänd. Han vägrade helt enkelt att låta delstaten avgöra vad han ska använda för pronomen. Samtidigt gick han med på att om någon enskild person bad honom att bli kallad för något särskilt pronomen så skulle han göra det. Men staten har enligt Peterson helt enkelt inte med det att göra.

Jag har också funderat lite över det där. På svenska har man successivt bytt ut alla suffix som slutar med man till person. Som om det viktigaste för att vi ska uppnå jämställdhet vore att vi alla är könlösa hens. Språket är ju självklart viktigt, men frågan är om det är så viktigt som man tycks mena i den postmoderna världen. Poststrukturalismen och dess mest kända företrädare Jacques Derrida tycks ha påverkat oss mer än han hade kunnat hoppas på. Inte heller enbart på detta område. Rädslan för att ta skada av ord är kanske en av de företeelser som utmärker det tjugoförsta århundradets sätt att tänka.

Alla obehagliga åsikter (eller för den delen obehagliga sanningar) ska bannlysas, men det räcker inte med det. Forskarstudenten Lindsay Shepherd är bara en i raden av människor som rabiata extremister försöker tysta. Hela idén är att misshagliga röster inte ska komma till tals alls. När Lindsay Shepherd under våren 2018 planerade en två timmars föreläsning med en akademiker som inte föll vissa social justice warriors (SJW) på läppen fick hon via twitter veta att hennes arrangemang (som ingen var tvingad att gå på) skadar människor emotionellt. Det kan ta veckor till månader att processa det känslomässigt. Vad som är känslomässigt besvärligt framgår inte men en vuxen människa borde kunna tåla att höra en professor prata (särskilt om man inte ens behöver vara där).

En som däremot riskerar åtminstone hörselskador när han håller föredrag är Jordan B Peterson. Människor som inte vill låta honom hålla sina föredrag bryter sig regelmässigt in och stör genom att blåsa i tutor och skrika. Det kan vara så högljutt att det ringer i öronen. Märkligt nog tycks inte de universitet dit Peterson (och flera andra föreläsare) kommit för att hålla föredrag göra något för att förhindra dessa medvetna sabotage.

Allt ska rensas ut. All gammalpatriarkal språklig unkenhet, men någonstans på vägen blir det bara konstigt. Är det någon som på fullt allvar skulle mena att en kvinnlig ombudsman skulle vara mindre värd för att hon inte kallas ombudsperson? Eller att en manlig sjuksköterska skulle göra en annan typ av arbete om han istället kallas sjukskötare?

Hela tanken att tvinga människor att ändra sitt tilltal är en form av politiserat nyspråkstänkande. Ideologer försöker styra oss att bara tänka rätta tankar, men jag undrar över varför vi stoppar oss med de relativt små förändringar som redan skett. När man lyssnar på Justin Trudeau förstår man att detta bara är början på en fullständigt orwelliansk utveckling. Varför tillåts vi fortfarande använda orden människa och mänsklighet? Det kommer ju från ordet män som är plural av man. Borde vi inte, i linje med den fabelliknande Djurfarm vi tycks leva i, kalla det för personiska och personlighet. För er som inte är bekanta med George Orwell och hans två dystopiska romaner _Djurfarmen_ och _1984_ så kanske en förklaring är på sin plats.

_Djurfarmen_ handlar om hur djuren gör uppror mot människorna och utropar ett jämställt samhälle. Snabbt urartar dock hela projektet i och med att grisarna ser sig som överlägsna alla de andra djuren, och grisen Napoleon som tar makten kommer med nya förordningar som alla djuren måste följa. I takt med att grisarna blir mer människolika kommer också nya budord. Ursprungligen sägs att "Alla djur är jämlika". Något som senare ändras till att "Alla djur är jämlika men några är mer jämlika än andra". Romanen är skriven som en kritik mot Stalin och utvecklingen i Sovjetunionen men bär också vissa likheter med samhällsutvecklingen i modern tid. Man ändrar språket för att kontrollera vad folk tänker och tycker. För om folk tänker fel saker så blir det farligt. Detta utvecklade George Orwell än tydligare i sin senare roman _1984_ , som handlar om en diktatur där ledaren Storebror övervakar alla invånare och med hjälp av att ändra språket omöjliggör revolt. I nyspråket som man inför finns inga synonymer och inga nyanser.

Ni kanske tycker att det är tokigt att en kvinna kan kallas gärningsman eller att en man är sjuksköterska. Varför inte bara ändra? Det känns ju konstigt annars. Och visst ligger det något i det. Och vad är det för fel på att använda ordet hen egentligen? Det är ju praktiskt och bra när man inte vet om man har att göra med en kvinna eller man. Problemet är att allt detta inte alls handlar om pragmatism utan om politik. De nya könsneutrala orden har inte uppkommit som naturliga förändringar i språket beroende på att saker och ting ändras, utan det är en uttalad nyspråksstrategi för att förändra människors sätt att tänka. Den säger oss att alla är könlösa, utbytbara, likadana. Och även om det är konstigt med en kvinnlig ombudsman så är det ännu konstigare att ändra ord i avsikt att tvinga människor att tänka "rätt". Det är hjärntvättens första och bästa vapen. I det håller jag med genusteoretikerna. Vad man kallar saker kan vara mycket viktigt. Just därför ska man som makthavare akta sig för att tvinga medborgarna att prata på ett särskilt sätt. Det är bland annat det som yttrandefriheten handlar om.

Det bästa sättet att styra människor är att göra det utan att de förstår att de är styrda. Jag hoppas och tror dock att dagens språkpolitiska prästerskap kommer att misslyckas med det. Visserligen ändrar många av oss vårt sätt att uttrycka oss i vissa avseenden relaterat till korrekthet, men styrningen är för tydlig. Man kan – som Abraham Lincoln uttryckte det – lura vissa människor hela tiden, lura alla människor emellanåt, men man kan inte lura alla människor hela tiden. Alltså räcker det att folk inser att det är en dålig idé att söka jämställdhet genom att försöka vara likadana eftersom vi ju inte är helt lika. Vi är alla olika. Ingen man är som en annan man och ingen kvinna är den andra lik. Och vi är alltså inte lika mellan könen heller. Att överhuvudtaget prata om jämställdhet om alla ändå är lika förefaller för övrigt mindre meningsfullt. I en sådan situation behövs ju inga större strategier. Då skulle det ju hända av sig själv. Just eftersom vi är olika blir jämställdhet viktigt.

I mitt arbete som chef för en psykiatrisk öppenvårdsmottagning i Stockholm var jag för två år sedan inblandad i en kontrovers kring en patientenkät som vi skulle ge till alla patienter för att se hur nöjda de var med vården. På önskemål från några högljudda personer hade någon ansvarig person på företaget då angett svarsalternativen "man", "kvinna", "vill ej ange" och "annat" när den svarande skulle beskriva sig själv. Min sekreterare som skulle administrera blanketterna blev synnerligen provocerad av "annat" och gjorde mig uppmärksam på det. Självklart kan man inte vara "annat" än man eller kvinna. Inte ens en transperson är "annat" utan definierar sig ju som det motsatta könet men knappast som "annat".

Vi tog därför bort alternativet och tänkte att de som inte vill definiera sig som man eller kvinna kan svara "vill ej ange". Man kan tycka att det var lite smågrinigt av oss, men då bör man betänka att vi faktiskt arbetar inom psykiatrin och stundtals har att göra med psykotiska människor, varför vi inte vill uppmuntra vanföreställningar. Vi tycks dock vara tämligen ensamma i den realistiska synen på människan. Minns mannen som gick runt på universitet i USA och bland annat påstod sig vara en lång sjuårig kinesisk kvinna. I Sverige gjorde Hanna Lindholm exakt samma sak på Södertörns högskola. Resultatet var nästan identiskt med det som skedde i ursprungsförsöket i University of Washington. Folk köper vad som helst. Och en viktig orsak till det är den aggressiva stämning som snabbt sprider sig om man inte gör det.

Året efter att vi tog bort "annat" från patientenkäten var alternativet tillbaka. Vi vek ner oss efter mycket högljudda protester från en pytteliten minoritet. Det var dock flera patienter som faktiskt tyckte att alternativet "annat" var provocerande. Faktiskt fler än de högljudda som krävde att få definiera sig så. Frågan är dock inte särskilt viktig, varför de minst högljudda anpassar sig efter de som skriker högst. En deprimerande men också lite förtröstansfull insikt. Deprimerande eftersom den allt aggressivare minoriteten social justice warriors och icke-binära queerpersoner som varken är hetero, homo eller trans sätter dagordningen. Förtröstansfullt eftersom de är så få egentligen. Om man skulle lyssna på gruppen skulle man annars tro att alla millennials helt tappat all rim och reson. Så är det förstås inte. Men de hörs och syns. Och de agerar.

Antalet högljudda protester i vilka man krävt professor Jordan B. Petersons avgång från University of Toronto är enormt efter att han vägrade att acceptera delstatslagen Bill C16, som gör det straffbart att inte tilltala personer med det personliga pronomen de själva anser sig vilja ha. Förmodligen hade han också fått avgå om han inte varit en så etablerad forskare och publik föreläsare redan innan han hamnade i klammeri med radikalfeministerna, intersektionalisterna och en mängd social justice warriors. Han har blivit uppkallad till rektorn för universitetet två gånger för att förklara sig och göra avbön – något han har vägrat. Men har man inte en lika tydlig position ligger man sämre till.

Den kanadensiska doktoranden Lindsay Shepherd (samma kvinna vars föreläsningsinbjudningar behövde processas emotionellt i månader) hotades med avsked när hon i en föreläsning om könsneutrala pronomen hade fräckheten att visa ett videoklipp med professor Peterson. Hon tog inte ens parti för honom utan visade också en företrädare för motståndarsidan på video. Man kan numera få sparken för nästan allting som bara andas blasfemi mot den genussektionalistiska kyrkan. Till exempel genom att visa en film där en person (som Lindsay Shepherd dessutom var tydlig med att hon inte höll med) hävdar att det är orimligt att i lag kräva att folk ska bli tilltalade med det pronomen de själva hittar på. Detta är ofattbart för att uttrycka det milt.

Det är numera i Trudeaus Kanada så kontroversiellt att påstå att människor biologiskt endast har två kön (det extremt ovanliga tillståndet hermafroditer och andra exceptionella kromosomavvikelser undantagna) att en person kan få sparken bara genom att visa en film på en person som har den åsikten. Detta trots att det utifrån all biologisk kunskap är ett helt trivialt och oomtvistat påstående. I Sverige är det inte väsensskilt annorlunda. I USA blir det upplopp när kontroversiella professorer kommer till universitet och föreläser. Likartad utveckling ser man i Storbritannien. Christina Hoff Sommers, som är professor i filosofi och som skrivit de kritiska böcker _Who Stole Feminism_ och _The War on Boys_ om genusradikaler, möts under föreläsningar i USA av så mycket hot och högljudda protester att åhörarna vid flera tillfällen inte har kunnat höra hennes föreläsningar. Likadant ser det ut för många andra intellektuella personer som inte faller de högljudda fanatikerna på läppen.

I stora delar av den amerikanska universitetsvärlden är social justice warriors alltså på så stark frammarsch att själva yttrandefriheten är hotad. Som ståuppkomikern Adam Carolla uttrycker det: _"Yttrandefrihet är tillåtet på universitetsområdet såvida du inte hör idéer du inte tycker om."_

Under hösten 2018 kommer Carollas och hans kollega Dennis Pragers film "No Safe Spaces" ut. Den tar upp det gigantiska problem som kommit att spridas över hela västvärlden med epicentrum i USA. Den enorma intoleransen som, förklädd till att handla om jämställdhet och jämlikhet, egentligen bara är diktatorisk och hotfull. Det rör sig om en skruvad variant av rasistiskt och sexistiskt präglad ideologi som bara vänt på begreppen. Så länge man tar parti för den som uppfattas vara i underläge så förefaller alla argument fungera. Man blir därför inte så förvånad när man läser om avhandlingar som handlar om hur gnälliga vita kvinnor är. Akademin har kommit att acceptera rent rasistiska argument; så länge det är en vit människa som ska stå i skamvrån så går det bra. Den som anses privilegierad per automatik kan alltid kritiseras i grupp. Och enklast är det att gå på alla vita män. En av de intervjuade i filmen "No Safe Spaces", Everett Piper, som är rektor vid Oklahoma Wesleyan University, formulerar hela intersektionalismen, radikalfeminism och dess ömfotade tankar kring safe spaces och institutionaliserad lättkränkthet: _"Det är ideologisk fascism. Antingen är du en del av oss eller så är du inte välkommen."_

Piper blev känd I USA när han 2015 skrev ett öppet brev till sina studenter på Oklahoma Wesleyan Universitys hemsida:

"Den senaste veckan kom det fram en student efter universitetsmässan och klagade på att han kände sig utsatt och som ett offer efter en predikan som handlade om 1 Korintierbrevets 13 vers. Det förefaller som att denne unge forskare kände sig kränkt eftersom en predikan om kärlek gjorde att han mådde dåligt av att han inte visade sig kärleksfull. I hans inre gjorde talaren fel genom att han och hans kamrater kände sig obekväma.

Jag hittar inte på detta. Vår kultur har alltså lärt våra barn att bli så här självupptagna och narcissistiska. Varje gång deras känslor är sårade antar de en offerroll. Alla som vågar utmana dem och alltså får dem att 'må dåligt' över något är 'hatare', 'trångsynta', en 'förtryckare' eller en 'förövare'.

Jag har ett meddelande till denne unge man och andra som vill lyssna. Den känsla av obehag som du har efter att ha lyssnat på en predikan kallas för samvete. Det är meningen att man ska må dåligt av ett altaranrop. Man ska känna skuld. Målet med många bra predikningar är att man ska erkänna sina synder – inte vagga sig själv i själviskhet. Det primära målet med kyrkan och den kristna läran är din bekännelse – inte ditt självförverkligande.

[...]

Oklahoma Wesleyan är inget 'safe space' utan en plats där man ska lära sig saker: lära sig att livet inte handlar om dig, utan om andra; att de obehagliga känslor du har när du lyssnar på en predikan kallas för skuld; att sättet att hantera det är att ångra allt som du gjort fel istället för att skylla andra för allt som är fel på dem. Detta är en plats där du snabbt måste lära dig att växa upp. Detta är ingen förskola. Det är ett universitet."

Det är fantastiskt att så många unga människor haft det så bra under sin uppväxt att de på fullt allvar kan bry sig så mycket om sig själva och bli så upprörda för absolut ingenting. Förmodligen är det ett av de bästa måtten på att samhället kommit skyhögt upp på Maslows behovstrappa. Man kan tycka att det dr Piper säger i sitt brev borde vara helt självklart för alla, men så ser inte västvärlden ut. Joanna Williams är doktor vid universitetet i Kent och arbetar på tankesmedjan Spiked. Hon kom 2017 ut med boken _Women vs Feminism_ , där hon problematiserar hela den världsbild som kommit att prägla en stor andel av de unga människor som vuxit upp kring millennieskiftet och kommit att kallas för millennials. Lättkränkta snöflingor som tar illa vid sig av allting. Jag vill dock ge perspektiv på det.

Bara för att en liten grupp millennials är särskilt högljudda och fascistoida i sin postmodernistiska världsbild så innebär det inte att hela gruppen ser ut så. Man får en helt annan bild om man läser _Enlightenment Now_ av Steven Pinker. Det finns naturligtvis mängder av realistiska och liberala unga människor som inte alls dragits med i överdrifter och kravaller på universitet. Sannolikt är de i tämligen stor majoritet men de hörs inte lika mycket. Och så ser ju tyvärr mänsklighetens historia ut. Den lilla högljudda minoriteten styr eftersom de andra är konflikträdda och håller tyst. Jag skrev en krönika om det i _Göteborgs-Posten_ i februari 2016, vars slutsats är att det handlar om vår förmåga att anpassa oss och att härma andra. Något som gör att vi är lättledda:

"När en självutnämnt politiskt korrekt samling högljudda och fanatiska människor sätter agendan över vad de anser vara fint att tycka, är det lätt att vanliga människor helt enkelt håller tyst. Eller ännu värre, spelar med. Tills allt krackelerar och kejsaren visat sig vara naken."

Tills allt är genomskådat tycks det dock bara bli värre. Det sker upplopp på University of California, på Yale och på många flera andra ställen runt om i USA. Protester sker regelmässigt om universiteten bjuder in professorer som beskriver en verklighet som inte överensstämmer med den som vissa högljudda element beskriver. Efter den här boken kan jag nog räkna med liknande incidenter om jag mot förmodan får en inbjudan av något fint universitet i USA.

När professorer i USA får hotbrev och avskedas, när föreläsningar ställs in om de inte följer de fascistoida elementens kulturrevolutionära bild av postmodernismen som dogm, har vi ett problem. Men det är mer institutionaliserat än att bara gälla högljudda studentprotester. I Sverige och alltså i stora delar av västvärlden finns detta inbyggt i institutionerna. Den ideologiska postmodernismens enögdhet är upphöjd till dogmatisk lag. Något som höga politiker aktivt medverkar till genom anslagsförfaranden och nya regler som universiteten ska följa.

I november 2017 skrev ledarskribenten Ivar Arpi i _Svenska Dagbladet_ en artikelserie där han konstaterade att man numera inte kan läsa i stort sett något ämne på Lunds universitet utan minst 40 procent kvinnliga författare på litteraturlistan. Något som blev mycket besvärligt för statsvetaren Erik Ringmar, som föreläste om fascismen vid 1900-talets början. Det här ingår i något som kallas för jämställdhetsintegrering. Det innebär inte att man vill uppnå jämställdhet, vilket ju den övervägande majoriteten är för och som de facto redan finns tydligt på universiteten i västvärlden, utan istället handlar det, enligt de politiska direktiven från världens första "feministiska regering", om att man vill slå sönder patriarkala strukturer. I praktiken förutsätter man helt enkelt att alla som inte är vita, heterosexuella medelålders män är förtryckta och inte kan företräda sig själva. Hur det verkligen ser ut är man inte intresserad av. För att det inte ska ske några undantag eller missförstånd så har budskapet också tydligt basunerats ut till alla högskolor och universitet i Sverige.

Så när Erik Ringmar skulle hålla sin kurs om fascisterna och anarkisterna i början på 1900-talet ålades han att ha med Judith Butler på sin litteraturlista. För er som inte är familjära med poststrukturalismen kan sägas att Judith Butler är en nutida professor i retorik som hävdar att människors kön är konstruerade av språket. Hon har möjligen viktiga saker att tillföra, men det råder nog inget som helst tvivel om att en queerfeministisk språkprofessor inte är relevant läsning om man ska fördjupa sig i antidemokratiska rörelser för drygt hundra år sedan. En poäng som är svår att förbise för alla tänkande varelser och som också Erik Ringmar tog upp med universitetsstyrelsen när han ålades ha hennes bok på kursen.

Så långt har indoktrineringen av befolkningen gått att inte ens självständiga föreläsare med specialkunskap om sitt eget ämne har rätt att välja vilken litteratur de vill. Det bör dock tilläggas att det bara gäller det ena hållet. Det går naturligtvis utmärkt att ha en litteraturlista inom vissa ämnen där över 90 procent av all litteratur är skriven av kvinnor. Det är i och för sig inget man bör kritisera eftersom det, till skillnad från antiintellektuella kvoteringar avseende manliga författare, kan vara helt adekvat. Det finns ju trots allt ämnen där det företrädesvis är det ena könet som har skrivit den mest relevanta litteraturen. Och när det gäller fascismen och anarkismen i början av 1900-talet var de till närmast 100 procent män.

Så vad tycker Judith Butler själv om att man tvingade in henne på litteraturlistan? Man kan ju tänka sig att hon skulle vara mycket glad över en sådan ära. I en intervju i tidskriften _Kvartal_ , november 2017, informerades Butler om den litteraturlista som hennes egen bok påtvingades vara en del av och svarade så här:

"Om vi bygger ut tvångsmakten inom akademin när vi försöker förverkliga ett rättviseideal så offrar vi idealet om akademisk frihet och det är särskilt viktigt i tider då auktoritarism och fascism breder ut sig."

Det förefaller som om Butler inte är helt förtjust över Lunds universitets inskränkning av vad akademiker faktiskt ska lära ut:

"Jag är motståndare till att man ålägger lärare att undervisa specifika texter eller författare. Jag skulle själv avvisa alla sådana försök från institutionens sida, oavsett vilka samhälleliga mål man försöker uppnå med denna metod. Metoden är förkastlig, och målen kan inte uppnås med tvång."

Det kunde inte sagts bättre, om det så sades av Judith Butler själv. Vilket det alltså gjordes. Man uppnår inte kunskap genom censur. Man uppnår inte frihet och jämlikhet genom att hota meningsmotståndare med stryk, och man kan inte rucka på snedfördelningar man ogillar genom att kräva kvotering.

Den som blir inkvoterad tar platsen från en som har bättre meriter. Man tar en plats där man inte hör hemma eftersom man inte är bäst lämpad för jobbet. Och de som inte är inkvoterade kommer inte heller må bra eftersom de inte med säkerhet vet om ifall de blev "utkvoterade". Om jag vore inkvoterad skulle jag inte heller vara nöjd. Man vet ju då att man är en andra klassens akademiker (eller vad det nu rör sig om), någon som inte kommit in på egna meriter utan bara för att man är utsedd som offer. Någon att tycka synd om.

Femte kuren mot könsexperimenterande:

Om det alltid finns ett golv som plockar upp oss alla, finns det också ett tak att slå skallen i

Det är oerhört mycket lättare att bedriva undervisning om de som man undervisar är motiverade, kapabla och vet att det gäller något. En lärdom från stressforskning är att människor i allmänhet inte blir mindre stressade av att man sänker kraven. Det man behöver är snarare en kombination av bra stöd och samtidigt högt ställda förväntningar. Om man inte får krav på sig är ju inte det man gör på riktigt.

Man kan återkommande läsa om hur förkunskaperna till universitetet har varit ständigt sjunkande de senaste tjugo åren. Som jag skrev i min bok _I trygghetsnarkomanernas land_ skulle flera av dagens C-uppsatser inte ha passerat som B-uppsatser för några decennier sedan. Därmed inte sagt att allting var bättre förr, det var det inte. Vad flera debattörer har varit rörande ense om är dock att utvecklingen med en allt mer diffus skola och sedan universitetsvärld är destruktiv. I kombination med enorma ordningsproblem i klassrummen blir barn och ungdomars utbildning lidande.

En stor missriktad förståelse för – och minskade krav på – personer med olika funktionsnedsättningar gör att alla andra elever riskerar att inte få studiero. I alla tider har man kunnat relegera elever som inte sköter sig. Det togs bort i Sverige redan innan jag började skolan. Det är djupt olyckligt. Om det alltid finns ett golv som plockar upp dig oavsett hur illa du beter dig så lär du dig inte konsekvenserna av ditt handlande. Och då är det svårare för såväl dig som för dina klasskamrater att växa.

## KAPITEL 8

## _Den grupperade meningslösa individen_

Vetenskapligt sett är det tydligt att oavsett gruppskillnader så är variabiliteten inom de olika könen betydande. I allmänhet kan skillnader mellan olika individer vara klart större än mellan könen. Men det innebär inte att det inte finns skillnader mellan grupperna. Det är detta som märkligt nog så kallade social justice warriors inte tycks förstå. Det finns påtagliga skillnader mellan grupper som kan förklara såväl val av karriärer eller olikheter på gruppnivå avseende till exempel aggressivitet eller älskvärdhet. _Samtidigt_ är skillnaderna inom gruppen så stora att det naturligtvis inte kan ske några kvoteringar baserade på att någon individ råkar tillhöra ett särskilt kön. Skjutjärnsjournalisten Cathy Newman är bara ett exempel på att man inte behöver tillhöra det manliga könet för att kunna skatta lågt på älskvärdhet. Det är den mest kompetenta individen för det enskilda uppdraget som bör få tjänsten. Allt annat är diskriminering. Allt annat är sexism. På samma sätt fast i ännu högre grad gäller detta olika etniskt ursprung eller hudfärg. I de sammanhangen är gruppskillnaderna ännu mindre än mellan man och kvinna (där de som sagt ändå tydligt existerar). Och finns skillnader är det inte avhängigt vare sig hudfärg eller klass utan kan bättre förstås utifrån olika kulturer.

En av de forskare som intervjuades i "Hjernevask" var Richard Lippa. Han kommenterar dr Janet Hyde som tyckte sig ha funnit starka belägg för att det inte finns några verkliga psykologiska skillnader mellan män och kvinnor. Hon hänvisar till att avståndet mellan North och South Dakota naturligtvis inte är större än gränsen mellan dem. Lippas svar till henne illustrerar det feltänk som hela genusmaffian gör sig skyldig till:

"Hyde föredrar att prata om avståndet mellan North Dakota och South Dakota. Emellertid kan hennes metafor, oavsiktligt, visa en sanning som hon är ovillig att erkänna: om man reser från det multivariata centrumet i en stat till den andra, så kommer man ändå att ha en mycket lång väg att gå."

Detta är inte konstigt att förstå på ett intellektuellt plan och är på inget sätt ologiskt. Självklart är avståndet mellan de två angränsande staterna North och South Dakota bara vägen över gränsen mellan dem, som Hyde påstår. Men vad Lippa förtydligar är att avståndet mellan de centrala delarna av staterna är mycket långt. En sådan insikt tycks dock väcka oerhörda känslor. Att diskutera könsskillnader är det säkraste sättet att bli föremål för en hårdnackad och oförsonlig grupps inbitna hat. Det kommer att få dig felciterad, hopgrupperad med åsikter du inte delar och det kommer att leda till att denna högljudda grupp kommer att vilja få bort dig från all form av seriös debatt så snart som möjligt. Det sämsta utgångsläget man kan ha för att diskutera dessa känsliga och komplexa frågor är att vara en vit medelålders heterosexuell man.

Jordan B Peterson har kommit att bli den nya fixstjärnan bland de som inte köper radikalfeministernas argument. Om man lyssnar på honom är det märkligt att ta del av de attribut som den radikala identitetsvänstern ger honom. Man kan förmodligen säga mycket om dr Peterson (och om vem kan man inte det), men att hävda att han skulle vara alt-right eller okunnig inom psykologi eller ovetenskaplig säger helt enkelt mer om den som säger det än vad det säger om Jordan B Peterson. Att han inte köper att hela världen blir bättre av att vi grupperar in offer som en del av en könsmaktsordning eller förövare som patriarkatet. Det är helt enkelt svårt att svälja att en sådan indelning skulle förklara hela den mänskliga naturen. Det är ju helt enkelt fel, såväl i ett sedvanligt historiskt perspektiv som i ett evolutionärt. Hierarkier finns bland alla utvecklade djurslag, även bland djur som fanns långt före människan. Det är biologiskt programmerat. Jordan B Peterson tar humrar som exempel. De är 350 miljoner år gamla och använder samma serotonerga signalsubstanssystem (dvs ämnen som hjärnan använder som styrsubstanser för att reglera våra känslor och tankar) som vi människor för att dela in sig i rangordning. Hur man än försöker att smutskasta Peterson så blir det svårt. En man med kunskaper i psykologi, filosofi och biologi, som kan sin Darwin och evolutionslära och som dessutom kan dra något vettigt ur Bibeln, är helt enkelt svår att avfärda.

Men för att denna kunskap ska kunna sippra ner till andra mindre belästa krävs att man gör upp med relativismen. När en professor i psykologi med alla dessa kunskaper diskuterar med en 18-årig tyckare (som för att låna Jordan B Petersons beskrivning "för sex år sedan var tolv år gammal") är världen inte relativ. Den ena har kunskap, erfarenhet och bildning och den andre har i bästa fall ungdomlig entusiasm. I sämsta fall hybris. Världen må vara relativ på många plan, men kunskap gjorde att vi kunde gå från att tända eld med hjälp av flintastenar och murken ved till en värld där 18-åringar sitter som zombier vid datorer och tror att de kan någonting de faktiskt inte har en aning om.

Vi människor är olika från början. Vi har olika intressen, olika förutsättningar och olika drivkrafter. Våra personlighetsdrag har inte uppkommit ur ett vakuum utan finns i hög grad redan när vi föds. Detta är bortom allt tvivel. Frågan är mycket grundligt beforskad. I den övergripande "Meta-analysis of the heritability of human traitsbased on fifty years of twin studies" som publicerades 2015 i _Nature Genetics_ gick man igenom ett stort antal personlighetsdrag för ungefär 14 miljoner tvillingpar (det är många tvillingar det) i nästan 40 länder och slutsatsen var att det finns övertygande bevis för att _alla_ personlighetsdrag är ärftliga (i mer eller mindre hög grad).

Alltså kan man inte med någon form av heder i behåll argumentera för att alla ska vara lika från början. Det finns inga som helst belägg för den tanken. Så att söka jämställdhet via utfall är i bästa fall meningslöst. Redan Konfucius som levde i Kina cirka 500 år före Kristus konstaterade att vi alla är olika från början:

"Lika möjligheter ger samma möjlighet för alla att visa sina olika talanger."

Att försöka uppnå jämställdhet genom att förvandla alla till likadana zombier istället för att försöka ge alla samma möjligheter att bli precis det de vill bli, blir synnerligen orättvist. Jordan B Peterson formulerade det tydligt när han blev intervjuad i Joe Rogan Show:

"Jag kan inte tänka ut någonting som vi kan sträva efter i samhället som leder fortare till helvetet än jämlikhet i utfall. De historiska bevisen för det sjuka i att ta den vägen är så starka att man antingen måste vara historiskt ignorant bortom obegriplighetens gräns, illvillig eller förbittrad långt bortom normal fattningsförmåga, för att tycka att det är en bra idé"

Vad han menar är uppenbart. Kulturrevolutionen i Kina, Gulag i Sovjetunionen, Pol Pots dödsfält. Varje mänskligt försök att sudda ut skillnader och försöka producera kloner i form av "tomma pappersark" som man kan fylla med vad som helst och därmed göra vad man vill med har snabbt lett till massdöd. När kollektivet blir en grå massa avhumaniseras alla och då kan man göra vad man vill med meningsmotståndare. Eller för den delen personer som inte har någon verbaliserad mening alls. Eller till och med håller med men kanske inte riktigt till hundra procent. I dagens samhälle har vi tack vare en månghundraårig utveckling mot allt mer frihet, logiskt tänkande och vetenskap kommit att bli så fria att några av oss tycks ha tappat bort landvinningarna helt. Det märks när man tror att resan mot fullständig konformitet skulle vara värd att beträda.

Vi har inte uppnått det enorma historiska välståndet för en allt större grupp människor genom att söka ett jämställt utfall. Det är genom att bereda människor jämställda möjligheter oavsett de skillnader vi har med oss genetiskt och utifrån miljöfaktorer vi inte kan påverka. Vad vi nu ser är återkomsten av grupptänkande kring kön, ras, etnicitet och sexuell läggning. Vi ser starka rörelser med mycket mer inflytande än vad som motiveras av antalet medlemmar som utifrån rent sexistiska och rasistiska motiv försöker uppnå jämställdhet i utfall. Men då inte jämställdhet för individer utan kvotering av grupper. Det måste vara si och så många kvinnor i en bolagsstyrelse, eller personer med avvikande sexuell läggning eller särskild hudfärg. Hur har vi hamnat där? Har vi inte lärt oss någonting av 1900-talets groteska utrensningar? Har inte Nazityskland lärt oss att sluta upp med att dela in folk efter raser? Har inte Sovjetunionen lärt oss att inte kräva millimeterrättvisa?

Min poäng med att lyfta fram att människor är olika individer och samtidigt tillhör grupper som har olika förutsättningar från början är för att vi måste veta det för att alla ska få lika möjligheter. Om vi utgår från den vetenskapligt visat felaktiga förutsättningen att det inte finns några egentliga skillnader mellan könen kommer vi lättare (tvärs emot vad genusteoretikerna tror) att hamna i rent ideologiska omskapningsprojekt med syfte att tvinga människor till saker de helt enkelt inte vill. Därför är det viktigt att komma ihåg följande: historiskt har grupptänkande lett till död och förintelse. Men det är inte biologiska fakta som dödar. Det är tolkningen av världen. Orsaken till döden och förintelsen handlar varje gång om avhumanisering. Genom att förneka vår mänskliga natur avhumaniserar vi varandra. Om vi bortser från att vi faktiskt ärver egenskaper lite olika beroende på i första hand vilka individer vi är, men också eftersom män och kvinnor faktiskt är olika från början, så behandlar vi folk som om de vore maskiner. Kloner som ska fyllas med ideologiskt snömos. Maskiner färdiga att omformas i ett socialt experiment utifrån ingenjörskonst. Denna föreställning är på väg tillbaka (det ser vi bland annat tydligt på universitet i USA där människor attackeras för att de tycker olika eller har fel hudfärg – läs vit) och kan komma att ge hemska effekter för mänskligheten.

Elio Martino beskriver i _Quillette Magazine_ 5 under rubriken "Training Toxic Masculinity Out of Children" en fruktansvärd utveckling, där man utifrån föreställningen att vi alla föds som oskrivna blad ser manlighet som en social konstruktion vilken ska bekämpas.

I artikeln citerar han förskolläraren Karen Kellers självsvåldiga experiment som hon själv skryter med i tidningen _The Washington Examiner_. Keller förvägrar pojkar att leka med lego för att flickorna ska göra det istället. Ett beteende som är sanktionerat standardförfarande på många förskolor i Sverige. Att det blivit en del av det skandinaviska genusexperimentet med barn i förskoleåldern gör mig inte förvånad. Det är ju inskrivet i vår förskolestadga att vi ska motverka "könsstereotypt beteende". Så om Kalle vill leka med lego och Stina absolut inte vill göra det så ska Stina tvingas att bygga medan Kalle ska klä ut sig till Snövit. Allt för att minska "den toxiska manligheten". Den historiska parallellen behöver nog inte förtydligas.

För att än en gång gå tillbaka till Cordelia Fine och hennes förslag om att låsa in halva befolkningen (eller vad hon nu hade tänkt sig) för att kunna uppnå exakt lika utfall mellan könen. Jordan B Peterson resonerar kring hur en sådan strategi skulle gå till i sin bok _12 Rules for Life_. Han konstaterar att vi ju faktiskt påverkas av kulturen (något som alltså inte på något sätt motsäger de stora biologiska könsskillnader som finns). Det finns studier som visar att man med väldiga skillnader i kulturell uppväxt hos bortadopterade enäggstvillingar kan få tämligen stora skillnader i IQ, vilket ju inte alls är konstigt. I IQ-test mäter man i hög grad kunskaper. Kunskaper förvärvas och för att det ska ske måste man öva och läsa:

"Vad sådana studier tyder på är att vi förmodligen kan minska de nedärvda skillnaderna mellan pojkar och flickor, om vi bara vill utöva tillräckligt mycket yttre tryck. En sådan strategi skulle på inget sätt säkerställa att man ser till att människor av båda könen får bestämma själva över vilka val de vill göra. Valfrihet har ingen plats i den ideologiska bilden: om män och kvinnor frivilligt agerar så att de skapar genusojämlika utfall, så måste dessa val, enligt teorin, ha varit förutbestämda av kulturella snedvridningar. Om det då existerar könsskillnader så är alltså alla i de sammanhanget hjärntvättade offer. Den rigorösa kritiska genusteoretikern är alltså moraliskt skyldig att få dem på bättre tankar. Det betyder att alla de redan rättvisetänkande skandinaviska män som inte är särskilt intresserade av att bli sjuksköterskor måste genomgå ännu mer omprogrammering. Detsamma gäller, i princip, för skandinaviska kvinnor som inte är så intresserade av att bli ingenjörer. Hur kan man tänka att en sådan omprogrammering ska se ut? Var går gränsen? Sådana förändringar dras allt som oftast förbi varje rimlig gräns innan de överges. Maos mördarvälde under kulturrevolutionen borde ha lärt oss det."

Om inte ens den extrema politik som bedrivs i Skandinaven idag räcker till så kräver Karen Keller, Cordelia Fine och deras många gelikar ännu mer extrema åtgärder. Vad krävs? 1984? Du sköna nya värld? Djurfarmen? Vi kanske helt enkelt ska ha ihjäl halva befolkningen (eller åtminstone den del som inte förstår att de inte ska bete sig som män fast de är födda till det). Men lugn. De menar nog inte så egentligen. Eller vad är det man brukar säga? Bemöt inte din motståndares sämsta argument utan dennes bästa. Då är det nog i det här fallet Hanlons rakkniv som behövs. Hanlons rakkniv är en parafras på Ockhams rakkniv och det kan kännas tryggt att använda sig av den när man resonerar med kulturrevolutionära genusfascister:

"Förklara inte med elakhet, det du kan förklara med dumhet."

Det kanske är det bästa sättet att hantera det massiva socialkonstruktiva paradigm som nu till och med premierats av världens äldsta vetenskapliga sammanslutning. En något otillfredsställande lösning måste dock erkännas.

Ändå kunde det ha blivit så bra. Det var väl tanken. Att överdriva skillnader mellan män och kvinnor är nämligen inte heller en väg framåt, eftersom det ju rör sig om två grupper med normalfördelade egenskaper där väldigt många individer har överlappande egenskaper. Det är just därför som böcker i låtsasvetenskap av detta slag kan få så stort inflytande och ekvivalenter till kreationism sprida sig så enkelt inom just detta område. Skillnaderna varierar ju så mycket. Den genomgående bristande kunskapen om hur statistiska variationer ser ut och hur ärvd och förvärvad biologi fungerar i syntes med miljöfaktorer gör det möjligt att fullständigt faktaresistenta teser sprids som en farsot över västvärlden. I kombination med den nedslående uppfattningen bland befolkningen, att det egentligen inte finns någon sanning, uppstår en epidemi av relativistiska uppfattningar om saker som vilken människa som helst kan observera faktiskt är helt fel.

Sjätte kuren mot könsexperimenterande:

Statistik är ingen lögn

Det finns tre typer av lögner: lögner, förbannade lögner och statistik. Det är ett talesätt som felaktigt ofta tillskrivs den amerikanske författaren Mark Twain. Påståendet är dock i sig en lögn, eller i alla fall en grov överdrift. Man kan naturligtvis ljuga med statistik, men statistik är inte lögn. Folk ljuger med statistik hela tiden. Inte bara bland politiker. Även i akademin smyger det sig in felaktigheter tämligen ofta. Om man behärskar grundläggande statistik är det lättare att se igenom. Men man kan bli lurad på annat sätt. Det finns en fantastiskt underhållande liten bok av Tyler Vigen med titeln _Spurious Correlations_ (ungefär felaktiga korrelationer), där man kan se vilka olika fenomen som statistiskt korrelerar med varandra. Ett sådant exempel från boken är giftermålsfrekvensen i staten Kentucky, som till 95 procent korrelerar med antal människor som drunknar efter att ha fallit ur en fiskebåt. Men bara för att något korrelerar behöver det inte höra samman orsaksmässigt. Det är viktigt att komma ihåg. Om man dessutom tar till sig (vilket jag påpekar genom hela boken) att i stort sett alla mänskliga egenskaper är statistiskt normalfördelade, blir det lättare att inte vandra logiskt fel när man analyserar data. Lär er statistik. Använd den med förnuft och kontrollgranska att slutsatser är rimliga när saker korrelerar.

## KAPITEL 9

## _Googles interna ekokammare_

Signaturen Yeyo som så effektivt i kapitel 4 kritiserade Cordelia Fine är alltså universitetsutbildad biolog med examen, men när jag kontaktade honom ville han inte gå ut med namn eftersom han arbetar på en svensk myndighet som är mycket politiskt korrekt. Han var därför rädd att mista jobbet om någon där skulle få reda på att han hävdar sådana saker som att det faktiskt är skillnad på män och kvinnor. Man kan tycka att oviljan att träda fram gör honom mindre trovärdig. En rimlig invändning, men man kan också med emfas påstå att han sannolikt kan ha fog för sin rädsla.

Det kan vara farligt att hävda att det faktiskt finns skillnader mellan män och kvinnor. Åtminstone om man hänvisar till biologiska faktorer. Det fick mjukvaruprogrammeraren och civilingenjören James Damore bittert erfara när han, efter ett internt hallelujamöte om mångfald (dock inte mångfald av åsikter eller kunskap), författade ett internt memo till företaget Googles anställda. Han kallade dokumentet för "Googles interna ekokammare". Det var ett tio sidor långt manifest som i media kommit att döpas om till "antimångfaldsmanifestet". En synnerligen märklig omskrivning av ett memo som handlade om biologi, och som faktiskt hyllade olikheten och alltså på intet sätt motsatte sig allehanda jämställdhetssträvanden. Ett dokument som absolut inte heller förnekade eventuella problem till följd av orättvisor mellan könen. Han skriver i inledningen av dokumentet:

"Jag värdesätter olikhet och inkluderande, förnekar inte att det förekommer sexism och stödjer inte användande av stereotyper. När man synar skillnader i representationer inom befolkningen, måste man titta på skillnader på gruppnivå. Om vi inte kan ha en ärlig diskussion om detta, kommer vi aldrig att kunna lösa problemet på ett riktigt sätt.

Psykologisk säkerhet bygger på ömsesidig respekt och att man accepterar varandra, men tyvärr är vår kultur förvrängd och syftar till att skambelägga alla som är utanför dess ekokammare."

Fortsättningen är en tio sidor lång argumentation kring varför det möjligen ser skevt ut i rekryteringen av män respektive kvinnor på Google. Ingenstans påstår Damore att män skulle vara bättre än kvinnor. Han menar dock att de olika könen kan tänkas ha olika preferenser avseende vad man vill med sitt liv. Utifrån denna nyanserade uppfattning målas han på internet ut som företrädare för alt-right-högern och i förlängningen blir han etiketterad som rasist och sexist. Evolutionsbiologen Suzanne Sadedin skriver till exempel i tidskriften _Quora_ under titeln "A Scientist's Take on The Biological Claims from the Infamous Google Anti-Diversity Manifest":

"För en evolutionsbiolog är idén att könsskillnader skulle vara enbart socialt konstruerade helt enkelt otänkbar. Nödvändigheten i att lyfta den frågan är något som också jag har talat om.

Med det sagt, är argumenten i dokumentet generellt föraktligt skräp.

Ja, män och kvinnor är biologiskt olika – vilket inte betyder det som författaren tror att det gör. Artikeln förvränger på ett fullständigt ödeläggande sätt såväl naturen som signifikansen av det man vet omkring könsskillnader på ett sätt som förefaller vara en dold alt-right-agenda. Mer specifikt:

• Argumenterar den för biologiskt determinerade könsskillnader avseende personlighet baserat på extremt svag evidens

• Fullständigt missförstår den nuvarande läge avseende könsskillnader som baseras på neurovetenskap, epigenetik och utvecklingsbiologi

• Argumenterar den för att kognitiva könsskillnader påverkar hur mjukvaruingenjörer presterar, men presenterar inga vetenskapliga bevis för det. Tillgänglig evidens ger inget stöd för ett sådant uttalande

• Bortser från att erkänna sätt som könsskillnader motsäger narrativet om kvinnlig underordning, vilket visar en intellektuell ohederlighet

• Förutsätter att det existerar en effektiv meritokrati i sin argumentation, men ignorerar såväl ett berg av motstridig vetenskaplig litteratur som sina egna varningar (vilka jag förmodar är där för att blidka läsarna, eftersom deras oförenlighet med grundtesen aldrig blir löst)

• Gör motbjudande attacker på medlidande och empati

• Förvränger och missbrukar av retoriska skäl moralfundamentteori

• Innehåller spår av rasism

• Insisterar paradoxalt nog på att auktoritär ideologi ska behandlas som en giltig moralisk dimension, samtidigt som varje mångfaldsmotiverad strategi som avlägset närmar sig det, avfärdas

• Förespråkar slutligen att man ska förkasta _all_ moral eftersom den kan äventyra gruppens intressen"

Det är ord och inga visor. Frågan är hur hon backar upp dessa verbala missiler och spyor mot Damore. Hon lägger ord i hans mun som inte går att återfinna i själva memot. Istället tolkar hon det han skrev som att han egentligen menade något helt annat. Hon har en lång utläggning om att Damore egentligen är rasist, trots att hans memo inte ens tar upp några sådana frågor. Hon baserar – på ett vill jag påstå helt ovetenskapligt sätt – alla sina utsagor på vad hon tycker sig läsa mellan raderna. Men det hon påstår går alltså överlag sällan att finna i det kritiserade memots själva textmassa. Om ens överhuvudtaget. Det är en lång oerhört vinklad text som bara syftar till att ta heder och ära av Damore. Denna teknik kan ju tyckas fungera bra i ett samhälle där det inte finns någon given sanning utan bara Derridas dekonstruktivistiska uppfattning om att allt är givet av ordens betydelse för den enskilda människan. Med slutsatsen att det inte spelar någon roll vad du säger så länge jag tolkar det som jag vill – och jag tolkar det du säger som att du är sexist och rasist.

Sadedin hävdar att Damore helt har missuppfattat bland annat professor Jonathan Haidt när han refererar till teorin om moralfundament som en grund för varför olika människor landar i så vitt skilda moraliska slutsatser. Ett påstående av Sadedin som är minst sagt konstigt eftersom Jonathan Haidt själv tillsammans med Sean Stevens faktiskt landar i att Damore har rätt i det mesta av sina påståenden. Man kan tycka att Haidt borde studsat till lite grann om Damore felciterat hans egen teori. Haidt och Stevens går igenom hela memot och tar upp det som är styrkt i vetenskap och det som är mer tveksamt. De frågar insatta forskare och landar alltså i att det mesta av det Damore tar upp i memot stämmer. Det är ju ganska bra resultat av en ingenjör som inte rimligtvis kan vara helt insatt i ett för honom helt annat forskningsfält.

Det tycks faktiskt gå ganska bra att använda sig av Haidts så kallade moralfundamentsteori på varför Damores memo blev helt feltolkat av så många människor. Hur kan intelligenta människor läsa en text så fundamentalt olika? För att förstå det måste man förmodligen gå tillbaka till de värderingar vi alla har och vad det är som gör att de ser så olika ut. Jonathan Haidt lanserade baserat på sin och medarbetares forskning i boken _The Righteous Mind_ 5 sex olika fundamentala grundläggande värderingar kring varför man anser något vara moraliskt rätt:

• Omtanke

• Rättfärdighet

• Lojalitet

• Auktoritet eller ordning

• Helighet eller respekt

• Frihet

Oavsett om dessa olika fundament stämmer eller inte är det mest intressanta med moralfundamentsteorin, att beroende på vilken politisk uppfattning en person har så ser man världen utifrån olika moraliska principer och människor med olika politiska övertygelser värderar principerna helt olika. Damore tog upp det i sitt memo. Just denna aspekt är studerad i flera olika sammanhang och tycks stämma. Nästa steg är att försöka sätta sig in i hur ens meningsmotståndare tänker. En annan sida av denna forskning är att man skiljer ut progressiva från konservativa genom vilka moraliska fundament de finner viktiga. Progressiva är de som ofta har mer liberala värderingar eller ser sig som vänster på en sedvanlig politisk skala. Konservativa är, som de flesta förmodligen vet, de som vill bevara och ser sig som höger på samma skala. Och det är här Damore tycks åka dit. Inte för att han skulle ha fel (det har han inte) utan för att han underskattar Haidts forskningsresultat. Det visar sig nämligen att konservativa är tämligen bra på att förstå de progressivas argument och bevekelsegrunder medan progressiva i studier inte alls förstår den andra sidan. De underkänner hela den konservativa människans grundläggande världsbild och kan inte alls i försök besvara frågor som om de vore konservativa. De konservativa klarade emellertid utmärkt att sätta sig in i den progressiva människans tänkesätt. Detta innebär att de som kritiserar Damores synsätt, som ju bygger på fakta i mycket högre grad än känslor, förmodligen inte ens klarar att se på världen utifrån detta faktabaserade sätt och alltså läser texten utifrån att den skulle vara en känslomässig provokation. I alla fall borde en sådan tolkning av den enorma ilska som detta memo orsakade ligga inom ramen för Hanlons rakkniv. Alltså devisen att man inte ska tolka som elakhet det man kan tolka med dumhet (eller åtminstone en oförmåga). Brist på empati är annars något som progressiva ofta anser att just deras meningsmotståndare lider av. Utifrån Haidts forskning kan man starkt ifrågasätta den världsbilden.

Om man ska försöka hålla sig till fakta och inte dras med i den allmänna sentimentalokrati som den postmoderna västvärlden stundtals förfaller till är det värt att läsa Jonathan Haidt. Han gjorde alltså tillsammans med Stevens efter Damores memo ett grundligt arbete med att gå igenom hur mycket stöd Damore har i forskningslitteraturen. De publicerade sina slutsatser i artikeln "The Google Memo: What Does the Research Say about Gender Differences?" Precis som flera andra forskare, inklusive Jordan B Peterson, Lee Jussim och David Schmitt, finner Haidt och Sean Stevens att Damore faktiskt har starkt stöd i vetenskap för det han hävdar. Visserligen får han av några forskare kritik för att han bara ser grupper istället för individer. Och som vi tidigare konstaterat är vi ju alla individer i första hand, och maskulina kvinnor kan vara mer maskulina än den genomsnittliga mannen. Men som vi också tidigare sett står ju det på inget sätt i motsatsställning till en gruppindelning. Det är en konstig invändning, också eftersom Damore verkligen är tydlig med att vi har att göra med överlappande normalfördelningskurvor. Han ritar till och med ut dessa två överlappande kurvor som en av de första illustrationerna i sitt memo (se kurvorna ovan på sid 61). Figuren kommer under följande text:

"I medeltal skiljer sig män och kvinnor åt biologiskt på flera olika sätt. Dessa skillnader är inte enbart socialt konstruerade eftersom:

De är universella och finns i alla mänskliga kulturer

De ofta har tydliga biologiska orsaker och kan kopplas till prenatalt testosteron

De underliggande egenskaperna är starkt ärftliga

De är exakt vad man skulle förutspå utifrån ett evolutionspsykologiskt perspektiv

Notera att jag inte säger att alla män skiljer sig från alla kvinnor på följande sätt eller att skillnaderna är 'rättvisa'. Jag hävdar bara helt enkelt att fördelningen av preferenser och förmågor mellan män och kvinnor delvis varierar till följd av biologiska orsaker och att dessa skillnader kan förklara varför det inte är en helt jämlik representation mellan män och kvinnor inom teknikföretag och ledarskap. Många av dessa skillnader är små och det finns ett signifikant överlapp mellan män och kvinnor, så man kan inte uttala sig om enskilda individer utifrån hur givna populationer fördelas på gruppnivå."

En synnerligen blygsam utsaga utifrån det vetenskapliga läget. Knappast någon alt-right-ikon och med tydlig ödmjukhet inför svårigheterna inom fältet, kan man ju tycka. Men ändå lyckas han reta upp människor till den grad att de läser in att han skulle anse att kvinnor är sämre ingenjörer än män. Ett påstående som alltså Damore aldrig gör i sin text och naturligtvis inte heller menar. Det tycks som om hans kritiker inte vill förstå honom utan tolkar allt han skriver så illvilligt som möjligt. De borde kanske använda sig av Hanlons rakkniv och försöka dumförklara Damore istället för att kalla honom högerextrem. Annars är det lätt att andra använder den mot dem, som jag nyss gjorde. För det förefaller faktiskt som om den meriterade forskaren Suzanne Sadedin inte ens kan avläsa en bild på en normalfördelningskurva. Och hur hon får in rasism i hans memo är för mig fortfarande en gåta. För att dra en sådan slutsats måste man läsa minst femton gånger så mycket mellan raderna än vad det finns rader i memot. Och det är ju förstås en bedrift i sig så man kan förstå att hon kommit långt i livet – en bedrift som kräver inbyggda ideologiska skygglappar som vrider varje ord om skillnader mellan män och kvinnor till ett slags maktkamp à la Marx, med klasskampen utbytt mot könskamp. En idé som lanserades av den svenska professorn i historia Yvonne Hirdman, som fann fäste i alla genusteoretikers medvetande och som blivit en svensk export som är väl i klass med IKEA och ABBA. För på snart sagt vilket västerländskt universitet som helst återkommer tanken om att de privilegierade männen trycker ner gruppen av viljelösa kvinnliga offer. Ett övergrepp som enligt Hirdman och hennes efterföljare ska ha pågått i hela mänsklighetens historia. Men man kan ju undra lite över det där. Jag återkommer till det i ett senare kapitel. Hur är det möjligt att förtrycka halva mänskligheten i generation efter generation? Hur vet Hirdman att kvinnor på 1600-talet var förtryckta? Hur vet hon att de som levde i bondesamhället helt enkelt inte var nöjda med sina liv? Och hur vet hon att precis alla män förtrycker? Jag återkommer till det.

Tillbaka till censuren. Vem är det egentligen som förtrycker vem i fallet Damore? Damore förlorade alltså sitt arbete för att han menade att det är oomtvistat att det finns skillnader mellan könen (även om det officiellt hette att han skadat Googles anseende – något de nog själva bidrog till mer än Damore). Ett uttalande som det alltså finns starka belägg för, eller – om man nu vill vara väldigt försiktig och göra sedvanliga vetenskapliga förbehåll – åtminstone pekar tydligt i den riktningen. I denna bok tar jag bara upp en liten bråkdel av det, men att jag gör det kan innebära att det blir svårare att söka efter mitt namn på nätet. Åtminstone om Google har samma policy som YouTube, där talkshowvärden Dave Rubin ett flertal gånger haft kontroverser kring att de gör event osökbara eller i alla fall mindre publika om ämnena inte faller deras åsiktspoliser i smaken. Och så undrar några varför signaturen Yeyo inte har mod nog att stå för sina åsikter offentligt med sitt riktiga namn. Han har sedan en tid tillbaka faktiskt helt försvunnit från sociala medier. Mycket märkligt...

Damore gick i alla fall vidare och stämde Google eftersom han ansåg att det inte fanns några skäl för uppsägningen. Och det fanns det ju faktiskt inte heller. Detta oavsett om man till fullo kan belägga allt han hävdat som ovedersägligen sant eller inte. Så fungerar nämligen såväl forskningen som det fria samtalet. Det är först när man kunnat replikera studier ett stort antal gånger som man kan hävda att något är tämligen säkert sant. I en sund forskningsmiljö ska man ju kunna ta upp vilka hypoteser som helst och sedan ska dessa alltså som tidigare sagts försöka falsifieras.

Google borde klassificeras som ett forskningsföretag och som sådant bör man ha oerhört högt till tak. Inga safe spaces alls! Så huruvida Damore hade helt rätt eller endast delvis rätt i sitt memo är oväsentligt. Det råder inget tvivel om att han absolut inte på något sätt avsåg att vara sexistisk. Tvärtom ansåg han (med rätta) att en kvoteringsfilosofi är sexistisk i sig eftersom den inte tar hänsyn till meriter utan grundar sig på kön eller hudfärg. Man blir därför förvånad när man tar del av The National Labor Relations Boards (NLRB) beslut att avfärda Damores stämning mot Google med motiveringen att han helt uppenbart var sexistisk i sitt memo.

Jayne Sophir som uttalat sig för NLRB hänvisar till två delar av memot som de funnit sexistiska. För det första när Damore i memot skrivit att kvinnor i förhållande till män oftare har ångestsyndrom och lägre stresskänslighet. För det andra då han skriver att normalfördelningen avseende IQ skiljer sig åt mellan män och kvinnor så till vida att män har en större varians i IQ än kvinnor. Med det menas att medel-IQ inte skiljer sig mellan könen men att det finns fler män som är överbegåvade men samtidigt också fler riktigt obegåvade män. Är då dessa uttalanden sexistiska? Den första förutsättningen för att det skulle vara fallet är ju om påståendena saknar vetenskapligt stöd. Så hur förhåller det sig egentligen?

Vad beträffar påståendet om ångestsyndrom (och därmed naturligtvis också i hög grad stresskänslighet då det följer av ångestbenägenhet att man har svårt att fördra stress utan att bli ångestladdad) så är det välkänt och verifierat i varenda lärobok i psykiatri sedan åtminstone sextio år tillbaka att ångestsyndrom är minst dubbelt så vanligt förekommande bland kvinnor som hos män. Det är alltså ett fullkomligt okontroversiellt uttalande som har så starkt vetenskapligt stöd att det återkommer i snart sagt varenda psykiatrisk studie som någonsin gjorts. Att kalla det sexistiskt är närmast att betrakta som komplett verklighetsfrånvänt. I så fall är hela det psykiatriska vetenskapsfältet sexistiskt, något som bara sekter som scientologerna skulle kunna hävda. Därmed inte sagt att alla kvinnor har ångest eller ens att kvinnor med ångestsyndrom inte skulle vara lämpliga att arbeta på Google eller någon annanstans. Det vore möjligen sexistiskt att påstå. Men det var ju inte det som Damore sa. Han pekade bara på skillnader i psykologiska egenskaper mellan könen som kan förklara varför fördelningen mellan könen på Google inte är 50/50. Skillnader som i detta fall är replikerbara i så hög grad att det är närmast trivialkunskap inom psykiatrin. Man kan tycka att NLRB borde läsa på lite om psykiatri innan de uttalar sig om vad den psykiatriska vetenskapen faktiskt säger. Men i dagens samhälle kan du ju få höga positioner inom snart sagt alla myndigheter genom att ha läst postmodernism på universitet istället för faktakunskap. Därför klagar tyckare på att Damore tänker som en ingenjör, men det är ju just det som gör att han vet vad han talar om. Inom ingenjörskonsten bygger man broar på fakta, man väver inte drömmar av relativistiskt skimmer.

Så hur förhåller det sig då med det andra påståendet? Skiljer sig normalfördelningskurvan åt mellan könen avseende IQ:s fördelning? Detta är grundligt studerat och svaret är ett entydigt ja. Självklart kan man ha mycket synpunkter på vad IQ mäter och huruvida det är relevant eller inte, men det var ju inte det som Damore skrev om. Han konstaterade att i den typen av mätningar så finns det klara skillnader.

I en studie där man följde högbegåvade ungdomar kunde man för det första se att det finns skillnader mellan verbal förmåga och matematisk och att det är fler kvinnor än män som är extremt verbalt begåvade och fler män än kvinnor som är extremt matematiskt begåvade.

Man har i trettiofem år gjort tester inom ramen för en studie som kallas för SMPY (Study of Mathematically Precocious Youth). Det handlar här om pojkar och flickor som sökt sig till extremt krävande akademiska program i USA och som varit synnerligen begåvade. I den verbala delen av testerna fanns i dessa fall inga skillnader, vilket kan synas konstigt då kvinnor generellt presterar bättre än män verbalt. Detta tycks dock inte gälla i denna extremgrupp. Däremot i matematikdelen. Genomsnittsskillnaden för dessa hyperbegåvade personer var tämligen blygsam (och för hela grupperna män och kvinnor finns det inga skillnader i medelvärde), det rörde sig ändå om en halv standardavvikelse. Det fanns alltså många av flickorna som var mer matematiskt begåvade än de flesta av pojkarna som man följt i 35 år. Men denna lilla skillnad spelar stor roll i svansen av normalfördelningskurvan. Markus Heilig skriver:

"De små genomsnittliga skillnaderna i mitten av kurvan blir då till mycket stora skillnader när det gäller antalet elever med den allra högsta begåvningen. Den här effekten förstärks ytterligare av en annan faktor. Det är inte bara medelvärdet som skiljer mellan grupperna. Pojkarnas fördelning är också bredare. [...] På den här nivån av begåvning leder de små skillnaderna i medelvärde till att det går 14 pojkar på varje flicka. Det är fortfarande ingen skillnad i verbal begåvning. Verbal intelligens ger en bra uppskattning av generell intelligens. Så de här pojkarna är inte allmänt smartare. De är bara ruskigt mattebegåvade."

I en normal befolkning är begåvningen sammantaget lika mellan könen, men begåvningen är klart mer spridd hos mannen. Det finns alltså – för att tala klarspråk – fler manliga dumskallar men också fler genier.

Detta är helt klart och mycket grundligt studerat. Man har alltså följt det i många år. I metastudien "Sex differences in ability tilt in the right tail of cognitive abilities: A 35-year examination" har Jonathan Wai och medarbetare data på över 2 miljoner exceptionellt begåvade ungdomar under väldigt lång tid. Såväl i USA som i Indien tiltade kurvorna för dessa ungdomar tydligt så att männen var klart överrepresenterade inom matematik medan kvinnorna var klart överrepresenterade avseende verbal intelligens. Statistiken har varit helt stabil över tid och vid olika mätpunkter. Det är återkommande och även om alltså medel-IQ är densamma för båda könen, så är skillnader i svansen betydliga. Det innebär således att trots att IQ är samma sett till grupperna så är de med extremt högt och lågt IQ och med huvudsakligen matematisk begåvning oftast män.

Det verkar minsann som att Damore hade helt rätt även avseende det. Så hur kan amerikanska arbetsdomstolen med dess företrädare Jayne Sophir avfärda hans stämning med hänvisning till att det han skrivit är sexistiskt när det så uppenbarligen stämmer? Kan det vara så att hela samhället är okunnigt om vad vetenskapen verkligen visar? Ja, självklart. Det är i sig inget konstigt då det görs så fruktansvärt mycket studier om allt möjligt, och naturligtvis kan inte alla människor sätta sig in i allt som görs. Kravet på att undersökningsfynd ska kunna replikeras gör också att mycket av det som man kan visa i en studie inte är lika tydligt när man gör nya undersökningar, varför det är svårt att extrapolera vad som faktiskt gäller. Fast just de fynd som Damore kritiserades för är ju replikerade in absurdum, så man undrar lite över hur indoktrinerade granskningsorganen är när de inte ens bryr sig om att ta reda på vad studier faktiskt visar.

Efter att James Damore fick sparken från Google fick också Apples mångfaldschef Denise Young Smith avluta sitt arbete efter mindre än ett år på företaget. Hon hade vad jag förstår haft den synnerligen dåliga smaken att påtala att det inte enbart handlade om att söka mångfald av kön och hudfärg (så kallad sexism och rasism) utan att det också är viktigt med mångfald av åsikter på en arbetsplats. Dock framgår inte helt tydligt varför hon slutade så det kan ju ha skett i samförstånd... Men det är när denna typ av händelser äger rum som man inser att man lever i en hjärntvättskultur.

Det senare exemplet indikerar att det inte bara är ett internt problem på Google och att det inte bara är de som blivit kidnappade av så kallade social justice warriors som inte kan acceptera att människor faktiskt bör bedömas utifrån sina meriter och inte kvoteras in på grund av kön, ras eller sexuell läggning. Så enkelt är det uppenbarligen inte. Att det inte bara handlar om Google eller Apple är uppenbart när man läser vilken dagstidning som helst. Den dogmatiska uppfattningen att alla skillnader mellan män och kvinnor kan hänföras till könsmaktsordningen och en maktpyramid à la Hirdman är så djupt rotad att man skulle kunna hävda att den närmast fungerar som så kallad förankringsheuristik (eller anchoring, som det heter på engelska).

Med anchoring menas att man har en benägenhet att förlita sig på det som nämnts först i en text eller som är givet på förhand. Om man redan tidigare nämnt ett vilket som helst antal så tenderar folk att svara med en närliggande siffra när man till exempel frågar dem: "Hur många länder finns det i Afrika?" På samma sätt är det svårt att helt fjärma sig från något som hela tiden hävdas i media eller på universiteten. Det är så vi upprätthåller kulturer.

Ett extremfall av detta undersöktes av psykologen Solomon Asch. I ett klassiskt experiment från 1950-talet lät han försöksdeltagare titta på ett streck. Därefter fick de titta på tre olika långa streck och skulle då avgöra vilket av dem som var lika långt som det första de sett. Försöket varierades med flera olika långa streck. Asch hade ett antal medhjälpare som utifrån hans instruktioner svarade på frågorna, men som inte egentligen var försöksdeltagare, vilket de som var utsatta för experimenten inte kände till. Om dessa svarade korrekt svarade ingen försöksdeltagare fel. Det var nämligen enkelt att se vilket som var det rätta svaret. Skillnaden på streckens längd var tämligen stora. När bulvanerna sedan fick instruktioner om att peka ut ett annat streck än det riktiga, visade det sig att så många som 75 procent av deltagarna svarade likadant som bulvanerna i några av testomgångerna, och ett stort antal av försöksdeltagarna svarade då också systematiskt fel på alla frågor.

Förklaringen till fenomenet är känd sedan urminnes tider. Hans Christian Andersen beskrev just det i sagan Kejsarens nya kläder. Det är bara barnen i sagan som vågar säga att kejsaren är naken. Alla andra tror att de är idioter och att det är därför de inte ser det tunna tyget. I den verkliga världen går det väl knappast så långt, men vad Solomon Asch visade är att vi är långt mer påverkbara av omgivningen än vad man dittills velat kännas vid. Folk svarar uppenbart fel på enkla frågor eftersom de är rädda för att avvika från normen. Det gör att man helt enkelt inte litar på sina egna sinnen. I en värld där dessutom endast 32 procent av befolkningen tror att det finns en objektiv mätbar sanning är risken att den egna osäkerheten blir ännu mer uttalad. Så det är inte på något sätt konstigt att en hel västvärld glider mot att gå den högljudda lynchmobben till mötes. De skriker ju så högt att det de säger bara måste vara sant.

Sjunde kuren mot könsexperimenterande:

Stå upp för dina fakta med hjälp av logik, statistik och din kunskap om biologi

Om man vet att man har rätt så finns det ingen anledning att söka konsensus. I många debatter har en högljudd minoritet använt sig av gruppsykologiskt kända metoder för att uppfattas som mainstream och därmed kunna sätta agendan. Gå inte på det. Sätt saker i perspektiv. Det är därför du ska lära dig logik, biologi och statistik.

Antalet psykologiska, kognitiva bias vi människor dras med är också enormt stort. En av de mer intressanta är det som kallas för Dunning-Kruger-effekten. Den innebär att den som är inkompetent tenderar att överskatta sin egen förmåga, samtidigt som kompetenta personer tenderar att överskatta andras förmåga. Det gör rådet att man ska stå upp för sina åsikter lite besvärligt. Man kanske inte alls vet så mycket som man tror sig veta. Det finns bara en väg ur detta. Mer kunskap. Samlad kunskap gör att du kan ifrågasätta dogmatiska ideologiska strömningar som i olika skepnader tycks följa mänskligheten över tid.

## KAPITEL 10

## _En profetia om utvecklingen_

Utvecklingen från en sund och viktig feministisk rörelse till en fullödig, närmast paranoisk konspirationsteori, som likt tidigare pandemiska irrläror har etsat sig fast i hela västvärlden och pumpas ut från varenda institution inom såväl samhällsvetenskapen som humaniora och även börjat bana väg ända in i delar av logistiskt positivistiska vetenskaper (måhända enbart som politiserade obligatoriska delar av kurserna, men i alla fall) var inte helt enkel att se för tjugo år sedan. Men embryot fanns, och det är därför oändligt imponerande att läsa filosofen Christina Hoff Sommers närmast profetiska analys över läget 1994 i boken _Who Stole Feminism?_. Redan i förordet konstaterar hon att det genusfeminister säger mycket sällan granskas källkritiskt. Överdrifterna redan i slutet av 1980-talet är groteska. Hon påminner om ett tillfälle då det i USA basunerades ut att 150 000 kvinnor varje år dör på grund av männens utseendefixering som skapar anorexi. En fullkomligt absurd siffra som media naturligtvis inte kontrollerade eftersom det redan då var så uppenbart "sant" att männen sätter sig på kvinnor och att bristen på jämlikhet beror på patriarkala strukturer.

Alldeles oavsett att siffran inte har något som helst med verkligheten att göra, kan man konstatera att det påstådda orsakssambandet redan för tjugo år sedan hade kommit att bli närmast oantastligt. Anorexi beror i alla mediala sammanhang på den allmänna utseendefixeringen, och den är orsakad av män. Behöver jag säga att det kan finnas mängder av andra förklaringar, bättre förklaringar och att anorexi i dess allvarligaste former knappast ökat de senaste decennierna? Min erfarenhet som överläkare inom anorexivård säger mig att orsakerna, som i många andra sammanhang, är mycket komplexa och att det åtminstone i de allvarligaste fallen primärt sällan är utseendefixering. Anorexi är annars just ett av de tillstånd som är betydligt vanligare bland kvinnor än män. Orsaken till det är dock inte given.

Christina Hoff Sommers kunde tidigt se vart det barkade med feminismen. I ett samtal med den svenske ståuppkomikern Aron Flam i hans podcast "Dekonstruktiv kritik" från augusti 2017 beskriver hon hur hon i slutet på 1980-talet ifrågasatte den sektliknande mentalitet som fanns inom genusteorin. Istället för att debattera mot henne började kvinnorna som hade motsatt åsikt att väsa högljutt och överrösta henne med burop. Hon var helt ovan vid den typen av oförskämdheter inom akademin. Så här trettio år senare är det vardagsmat. Christina Hoff Sommers beskriver hur feminismen gick från att handla om att män och kvinnor ska vara jämställda till att istället utifrån paranoida idéer handla om att kvinnor per automatik är offer. En utveckling som ju knappast handlar om jämställdhet överhuvudtaget. Som grund för denna paranoia har det också utvecklats föreställningar om "mäns våld mot kvinnor" och en "våldtäktskultur". Teorier som helt saknar vetenskaplig grund. Det är allvarliga anklagelser mot ett helt kön, och har man så allvarliga anklagelser bör man ha mängder av rådata som backar upp dem. Vi väntar ännu på dessa data. Jag kommer att återkomma till studier i ämnet, man har nämligen undersökt förekomsten av våld bland könen. Oavsett det kan man fråga sig varför det finns ett så starkt behov av att dra alla över en kam. Eller för att uttrycka det med Christina Hoff Sommers egna ord:

"Varför ta den värsta sortens man och göra honom till standard?"

Det har även funnits andra profetiska publikationer om vad som komma skulle. 2004 kom boken _Elitfeministerna_ av Susanna Popova. Vad hon såg komma har visat sig stämma närmast exakt. Trots sin mjuka framtoning lyckades hon skaffa sig ett stort antal fiender bara genom att ifrågasätta allt som dåtidens elitistiska feminister hävdade. Och det var inte lite. En som redan för trettio år sedan var oerhört pådrivande i det genusteoretiska bygget är Anna Wahl. Hon är idag professor i Genus, organisation och ledning vid Kungliga Tekniska högskolan i Stockholm. Hennes inflytande över civilingenjörsutbildningen i Sverige är påtagligt då hon är en av fyra vicerektorer. 1985 gjorde hon utifrån genusteorins helt obevisade axiom följande makabra antaganden, vilka sammanfattas av Susanna Popova:

"Det första är att kvinnor, hur de än beter sig, alltid är föremål för förtryck på grund av sitt kön. Det andra är att alla kvinnor, definitionsmässigt, är utan makt i den värld som präglas av patriarkala strukturer."

Man får ändå ge ett erkännande till Anna Wahl, att hon lyckats tämligen bra i det patriarkala systemet! Trettio år senare har hon, (med hennes egen retorik) underordnad kvinna, lyckats bli vicerektor för en högskola som hon har _fullkomligt fel formell kompetens_ för att leda och än mindre att påverka undervisningen för. Men teorin säger att förtrycket av kvinnor alltid finns där, vare sig du hittar det eller inte. Om det inte är uppenbart måste du fortsätta att leta.

Joanna Williams som skrev boken _Women vs Feminism_ konstaterar att det hon kallar för fjärde vågens feminister mest kommit att fixera sig vid allt de tror att de inte fått, när det i själva verket kommit att uppstå en situation där kvinnor övertrumfar män på allt fler områden. I Storbritannien har det alltså varit fler kvinnor än män på högre utbildningar sedan mitten av 1990-talet. Så redan när feministerna som Christina Hoff Sommers observerade hade iklätt sig offerkoftorna började skevheten mellan könen att rämna. Williams fortsätter att påtala alla dumheter, vilket inte tycks nå media trots att det är uppenbart. Som att män skulle vilja anställa andra män till en högre lön för ett sämre arbete till exempel.

Det är spännande hur felaktiga uppgifter i allmänhet och inom genusfältet i synnerhet aldrig tycks försvinna. Flera gånger i månaden kan man i olika sammanhang läsa eller höra att kvinnor tjänar 87 procent av vad männen gör. Det tas alltid som intäkt för att det finns ett i grunden ojämställt samhälle. Komikern Özz Nujen berättar regelbundet precis denna story. Han gör en rolig stand-up om hur kvinnor jobbar gratis från oktober till december varje år. Vi har hört den förut. Inte bara en gång. Utan många. Poängen går hem. Folk skrattar och skäms. Vänsterpartiets före detta ordförande och nu också före detta partiledaren för Feministiskt initiativ Gudrun Schyman berättar också gång på gång om denna orättvisa och hur den beror på osynliga patriarkala strukturer. Och visst, om man tittar på siffror utan att veta hur man ska analysera dem så tycks det stämma. Kvinnor tjänar i genomsnitt mindre än männen. Man vad dessa framstående tänkare inte tar med i beräkningen är varför. Det finns bara en orsak i en konspiratorisk värld, och det är att det beror på diskriminering. Det blir så när man tror att korrelation är detsamma som ett orsakssamband. Det finns en klockren korrelation mellan antalet filmer som skådespelaren Nicholas Cage varit med i per år och antalet döda till följd av drunkningsolyckor i en swimmingpool. Skilsmässofrekvensen per år i den amerikanska delstaten Maine korrelerar närmast exakt med den amerikanska margarinkonsumtionen per capita och år. Om man inte förstår skillnaden mellan orsak och korrelation bör man inte uttala sig om allvarliga saker som tilltänkta orättvisor mellan könen.

Att kvinnor tjänar mindre än män har många förklaringar. Det är först när man korrigerar siffrorna för dessa _confounders_ (förväxlingsfaktorer) som det är meningsfullt att mäta. Kort sagt måste man skilja på sakliga löneskillnader och sådana som är osakliga. Nu råkar det vara så att sådana siffror faktiskt finns och regelbundet presenteras varje år (även om inte ens Statistiska centralbyrån tycks ha förstått det och redovisar siffror utan relevans). Såväl statliga arbeten, landstingsjobb och kommunala tjänster redovisas utifrån tjänsteår, profession och position. Om man korrigerar siffrorna för dessa enkla faktorer finns i princip inga osakliga löneskillnader kvar. De skillnader som finns bland yngre är inte heller osakliga, men de pekar tydligt åt andra hållet. Inte bara i Sverige, men också i stora delar av västvärlden. Den brittiska författaren Ella Whelan förlitar sig på den engelska statistiska centralbyrån när hon konstaterar följande:

"När man jämför lika arbeten, baserat på samma antal arbetade timmar och samma utbildning och erfarenhet, finns det inget lönegap. I Storbritannien tjänar de facto unga kvinnor mer än männen utifrån data framtaget av Officer for National Statistics (ONS) mellan åldrarna 22 och 29 år. En kvinna tjänar i normalfallet £1 111 mer per år än motsvarande man."

Dessutom kan man se att de faktiska löneskillnader som finns är relaterade till frånvaro under de år då man kan göra en hyggligt snabb karriär. Löneskillnader mellan män och kvinnor finns nämligen inte för dem som får barn tidigt eller sent utan är alltså framförallt påtagliga om man fött sitt första barn någon gång i tidiga trettioårsåldern. Ett medvetet val får man förmoda. Allt ser alltså ut att gå åt rätt håll. De som väljer att vara med sina barn under flera år mitt i karriären är sannolikt medvetna om att det inte innebär lönelyft. Inget fel i att välja att vara med barnen, tvärtom. Möjligen ska man påtala det för männen, men vuxna människor måste själva ta ansvar för sina val. Att tjäna lite mindre men vara mer med barnen är inget dåligt val. Om det däremot, vilket många slentrianmässigt hävdar, skulle vara uttryck för verklig diskriminering, hade möjligheterna att välja karriär varit begränsade för kvinnor. Så är inte fallet i något land i västvärlden. Kvinnor har exakt samma rättigheter som männen att välja vilket arbete som helst precis efter eget huvud. Om man tycker att det är diskriminering behandlar man kvinnor som om de vore mindre vetande mähän utan egen vilja. Så är inte fallet. Sanningen är att kvinnor vet precis lika bra som män vad de vill göra med sina liv. Det är bara barn som emellanåt kan ses som viljelösa offer för oförrätter i sina val. Man får de förutsättningar man väljer själv. Att se på kvinnor som helt befriade från eget ansvar, vilket många av de strukturradikala feministerna gör, är inget annat än sexism.

I det privata näringslivet ses dock fortfarande en liten – möjligen osaklig – löneskillnad mellan könen, men den minskar varje år. Om man ska vara millimeterrättvis kan man då möjligen hävda att privat anställda kvinnor i Sverige arbetar gratis några dagar varje år. I sig inte optimalt men alltså på väg att utraderas. Med nuvarande utveckling kommer detta att vara historia inom några år. Däremot kommer förmodligen kvinnor att fortsätta vilja vara hemma med barnen i högre grad än männen.

Joanna Williams har också analyserat löneskillnaderna i Storbritannien. Ett land där man sannolikt inte kommit längre i sin feministiska politik än Sverige (man skryter i alla fall inte om det). Vad man däremot gör i Storbritannien är att man enligt lag tvingar alla företag att redovisa löneskillnader mellan könen. Dessa data är dock helt oprocessade, vilket leder till att man regelmässigt blandar ihop äpplen och päron. Williams tar upp exemplet med flygbolaget Ryan Air, där män enligt detta sätt att redovisa tjänar 70 procent mer än kvinnor. Något som lett till våldsamma protester och högljudda utrop från tyckare om grava orättvisor mellan könen. När man emellertid sedan kontrollerar siffrorna visar det sig att skillnaden beror på att piloter, där män är starkt överrepresenterade gentemot kvinnor, tjänar klart bättre än kabinpersonal (där kvinnor är i majoritet). Således en helt missvisande bild eftersom kvinnliga piloter tjänar precis lika mycket som manliga piloter. Att kvinnor inte lika ofta väljer att bli piloter kan vara något som upprör en del, men det finns som sagt inget som hindrar kvinnor att utbilda sig till vad de vill.

På samma sätt är det i de flesta yrken. Man kan, som både Ella Whelan och Joanna Williams också frågar sig, undra över vilken arbetsgivare som skulle vilja anställa en man om man per automatik skulle behöva anställa honom till en högre lön än en kvinna med motsvarande kompetens. Det är ju helt ologiskt. Den enda rimliga förklaringen till varför kvinnor tjänar mindre än män är att de väljer (möjligen tillsammans med sin man) att vara hemma med sina barn. Om man ska ge ett råd till kvinnor som både vill vara hemma med barn och samtidigt göra karriär så bör det vara att skaffa barn tidigare eller senare än standard. Om man gör det finns det ju inga skillnader i löneutveckling gentemot männen.

Eller så behöver man inte bry sig. Med tanke på att kvinnor sedan länge är överrepresenterade på högre utbildningar jämfört med män kommer situationen mellan könen på allt fler områden att vara omvänd inom några år. Och det är naturligtvis helt i sin ordning, eftersom den som utbildar sig mer bör tjäna bättre. Sokrates skulle vara stolt över sin profetiska ådra. På 400-talet före Kristus formulerade han följande:

"När kvinnan blir jämställd mannen blir hon hans överman."

Eller som man kanske borde säga med dagens språkbruk – överperson... Lön beror dock på flera faktorer: utbildningsnivå, men också på ren tillgång och efterfrågan. Farliga arbeten betalar sig bättre, arbeten på oländiga hemska platser, skitiga jobb. Antal tjänsteår är naturligtvis av vikt, och det säger sig själv att om man ska utjämna tidigare olikheter måste man börja i juniora, mindre välbetalda arbeten eftersom det annars meritokratiskt blir orättvist. Men var lugna. Detta kommer alltså att jämna ut sig. Fast kanske inte helt i alla jobb. Det är fortfarande en extrem övervikt av män som tar de farliga, skitiga och äckliga jobben. Man kan fråga sig varför genusradikalerna så sällan kräver att det minsann ska finnas fler kvinnliga sophämtare eller verkar för att fler kvinnor ska arbeta på oljeplattformar. Det finns skillnader i hur män och kvinnor i allmänhet vill leva sina liv. Alltså inte skillnader som gäller alla individer av ett kön, men som syns tydligt på gruppbasis.

Män är vidare, som Jordan B Peterson så vänligt påtalade i intervjun med journalisten Cathy Newman, på gruppnivå klart mindre älskvärda ("agreeable") än kvinnor och det är närmast självklart att en person som är tävlingsinriktad och vill ha ett toppjobb inte släpper ifrån sig det frivilligt. Så den som tror att man kan skapa mer humanistiska chefsjobb rakt över alla ämnesområden är mer än lovligt naiv. Det kommer inte att hända.

Den som tror att en majoritet av kvinnor kommer att vilja välja bort familjen och istället satsa på de värsta toppjobben tror nog också fel. För på gruppnivå är alltså kvinnor mer sociala, empatiska och därmed benägna att bry sig om nära relationer. Det märks från dag ett och genomsyrar hela det mänskliga livet. Tyvärr märks det också i mitt arbete, där det är tydligt att äldre män i allmänhet har betydligt torftigare sociala relationer och färre vänner än jämnåriga kvinnor. Fast som vi också tidigare sett tycks många av dem inte bry sig.

Skillnaderna mellan könen i dessa avseenden och, som Jordan B Peterson skrev, kring hierarkier i gruppen har föregått den teoretiska könsmaktsordningen med några hundra miljoner år och styrs av signalsubstanser som finns i alla högre livsformers nervsystem. De som tror att vi inte är biologiska varelser som är styrda utifrån ett antal givna regler tror fel.

Ni kanske ändå inte håller med? Ni kanske anser att det finns osakliga löneskillnader mellan män och kvinnor? Inte konstigt om ni tror det. Det är nämligen den allmänna uppfattningen. Ni kan sannolikt inte läsa en nyhetsartikel någonstans i ämnet som inte bankar in detta "faktum" i huvudet på er. Så hur kan den där Eberhard hävda något annat? Man blandar helt enkelt ihop osakliga löneskillnader med sakliga och sen kryddar man soppan med att jämföra yrken som inte på något sätt har med varandra att göra, varken avseende svårighetsgrad eller när det gäller tillgång och efterfråga.

Det är oerhört intressant hur detta slappa tänkande kunnat sprida sig. Mest intressant är det naturligtvis hur det kan ha fått fäste på stora universitet i hela västvärlden, alltså platser där man borde högakta ifrågasättande och kritisk granskning. I denna värld växer nu ett så kallat forskningsfält som utgår från att allt från början beror på männens överordning gentemot kvinnan. Vad man än studerar så ska det landa i denna slutsats som man definierat från början. En sådan hållning har inte med vetenskap att göra. Det är det som Karl Popper definierade som ovetenskap. Ändå kastar såväl den svenska staten som en hel del andra ut pengar över fältet. Det är i sig ett tecken på att denna ovetenskap inte bara frodas på de samhällsvetenskapliga och humanistiska institutionerna utan också kunnat sprida sig så långt ut i samhället.

Varför svär sig den ena efter den andra av manliga politiker till feminismen? Räcker det inte med att i tanke och handling vara solidarisk med kvinnornas kamp för lika rättigheter? Varenda politiker står i strålkastarljuset i sina manliga insignier, kostym, vit skjorta och slips, och säger att de är feminister – är det inte lite patetiskt? Man kan ju inte låta bli att undra över grupptrycket som ligger bakom denna mangranna uppslutning bakom en floskelideologi. Man kan nästan höra politikernas och medievänsterkillarnas tankar: _"Är jag rätt nu?"_

Om man vill vara elak kan man dra det ändå längre. Många "lirare" har gjort det till en livsstil att vara så "rätt" att man undrar om inte syftet är att kunna ragga: _"Om jag kallar mig feminist och är lite allmänt cool och rätt... Får jag ligga med dig då?"_

Och det har nog också en hel del fått göra, men långt ifrån i alla fall har det landat i god jord. För det är ju lite intressant att se hur den ena kulturmannen efter den andra tycks ha utnyttjat sin situation för att helt enkelt para sig. Något som blev uppenbart i samband med #metoo.

Det är ju också smart evolutionär strategi, men man måste samtidigt komma ihåg att det finns fler sätt att sprida sina gener och de allra flesta orsakerna till evolutionär framgång innefattar inte skrupellöst beteende. Följaktligen kan man inte heller dra slutsatser som till exempel att "alla män är våldtäktsmän".

Hur blir den framtida evolutionära utvecklingen? Eller för att inte ta i så mycket; vad händer de närmaste decennierna? Inget är givet för evigt, men det är mycket troligt (för att inte säga uppenbart) att kvinnor kommer att tjäna mer pengar än män. De är ju som grupp bättre utbildade, vilket kommer att ge en helt saklig löneskillnad. Precis som det alltså är helt sakligt att äldre män i högre positioner fortfarande en liten tid framöver tjänar mer än kvinnor eftersom de i de ålderskategorierna är bättre utbildade och har fler tjänsteår. Att kvinnor inte tjänade lika mycket som män förut berodde på hur man traditionellt har prioriterat.

Fram till dess att industrialismen tog fart har de olika strategierna för hur man tar hand om familj och söker föda och skydd varit helt adekvat och något olika mellan könen av helt naturliga skäl. På precis samma sätt som för alla andra djur. När lönesamhället uppkom i samband med industrialismen för drygt 150 år sedan uppstod situationen att män, som ju naturligt under bondesamhället brukade jorden och dessförinnan jagade hem födan, blev satta som familjeförsörjare. Män är fysiskt starkare än kvinnor och därmed lämpligare att använda i fabriker där man skulle arbeta fysiskt extremt hårt i långa slitsamma dagar. Det var inte särskilt kul, för att uttrycka det med en extrem underdrift. Det var förmodligen betydligt bättre att vara hemma med barnen, men skitgörat "brought home the bacon".

I gamla tider var det däremot självklart att man tillsammans arbetade för familjen, även om rollerna var olika, men i och med urbaniseringen uppstod dessa nya strukturer. I sådana strukturer upplevde sig kvinnor i allt högre grad som förlorare. Detta accentuerades i och med att familjearbetet blev allt mer automatiserat och kom, när man inte längre kunde klara sig på en gemensam lön, att bli akut. I en arbetsmarknad där allt som räknas som självförverkligande handlar om förvärvsarbete blir det förstås konkurrens om vem som inte ska vara hemma med barnen. En något märklig hållning rent evolutionärt och historiskt då den knappast värnar familjen utan enbart individen men icke desto mindre förståelig.

Det har naturligtvis också funnits orättvisor mellan könen före industrialismen. Naturen är ju inte god och människan är inte något undantag från det. Det syns historiskt och dessvärre även på många platser runt om i världen än idag. Som kvinnor behandlas i till exempel Nordafrika och Mellanöstern är tydligt förnedrande. Om man betänker vad Simon Baron-Cohen skriver kring forskningen på empatiförmåga och hur den skiljer mellan könen och samtidigt tar in vad vi vet om könsskillnader avseende personlighetsdragen i femfaktorteorin, samt den enorma överrepresentation av psykopater bland män i förhållande till kvinnor som är välkänd inom psykiatrin, så är det uppenbart att män sannolikt i alla tider har haft en tendens att positionera sig gentemot varandra. Det finns män som betett sig systematiskt illa mot kvinnor. Många kvinnor kan förr ha upplevt livet med män lika kränkande som vissa av dagens kvinnor.

Samtidigt visar ju forskning på alla däggdjur (inklusive människan) och de flesta andra djur att det är honan som väljer hane och inte tvärtom. Tävlingen om vem som vinner i uppvaktning är ju kopplad till RS-varians, vilken följer av Batemans princip. Kvinnan styr men männen jagar (på gruppnivå förstås – det har framgått tydligt vid det här laget hoppas jag). Så tycks det ha sett ut i alla kända kulturer och likaså i de värsta avarterna idag.

Åtminstone är det så under förutsättning att mannen inte förgriper sig på kvinnan, vilket tyvärr också varit en framkomlig evolutionär väg precis som att faktiskt vara altruist eller helt enkelt bara trevlig och kul. Det finns många diametralt olika sätt att överleva evolutionärt. Inte alla är trevliga.

Och visst är det på många håll inte bara enstaka våldtäktsmän som terroriserat eller fortsätter att terrorisera många kvinnor. Med tanke på de verkliga problem som fortfarande existerar på många platser runt om på jorden som har med så kallad hederskultur att göra, är det uppenbart naivt att inte erkänna att det historiskt funnits (och alltså på många håll fortfarande finns) sammanhang där män verkligen förtrycker kvinnor. Man bör tillägga att det finns så många som cirka 135 miljoner kvinnor i världen som har fått sina könsorgan stympade i "hederns" namn. Ett globalt kvinnoförtryck som det finns mycket starka skäl att aktivt kämpa mot. Samtidigt är de västerländska radikalfeministernas ovilja att ta tag i den frågan ett klart bevis på att postmodernistiska relativiserande ideologier inte bara är fel utan också tjänar att upprätthålla förtryck och därmed agerar nyttiga idioter åt ondskan.

Det tjänar inget till att skrika om "mäns våld mot kvinnor" som en allmän sanning. Inte ens i hederskulturerna är det så enkelt. Det är nämligen långt ifrån bara männen som upprätthåller normerna och "hedern". Det görs lika mycket av kvinnor. Det handlar om att värna klanen och då hjälps båda könen åt.

Vad som tycks helt klart är att båda könen hade tydliga roller i det agrara samhället. Likadant tycks det ha varit i jägarsamhällena. Det är först i och med industrialismens intåg som det börjar handla om vad människor _vill_ göra mer än vad de _måste_ göra. För i princip första gången blir det möjligt att göra något annat än att helt enkelt bara fokusera på sin och familjens överlevnad. Hemarbetet blir allt enklare att utföra i och med att de fullständigt revolutionerande uppfinningarna tvättmaskin och diskmaskin blir allt vanligare i hemmen. Plötsligt uppstår det "fina" lönearbetet och det statusmässigt mindre "fina" hemarbetet. Lyxen att dela in det på det sättet hade tidigare aldrig funnits. Det har bara handlat om vem som är mest lämpad rent fysiskt att utföra det ena eller det andra arbetet. När så samhället behöver mer arbetskraft och staten sväller gäller det att få ut så många människor i lönearbete som möjligt. Konstigt nog sammanföll det med krav på att alla skulle ges möjlighet att lönearbeta.

Ett av de största skiftena i mänsklighetens historia handlar just om det. Något som inte varit statusrelaterat blir det plötsligt. Det blir fint att arbeta. Om man bara går tillbaka några generationer var det finaste man kunde göra att helt enkelt inte hålla på med sådant alls. Det var bara de som verkligen behövde arbeta som gjorde det och status låg i helt andra saker.

Utifrån denna verklighet, menar jag, uppstod könskampen. Det vill säga den allmänna föreställningen att män och kvinnor kämpar mot varandra om att få vara slavar under produktionsmedlen. Karl Marx hade inte kunnat planera det bättre. Hela marxismen bygger på den dikotoma föreställningen om att klasser kämpar mot varandra om vem som ska få makt över produktionen och det har ju framförallt 1900-talet visat vara tämligen självuppfyllande. Det räcker att någon diktatorisk känslokall fascist läser Marx för att man sedan ska mörda miljontals människor och intellektuellt förslava dem i namn av rättvisa och jämlikhet. Nu har, som jag tidigare skrivit, genusteoretiker som Yvonne Hirdman och Cordelia Fine översatt och transformerat maktpyramiden och istället fyllt den med kön och ras. Man kan fråga sig hur det ska gå? I synnerhet som ju klasskampsretoriken åtminstone hade en liten reträttväg – man kan ju göra en klassresa. Även om man juridiskt kan byta kön och medicinskt kan efterlikna det andra könet så är ju biologi ändå biologi. Inte mycket att göra något åt. Det blir svårt med omvälvningar i socialistisk nyprogrammeringsanda – biologin står i vägen. Därför är det inte konstigt att genusfeminister gör allt för att bortse från biologiska fakta. De står ju i vägen för den könlösa, utopiska sköna nya världen där alla föds ur maskiner som inte skiljer sig åt annat än att vissa är mer toxiska. Och de kallas för heterosexuella vita män. Konstigt nog eftersom alla enligt den socialkonstruktiva ideologin är likadana.

Men återigen. Sannolikt har tidigare generationer i västvärlden betett sig misogynt. Och utan varje tvivel finns det fortfarande kulturer runt omkring på jorden som har en fruktansvärt diskriminerande kultur mot kvinnor. Det är väl tur då att vi har alla feminister som kan göra oss uppmärksamma på dessa orättvisor. Det förekommer ju även i västvärlden idag i allt högre grad såväl gängvåldtäkter som hedersrelaterat våld. Fenomen som åtminstone i Sverige inte existerat i annat än extrema undantagsfall på över hundra år. Det är alltså ett viktigt arbete som återstår att göra och då är det, enligt radikalfeministerna, läge att börja på... universiteten...

För på universiteten grasserar det tydligen en riktigt obehaglig våldtäktskultur. Åtminstone om man helt enkelt ignorerar om det verkligen skett våldtäkter och istället diskuterar att det finns attityder hos män som skulle sanktionera en nedvärderande bild av kvinnor varför det i sin tur skulle leda till en kultur där våldsamheter är sexiga, män som skämtar om våldtäkter, misogyna sångtexter med mera. Och visst finns det globalt sett män som absolut ser ner på kvinnor eller objektifierar dem, men att det skulle vara utmärkande för universitet i västvärlden känns fullständigt verklighetsfrämmande.

Retoriken med våldtäktskulturen på universiteten och sedvanliga akademiska arbetsplatser skjuter så vid sidan av målet att det nästan vore parodiskt, om det inte hade styrt det offentliga samtalet i så hög grad som det faktiskt gör. Det som istället borde bekymra allmänheten när det kommer till kampen mot gängvåldtäkter, hedersrelaterat våld på flickor och homosexuella pojkar och andra kulturellt avvikande är att de som säger sig stå på kvinnans sida tycks vara så tysta just i de frågorna. Var är de när det inte är den vita heterosexuella mannen som är förövare? Det verkar som om feministerna allt som oftast går fel i sin egen ideologi. Det blir lätt så när man istället för att söka fakta försöker klumpa ihop påhittade grupper och sedan hittar på konspiratoriska idéer om dessa.

Fast nu gör jag väl samma sak själv. Alla feminister är ju inte sådana. Jag vågar påstå att de allra flesta som kallar sig feminister inte är det alls faktiskt. Problemet är att stora delar av den så kallade tredje vågens feminism (eller fjärde vågen om man ska använda Joanna Williams terminologi) ändå har detta genusklasstänkande och sina könsmaktordningstics som grund. I kombination med en destruktiv kulturrelativism silar man mygg och sväljer kameler. Att nästan alla kvinnor vill ha jämställdhet mellan könen är närmast en trivialsanning. Att även männen vill ha det är för de allra flesta lika självklart. Därför är det många som frestas att kalla sig feminister. Det låter ju bara som att man vill ha samma rättigheter för båda könen. Men det är inte så enkelt. Jag vågar påstå att stora delar av det vi idag kallar för feminism inte alls är det en majoritet av kvinnor vill ha.

## KAPITEL 11

## _Vad är feminism och för vem?_

Ella Whelan problematiserar hela konceptet med modern feminism. I boken _What Women Want – Fun, Freedom and an End to Feminism_ beskriver hon kort och koncist problemen med den form av radikal feminism som kommit att bli synonym med begreppet i sin helhet. Alla måste, enligt henne, kalla sig för feminister för att bli accepterade. Hillary Clinton, som beskriver sig som feminist, säger sig bli förvånad varje gång en ung kvinna påstår att hon inte är feminist men för lika rättigheter mellan män och kvinnor. Inte särskilt konstigt kanske om orden betyder samma sak. När människor runt om på jorden säger sig vara feminister förefaller det vara just det de menar; de är för lika rättigheter mellan könen. Och om feminism verkligen betyder det är det ju svårt att förstå att någon kan vara mot det. Och ännu mer obegripligt, att man då ändå säger sig vara för jämställdhet. Någonting kortsluts i den vanliga feministens hjärna. Anledningen till det är för att feminism i allmänhetens ögon helt enkelt kommit att betyda jämställdhet.

Är det då verkligen sant? Betyder feminism jämställdhet? För om så är fallet borde ju all diskussion vara över. Nästa alla i dagens moderna samhälle är för jämställdhet mellan könen. Och västvärlden är på de flesta håll i princip helt jämställd. Problemen uppstår emellertid på flera plan. Om ett begrepp kommit att betyda olika saker för allmänheten men något helt annat för de som styr utvecklingen blir det minst sagt svårt att kommunicera. Och i detta fall är det uppenbarligen vad som i hög grad har skett.

Om jämställdhet innebär att kvinnor ska utmåla sig själva som offer för stora elaka män kanske det stämmer. Eller om man menar att jämställdhet också innefattar att alla obehagliga tillrop eller uppfattningar som kvinnor (och män) kan bli utsatta för bör censureras. En tämligen märklig uppfattning med tanke på verkligheten.

En annan sak som Ella Whelan problematiserar är den uppenbara utvecklingen att moderna feminister tycks vilja lagstifta bort (gärna med hjälp från pöbelvälde och masspsykos) alla former av flirt mellan män och kvinnor. Det tycks som att kvinnor, menar Whelan, enligt feministerna närmast är könlösa varelser som måste värja sig från de översexuella männen. En mycket viktoriansk uppfattning i synen på manligt och kvinnligt och alltså en tillbakagång flera decennier eller till och med sekel. Whelan frågar sig om kvinnor verkligen behöver feministerna eller om den moderna varianten av feminism istället förhindrar jämställdhet.

Inte minst tydligt blir det i beskrivningen om hur feminister söker jämställdhet genom offerskap. Även Joanna Williams skriver om det i boken _Women vs Feminism_ men Whelans sammanfattning illustrerar det mer än väl:

"Detta är allra tydligast när det gäller psykisk hälsa. Inte inom något annat politiskt område är kvinnor mer infantiliserade, omyndigförklarade och förolämpade. Kvinnor rapporteras löpa större risk för självskada och depression till följd av samhällets press. I detta ingår inte svårigheterna att kämpa för att kunna betala hyran, ge barnen mat för dagen eller hitta ett jobb. Istället menar feminister att de svårigheter som kvinnor möter är saker som trycket från social media och bilder av kvinnokroppar. Med andra ord, kvinnor och flickor lider av dålig självkänsla."

Det är inga höga tankar om kvinnor som döljer sig bakom en sådan hållning. Även den svenska sociologen Petra Östergren har problematiserat frågan vilka feministerna egentligen företräder. I den enormt massiva och noggrant researchade boken _Porr, horor och feminister_ , som är ett inlägg mot den svenska så kallade sexköpslagen för att förhindra prostitution, konstaterar hon att de som stigmatiserar och marginaliserar prostituerade inte är torskarna eller män i allmänhet. Det är feministerna. Åtminstone om man frågar de prostituerade själva. En genomgående ådra bland radikalfeminister är att de skapar – ja, nästan odlar – en offermentalitet. Tanken att människor frivilligt väljer att göra saker som inte passar in i mallen är helt otänkbar. Vad Östergren dock visade var att det finns en stor andel prostituerade som faktiskt vill vara just det. Och även om man inte på något sätt ska underskatta problemen med prostitution och inser att det förekommer väldigt många personer som ägnar sig åt det av mycket destruktiva skäl, så är frågan Östergren och andra ställer sig, huruvida den nu massivt retoriskt exporterade lagen är en bra lösning. Så länge feminister med ideologiskt tolkningsföreträde sätter agendan lär denna lösning snart finnas överallt. Men frågar man dem som lagen gäller – de prostituerade – tycks det enligt Östergrens bok finnas skäl att agera annorlunda. Det är dock svårt att se hur det ska kunna ske eftersom genusfeministerna har tolkningsföreträde och är institutionaliserade i samhället.

## KAPITEL 12

## _Konsensus – välviljans diktatur_

Mellan 2001 till 2011 fördelade svenska staten ut 400 miljoner svenska kronor till genusforskning. Det motsvarar i runda slängar en sjättedel av alla anslag som getts ut under hela 2000-talet. Med en så enorm snedfördelning av anslagen måste det här med genus vara något oerhört viktigt. Ungefär som klimatfrågan, vilken ju tillåts ta väldigt stor plats i allehanda sammanhang där den inte alls hör hemma. Men kanske inte så konstigt med tanke på att det för många är en fråga som är avgörande för mänsklighetens överlevnad. Men är genusfrågan av samma dignitet? Kanske. Att män och kvinnor ska bedömas utifrån samma måttstock och ha samma villkor är för oss i den sekulära och emanciperade västvärlden helt självklart, men det räcker att gå ett halvsekel tillbaka i tiden då såg situationen även här helt annorlunda ut.

Min mamma, som hade en helt egen yrkeskarriär som lärare, förväntades under mitten på 1960-talet tituleras "Doktorinnan" eftersom hon var gift med en läkare. En tidsmarkör som inte bara säger oss att Sverige var synnerligen ojämställt utifrån arbetsmarknadsperspektiv utan också auktoritetsbundet på ett sätt som dagens ungdomar sannolikt inte i sin vildaste fantasi kan föreställa sig. Och lämnar man Norden och den jämställda världen i väst blir man snabbt varse att kvinnofrågan globalt är lika viktig idag som den var lokalt i Sverige för några decennier sedan. Åker man sedan till vissa delar av världen är det rena medeltidsvärderingar som råder, något som dagens genusteoretiker i väst alltså tycks vara väldigt ovilliga att ta till sig. För då krockar genusteorin med andra politiserade ideologier som de om intersektionalism och postkolonialism. Plötsligt är äkta gammaldags vedervärdigt patriarkalt kvinnoförtryck inte längre så farligt i de politiserade genusteoretikernas värld. Det finns minsann äkta hedersförtryck även i Sverige. Så måste de tänka. Annars faller ju hela könsmaktspyramiden som ett gigantiskt korthus.

För att bevisa att så inte är fallet gäller det att säkerställa att man har rätt lojalitet. Och det gör Sverige och Sveriges institutioner. Betänk att alltså en sjättedel av alla forskningsanslag går till genusteori (jag ska återkomma till vad det egentligen handlar om). Till vad går de övriga fem sjättedelarna? Utan att gå in i detalj på detta kan man för att få ett litet hum om digniteten på den relativistiska antiintellektuella problematiken ta del av vad svenska Vetenskapsrådet förslösade svenska skattemedel på 2016, pengar som inte ens gick till uttalad genusforskning utan annat "viktigt". Paulina de los Reyes fick närmare 7 000 000 kronor för att "forska" på invandrade mödrar och rasifierade barn. Mattias Gardell fick nästan 3 000 000 kronor för forskning på "arga vita män". Johanna Gondouin fick 7 000 000 kronor för att undersöka surrogatmödrar med ett projekt vars titel skvallrar om en tämligen förutbestämd syn på frågan: _"Från mänskligt avfall till vinstgivande resurs. Genus, biopolitik och nyliberalism i indiskt kommersiellt surrogatmödraskap_."

Och så håller det på. Faktum är att det knappt går att få forskningsmedel inom sedvanlig forskning utan att ha ett genusperspektiv. Bäst av allt går det dock uppenbarligen om hela konceptet osar kritik av strukturellt maktmissbruk. Svenska staten kastar gärna ut skattepengar till allehanda konspirationsteorier. Överensstämmer sedan den politiska agendan med ideologin om att de översittande, företrädesvis vita männen, terroriserar alla andra stackare så kan man räkna med ekonomiskt bistånd. Det gäller bara att hitta ett offer. För vi älskar offer i dagens Sverige. Är det någon vi kan tycka synd om så köper vi loss vårt dåliga samvete. Och det är där som diskrepansen mellan genusteoretikernas självbild och faktiska gärning blir inte bara intressant utan till och med nästan begriplig. Självklart inte grundpremisserna, men i följden av deras världsordning. Radikalfeministernas genomgående syn att hela världen består av samhällen med patriarkala strukturer, där alltså det ena könet överallt, historiskt och i nutid, alltid satt sig på det andra utgör grunden för den könsmaktsordning som rent logiskt måste skett helt slumpmässigt överallt på jorden eftersom det ju – enligt dessa radikaliserade genusteoretiker – egentligen inte finns någon som helst biologisk skillnad mellan könen. En märklig slump. Men det som gör att världsordningen håller samman i detta förvirrade projekt är offermyten. Ju större offer man är desto viktigare blir man. En rasifierad kvinnas historia är viktigare än en vit kvinnas. En lesbisk rasifierad som sitter i rullstol är ännu väsentligare. Och så håller det på.

Effekten blir till exempel att de som anser sig försvara feminismen i dagens Sverige – de som kallar sig Feministiskt initiativ (F!) – inte vågar engagera sig mot till exempel kvinnlig omskärelse. En barbarisk sedvänja som beror på reellt kvinnoförtryck men som närmast ignoreras utifrån logiken att "männen i Sverige minsann också är kvinnoförtryckande". Istället rasar det förment feministiska partiet över några andra hemskheter, som att den före detta proffsboxaren Paolo Roberto skojade om att "ett par kvinnobröst är beviset på att män visst kan tänka på två saker samtidigt". Ett skämt som inte bara var fyndigt utan faktiskt drev med män – inte kvinnor. Istället för att driva frågor om patriarkala strukturer i förorten, där det existerar moralpoliser som kontrollerar hur kvinnor är klädda, väljer de genusteoretiska partiideologerna att stenhårt driva frågan kring feministisk snöröjning, genusdagis och mansspreading (att vissa män sitter brett isär med benen och därmed tycks visa sitt kön – bakom byxor och kalsonger alltså). Viktiga frågor kan tyckas. Lika viktiga som feministisk utrikespolitik. Alltså den politik som tycks gå ut på att man ska rösta in Saudiarabien i FN:s Kvinnokommission och bära hijab när man är i Iran. Det senare inte särskilt konstigt då man engagerat sig betydligt mer i att kvinnor ska bära hijab även i Sverige än att kvinnor ska slippa bära dem mot sin vilja.

Det är alltså väldigt oklart vad den feministiska politiken går ut på. Kanske att man ska sluta bomba folk, eftersom det finns en föreställning om att det skulle lösa alla problem. Det skulle i vart fall ha löst IS problem om ingen bombade dem tillbaka. Då hade vi alla snart levt i kalifatet. Och då kanske det här med genusteori inte skulle vara så aktuellt längre.

Genusteori inleddes som ett litet och tämligen obskyrt men intressant projekt, vilket gick ut på att försöka vända på världen och se det ur ett annat perspektiv. En viktig tankeövning, ungefär som humorserien där Felix Herngren spelar en utsatt minoritetsperson eftersom han är heterosexuell i en helt homosexuell värld. Han måste då "komma ut ur garderoben" inför chockade föräldrar och vänner. Tänk om världen vore så, att genusteorin var en ögonöppnare som skulle göra oss lite klokare.

Idag har teorin förvandlats till ett monster, en obligatorisk narrspegel med krav på absolut tolkningsföreträde. Självklart är det inte så på alla institutioner och naturligtvis är inte alla forskare totalt ute och cyklar, men i teorins breda politiserade form har den blivit ren humbug. Och som många andra politiserade ideologier har den också upphöjts till statsreligion och konsensus i frågan måste råda. En konsensus som saknar vetenskaplig grund. Idag är genusinriktning inte bara obligatoriskt i all forskning utan också på alla universitetens olika program. Oavsett om man läser på läkarlinjen, ska bli jurist eller studerar på KTH så förväntas det alltid finnas ett genusperspektiv på allting man gör och läser om. Visst går det att skoja om den uppenbara idiotin, och egentligen kanske det är viktigt. Vi borde nog tala mer om det och skratta åt det för att man ska se hur tokigt det är.

Problemet är att ingen tycks riktigt våga eller orka engagera sig. Vi som inte relativiserar vare sig ondska eller patriarkala skitkulturer vet ju alla om att jämställdhet är viktigt. Det gör att många är tysta och bara accepterar nyordningen. Vi är mer än villiga att offra lite tid för att verka ännu mer för att könen ska vara helt jämställda. Därför försvarar också en stor majoritet att anslag går till sådan forskning, att institutioner som inte alls handlar om de olika könen ändå genomsyras av ett överdrivet konspiratoriskt jämställdhetstänk. På arbetsplatser vinnlägger sig arbetsgivare självklart om att följa upp att jämställdhet efterlevs och på i stort sett varje arbetsplatsträff runt om i landet tas frågan upp varje gång det är möte. Det råder bred konsensus i konsensus-Sverige om att vi vill ha ett helt jämställt Sverige. Och då sväljer vi även saker som knappast har med jämställdhet att göra och som stundtals passerar gränsen för det makabra.

Så visst kan man förstå denna hastigt spridda konsensus. Vi vill alla att män och kvinnor ska behandlas lika. Därför kallar sig alla feminister utan att ens veta vad de menar med ordet. Det är helt enkelt politiskt inkorrekt att inte vara feminist. Att inte vara det betyder att man är en dumbom som inte förstår att vi måste bekämpa de patriarkala strukturerna. Då medverkar man istället till dem, och förmodligen är man medskyldig i mäns våld mot kvinnor.

Jag känner ganska många män. Flera av dem är mycket fredliga. De flesta av dem faktiskt. Ingen av mina vänner har dömts för kvinnomisshandel. Om de har något fel är det snarast att de i allmänhet är tämligen antiaggressiva. En egenskap som fungerar hyggligt i länder som Sverige där man klättrat skyhögt upp på Maslows behovstrappa, men som kanske inte skulle tjänat dessa män väl i andra samhällen där överlevnadsfaktorn är viktigare för framgång. Som jag skrivit i flera av mina tidigare böcker sticker Sverige ut som fullständigt extremt i World Values Survey, alltså i undersökningar av attityder som görs i olika länder runt om på jorden. I World Values Survey delar man in länder med självförverkligandestrategier och länder med överlevnadsstrategier. I Sverige handlar allt om att förverkliga sig själv och ingenting om överlevnad. Det är bara ett av flera exempel där Sverige är extremt enligt World Values Survey. Vi är också världens minst auktoritetsbundna land, världens minst traditionsbundna land och världens minst religiösa land. Fast det senare beror nog på hur man definierar religion. För visst har vi en religion i Sverige. Det är bara det att vår religion inte kallas kristendom. Istället tror vi på Staten, välfärdssamhället och det socialdemokratiska folkhemmet. Vi tror också på genusparadigmet och vi tror på "värdegrunden" och det hållbara samhället. Och så tror vi alla på den sanna jämställdheten.

Att män kollektivt skulle förgripa sig på kvinnor är i en sådan miljö en fullkomligt makaber tanke. De män som slår kvinnor eller våldför sig på dem är ju av alla andra män betraktade som "low life scumbags". Inte ens i fängelser klarar de sig undan. De som befinner sig absolut lägst i hierarkin på ett fängelse är pedofilerna. Men efter dem kommer kvinnomisshandlare och våldtäktsmän. Så hur kan man motivera det generaliserande konceptet "mäns våld mot kvinnor"? Det mesta talar ju för att det, åtminstone i en modern västerländsk miljö, är helt fel.

## KAPITEL 13

## _Mäns våld mot kvinnor_

Hela konceptet med "mäns våld mot kvinnor" kommer fullkomligt i gungning när man tar del av modern forskning. Örjan Falk och medarbetare visade i en stor studie att 63 procent av alla våldsbrott begicks av 1 procent av befolkningen. Detta är helt i linje med övrig biologisk forskning på området. Det är mycket välkänt att frekvensen psykopater i befolkningen är cirka 1 procent. Det innebär att 99 procent av befolkningen inte är psykopater (beroende på exakt definition). Psykopati är som alla andra psykiatriska tillstånd normalfördelat utefter olika symptom och beroende på exakt var man sätter cut-offlinjen mellan friskt och sjukt kommer siffran att variera. Att det skulle vara mycket högre än så är däremot helt orimligt. Enligt den samlade tvillingforskningen de senaste decennierna styrs våra egenskaper, som jag skrivit om tidigare, till minst 50 procent av genetik. Detsamma har visat sig också gälla ren kriminalitet, vilket visats av beteendegenetikern Amir Sariaslan och medarbetare på Karolinska Institutet. I en stor studie förklarade genetik så mycket som 65 procent av det kriminella levernet, detta på tvärs emot gängse uppfattningar att det handlar om samhällets brist på sociala skyddsnät eller ekonomiska faktorer. Detta är i och för sig inte på något sätt konstigt eftersom man ser ungefär samma sak vad gäller i stort sett alla egenskaper, psykiatriska tillstånd och diverse andra fenomen. Till och med misskötsel av barn är i högsta grad ärftligt.

I en annan av Sariaslan och medarbetares studier över våldsbrott i samhället över tid visade det sig att endast ungefär 3 procent av befolkningen födda mellan 1958 och 1989 blev lagförda för något våldsbrott fram till slutet av 2009.

Så något stort kollektivt ansvar för våldet i samhället har inte enskilda män. Det faller på sin egen orimlighet då 97 procent av alla under samma tid alltså inte var lagförda för något våldsbrott alls. Detta trots det faktum att det är ovedersägligt sant att män står för en övervägande majoritet av allt våld i samhället.

Förklaringen till siffrorna är enkel. Det är en liten grupp män som ligger bakom våldet, inte alla män. Alltså finns ingen kollektiv skuld och begreppet "mäns våld mot kvinnor" blir därmed meningslöst och dumt. Det tycks tydligt att den närmast ikoniserade föreställningen om "mäns våld mot kvinnor" som ett mer allmänt fenomen saknar all grund i verkligheten. Det har lika lite värde som att tala om en särskild våldtäktskultur på universiteten.

I november 2017 skrev jag en krönika om #metoouppropet där jag påtalade fakta kring våldsspiraler och mansnormer. Vetenskapen visar i hög grad att även om sådana strukturer kan finnas, så är de långt ifrån de enda förklaringarna till varför vissa män är våldsamma. Jag tog ändå vissa delar av #metoo i försvar, även om jag såg det som mycket allvarligt att det kommer att medföra problem om man inte följer rättspraxis och likställer småsaker med rena övergrepp. Jag återkommer till #metoo i kapitel 14.

Jag blev naturligtvis kritiserad av genusforskare på området som inte kunde förstå logiken i att det kan vara ett överväldigande stort problem att många kvinnor ansett sig ha blivit sexuellt trakasserade samtidigt som det bara är en minoritet män som står för trakasserierna. Vad de inte kunde förstå är att det huvudsakligen handlar om att en man kan trakassera väldigt många kvinnor. Inom genusteori pratar man ofta om ett kontinuum från rena övergrepp som våldtäkt ner till oönskade kommentarer. Ofta likställer man allt det som olika grader av samma fenomen, vilket förklarar alla uppenbart felaktiga siffror. Det är en mycket förrädisk argumentation och i grunden en intellektuell ohederlighet som i de flesta andra sammanhang inte skulle accepteras.

Om detta resonemang skulle äga sin riktighet finns det ju mängder av andra fenomen som borde beskrivas på samma sätt. Till exempel alkohol. En av mina vänner beskrev det så här:

"Patriarkatbekämparna påstår att det finns ett kontinuum så att till synes oskyldiga kommentarer av sexuell natur lägger grunden för grövre övertramp som sedan i sin tur ger grogrund för regelrätta sexuella trakasserier. Med den logiken kan man lika gärna säga att till synes ofarliga mängder alkohol lägger grunden för grövre missbruk och det grövre alkoholmissbruket lägger grunden för alla överdoser av heroin i samhället. På det viset gör man det skamligt att dricka en folköl."

Och det är ju lite så man också jobbar i alkoholfrågor på många håll, så resonemanget känns igen. Trots att det helt saknar vetenskapligt stöd. Precis som könsmaktsspiraltanken saknar vetenskapligt stöd. En liten detalj som inte tycks spela någon roll i allt fler människors liv. Åtminstone inte för unga människor. Enligt en enkätundersökning i USA som refererades till av skribenten Cathy Young anser över en tredjedel av unga amerikaner att det alltid/vanligtvis är sexuella trakasserier om en man som inte är en kvinnas partner ger den kvinnan komplimanger. En fjärdedel anser att det alltid/vanligtvis är sexuella trakasserier om han försöker bjuda ut henne på middag.

Vad gäller sexuella trakasserier finns ingen nedre gräns. Det är som att du är alkoholist om du dricker en folköl. Och faktum är att hela det västerländska samhället tycks gå i den riktningen på plan efter plan. I boken _Ingen tar skit_ citerade jag coachingföretaget Communiceras dåvarande definition av kränkning. Jag använder det ofta som exempel i mina föreläsningar på problemen som uppstår när man okritiskt överlåter alla tolkningar till den enskilda personen:

"Vi definierar en kränkning, när personer i vår närhet, avsiktligt eller oavsiktligt, inte förser oss med den omtanke, omvårdnad eller skydd som vi har rätt till."

Detta är en definition som går att extrapolera hur långt som helst. Det finns helt enkelt inget stopp på vad som går att kalla kränkning eftersom det är helt subjektivt. Om man träffar en ytlig bekant på stan som inte ser en och därför inte hälsar går det att definiera som en kränkning. Denna typ av definitioner är inbyggd i många av de diskrimineringslagar som finns i västvärlden. Den svenska diskrimineringsombudsmannen (DO) fungerar på samma sätt. Sexuella trakasserier definieras utifrån vad du själv anser vara sexuella trakasserier. Alltså ett helt subjektivt förhållningssätt.

I och med att alla sexuella relationer i Sverige måste ske efter ett aktivt samtycke från och med 1 juli 2018 kan man misstänka att antalet helt triviala och normala situationer som kommer att vara potentiellt åtalbara kommer att öka exponentiellt. Och förmodligen kommer DO att behöva ändra praxis och verkligen följa minsta lilla spår av oförrätt.

Vi får se om det bli praxis att anse sig sexuellt trakasserad efter en mindre lyckad kväll på krogen eller om människor kommer att inse att det inte är bra att blanda ihop allvarliga trakasserier och övergrepp med småsaker som ingår i ett normalt liv. Om myndigheterna ska följa vad en mycket stor andel av den unga befolkningen tycks anse kommer det inte att dröja länge förrän det är omöjligt att försöka hitta någon av det motsatta könet (eller samma kön för den delen) att försöka inleda ett förhållande med.

På likartat sätt som Communicera och den yngre tillfrågade delen av den amerikanska snowflakegenerationen (alltså den generation som tycks ta illa vid sig av allt och därför försöker förbjuda allt som kan vara känslomässigt påfrestande) resonerade, menade forskarna jag debatterade med att alla händelser som refereras till inom #metoo per automatik är kränkningar och en del i ett större fenomen. Detta resonemang är absurt då det innebär att man i princip kan säga vad som helst och själv påstå att det är en kränkning. Och att ingen har rätt att granska det. Det är genuint inhumant och oempatiskt.

Ändå är det kanske inte ens det största problemet med argumentet. Om man etiketterar ett tillräckligt stort antal triviala händelser som kränkningar eller trauman, devalverar man de riktiga kränkningar som andra människor varit utsatta för.

Jag arbetar i en verksamhet där jag ofta träffar människor som varit med om ohyggliga trauman. De kan ha blivit våldtagna, terroriserade, förföljda eller torterade. De kan ha haft ett intimt förhållande med förövaren. De kan ha mist alla sina barn, eller ha flytt från krig och elände. De kan ha blivit kroppsligt lemlästade. Vissa har varit med om allt det där och lite till. Att då likställa sig som offer för att man fått en ovälkommen hand på knäet ute på krogen för tio år sedan, vilket flera brittiska journalister gjorde en stor sak av i "#metooupproret, är närmast att betrakta som en skymf.

Om varje övergrepp är en del av en maktpyramid där gliringar och visslingar likställs med våldtäkt som en del av ett förtryck så är det ju inte heller skillnad på fysiska aggressioner och verbala sådana. Det innebär att man borde kunna hävda att en kvinna som skriker på sin man och kallar honom för elaka tillmälen och sedan blir slagen också ska få något straff. För det är ju enligt det synsättet ingen skillnad. Naturligtvis en helt absurd tanke. Vi har en rättsstat som ska skydda medborgare från att bli angripna, våldtagna, misshandlade eller mördade. Att likställa en busvissling eller en komplimang med detta raserar ju hela det juridiska fundamentet för en civiliserad stat. Men det är så man hittar på saker som att det skulle finnas en våldtäktskultur på universiteten.

Om vi inte hade levt i en global värld hade det varit väldigt svårt att fortsätta hävda allt de hävdar om mäns våld mot kvinnor. Under nyårsafton 2015 blev hundratals kvinnor i Köln antastade under firandet av det nya året. Och i samma veva framkom det att under festivalen We are Sthm i Kungsträdgården i Stockholm sommaren innan hade det skett likartade händelser. Problemet för genusteoretikerna var att de som antastat kvinnorna var från andra kulturer. Polisen kunde identifiera nyanlända migranter som de skyldiga; det visade sig att det rörde sig om unga män från Mellanöstern. Men all sådan kunskap om förövarna var oväsentlig för intersektionalistfeministerna, en grupp som med hjälp av en teoribildning som kallas för intersektionalitet försöker dela in världen i underordnade och överordnade grupper för att på så sätt uppmärksamma diskriminerande strukturer. Istället valde radikalfeministerna att se det som att de fick vatten på sin kvarn. Män i grupp är djur! Och plötsligt hade de själva minsann varit med om samma sak förut. Detta trots att fenomenet med grupptrakasserier var helt nytt i västvärlden (i arabvärlden har det till och med ett namn – _taharrush gamea_ , 'våldtäktslek'). Men inte hindrade sådant några genusteoretiker och politiska ideologer på diverse redaktioner runt om i landet att orera fritt om de hemska svenska männen.

Journalisten Hanna Fahl skrev en dryg vecka efter händelsen i Köln krönikan "Den gemensamma nämnaren vid övergreppen är kön, inte etnicitet". Skribenten hade alltså inte varit med om något liknande, men kunde dock intyga att det förekommit i hennes liv att några pojkar på mellanstadiet hade betett sig svinaktigt mot henne och även senare i livet hade hon stött på män som inte kunde ta ett nej. Och som grädde på moset hade Hanna Fahl hållit på att bli rånad av några killar i tunnelbanan. Så män är dumma. Alla män är dumma. Och därmed borde alla män känna igen sig och inte bli indignerade när några andra män från en annan kultur beter sig som riktiga svin. För alla män är ju svin, så vem ger dig rätten att tycka att någon annan man beter sig som ett svin? I genusteoretikernas värld är sådana påhopp på könslikar inte bara fel utan närmast en skymf.

Vi som har kunskaper i biologi och genetik tycks inte förstå någonting, lägger ner våra naturvetenskapliga fakulteter och ser till att en så stor andel av våra skattemedel som möjligt fortsätter att gå till genusteoretisk forskning, på det att hela befolkningen ska tro på dessa konspirationer. En forskning där premissen är att allt är mäns fel från början men att män och kvinnor egentligen är likadana fast bara om männen kan genomgå någon form av certifiering och indoktrinering från förskolan och framåt.

Åttonde kuren mot könsexperimenterande:

Skilj på äpplen och päron, och håll två tankar i huvudet på samma gång

Genusteori hamnar ofta i rent sexistiska argument precis som intersektionalitet alltid landar i rasism. Att ställa lägre krav på människor för att de kommer från andra kulturer är att behandla dem som barn. Att likställa alla män oavsett hur de beter sig mot kvinnor är sexism. Samtidigt som vi har en metadebatt kring obefintliga problem i ett för majoritetsbefolkningen i allt väsentligt helt jämställt land finns det skuggsamhällen där situationen är helt annorlunda.

Enligt föreningen GAPF, som arbetar mot hedersförtryck i Sverige beräknas det idag lågt räknat leva åtminstone 100 000 människor i hedersförtryck, förmodligen många fler. I en enkätundersökning från Stockholms utsatta förorter angav 75 procent av alla flickor att de inte fick umgås med det andra könet. Över två tredjedelar av alla flickor fick inte delta i simundervisningen i skolan. Och så där håller det på område efter område.

Det finns mängder av förtryckta kvinnor runt om på jorden. Men förtrycket finns också i Sverige. Moralpoliser som ser till att flickorna skyler sig. System där bröder spionerar på sina systrar. Och vad gör radikalfeministerna åt det? De finner det oväsentligt att vi har kanske 70 000  könsstympade kvinnor i Sverige. Istället oroar de sig över obetydligheter inom det moderna patriarkatet, som att västerländska män tydligen kör mer bil än kvinnor. Verkar minst sagt lite udda när det finns riktiga patriarkat i alla våra utanförskapsområden.

## KAPITEL 14

## _Den toxiska manligheten_

Vi är långt ifrån att ha löst just frågan kring hur vi ska lära ut sedvanlig biologi. Tvärtom befinner vi oss långt ifrån den. I juli 2017 var jag med i den internationella dokumentären "Raised Without Gender" (Barnen som lever utanför könsnormerna) på den amerikanska teveseriekanalen Vice TV. Den handlade om en förälder som drev uppfattningen att barnen inte skulle ges någon könsidentitet. De skulle välja själva. Det var sorgligt att se den indoktrinering som de var utsatta för, menade hon, och hur de lät som ett eko av pappa (eller mapa som hen kallade sig). Dokumentären var dock väldigt positiv till genuscertifieringen. Filmmakarna kunde inte hitta några negativa sidor av att man inte fick vara pojke eller flicka. På samma sätt tycks den allmänna uppfattningen nu alltmer drivas åt att man är en gammal mörkerman om man problematiserar att det faktiskt existerar skillnader mellan pojkar och flickor. Skillnader som dessutom i dagens samhälle alltid beskrivs till pojkarnas nackdel.

Vilka är egentligen förlorarna i dagens samhälle? Jo, uppenbart männen. Det börjar i småskolan där traditionellt pojkaktigt beteende problematiseras som patologiskt. Jag menar på inget sätt att ifrågasätta diagnosen ADHD, varken som fenomen eller som en reell diagnos, men hela konceptet bygger ändå på att pojkars sätt att agera är problematiskt.

ADHD är ett tillstånd som innebär att man är impulsiv, hyperaktiv och har svårt att fokusera och organisera. Som alla andra psykiatriska tillstånd är det inte en enskild avgränsad egenskap utan ett symptombaserat syndrom. Och symptomen följer också en normalfördelningskurva, precis som det ser ut i andra likartade sammanhang. Förutom utifrån symptomen bestäms diagnosen ADHD också av funktionsförmågan och ett krav på att tillståndet ska ha funnits från födseln. Det är också givet att diagnosen påverkas av omgivningens förväntningar, samhällets komplexitetsgrad, skolsystemets uppbyggnad och allmänna krav på disciplin och lydnad.

I den gamla auktoritära skolan tilläts ingen störa varför de som hade en uppenbar problematik och inte kunde anpassa sig skickades till specialklass (eller, tidigare i skolhistorien relegerades). De som befann sig i gränslandet fick en lugnare miljö som gjorde det lättare att fokusera. Dessutom var det gamla skolsystemet uppenbart tävlingsinriktat, vilket gör det mer spännande för en person med krav på att det ska hända saker. Alla dessa saker sammantaget har gjort att man diagnostiserar allt fler personer med ADHD, men de som har den absolut svåraste problematiken är de som naturligtvis far mest illa. Ju mer strikt man är i sin diagnostik desto färre kvalificerar sig för diagnos, och det leder till att fler pojkar får diagnosen i förhållande till flickor. Det är en grupp som verkligen far illa. Fast mest anses de vara till besvär.

En sannolik delförklaring till varför diagnostiken av ADHD alltså mångdubblats har att göra med den förändrade skolan. Tidsmässigt sammanfaller det också tydligt med pojkars relativa försämring i förhållande till flickor. I de samhällen där det oreflekterade tomma blad-inspirerade jämställdhetsarbetet kommit längst är också skillnaderna mellan pojkars och flickors prestation i skolan som störst. I den moderna skolan har man slutat tävla. Det är vardagsarbetet med analyser och diskussioner samt benägenheten att "hänga med" på lektionerna som premieras, inte examen eller prov. Detta gynnar flickor. En tydlig könsskillnad som återfinns i alla samhällen är att pojkar är mer tävlingsinriktade än flickor. Att det är lättare för personer med en problematik som liknar den vid ADHD att fokusera i en tävlingsinriktad miljö, som dessutom är styrd, är uppenbart kliniskt för oss som arbetar inom psykiatrin. Åtminstone om inte problemen är alltför uttalade.

Problemen fortsätter genom hela skolsystemet där "den toxiska manligheten" betraktas som en elakartad sjukdom. Det vill säga, så länge det inte är flickor som beter sig som traditionella pojkar förstås. Då är det sunt och bra och ett tecken på att man "inte tar skit". Men pojkar som slåss på skolgården ska stävjas, även om det bara är frågan om en ofarlig brottningsmatch. Felen är så många på en gång vid en sådan liten tuppfäktning i unga år att det knappt går att sammanfatta. För det första är det aggressivt, vilket per definition är fel. För det andra är det stökigt, vilket bara är hur jobbigt som helst och alltså fel. Och för det tredje är det tecken på en manlig osund tävling, vilket ju till och med i Sverige är reglerat och förbjudet för småbarn.

Svenska Fotbollförbundet och Svenska Ishockeyförbundet har reglerat barnidrottandet så att barnen inte ska kunna tävla i serier. Ett bättre sätt att beskriva det är att man fråntagit barnen möjligheten att jämföra sina respektive lags prestationer mot varandra över tid. Visst, det är fortfarande tillåtet att räkna antalet mål som respektive lag gör på fotbollsplanen även om röster höjts för att också förbjuda det. Barnen får alltså fortfarande berätta hemma för sina föräldrar att de vann en match mot ett annat lag. Men om de vinner flera matcher på raken får de inte säga att de leder serien. För säkerhets skull har Fotbollförbundet nämligen tagit bort serien. Annars vet de nämligen att varenda unge skulle sitta hemma och själva räkna ut på vilken plats laget ligger (jag vet eftersom det var ett av de största nöjena killarna i mitt fotbollslag hade när vi spelade fotboll som små). Och enda anledningen till att det inte är förbjudet att räkna mål i matcherna är att pojkar faktiskt kan räkna.

Man kan annars misstänka att ett av skälen till varför man successivt inför alla de beslut som försämrar pojkarnas inlärningsmöjligheter i förhållande till flickornas är för att de helt enkelt inte ska lära sig att räkna. Syftet med det blir uppenbart om man betänker att icke räknekunniga helt enkelt inte kan räkna antalet mål de gör i en fotbollsmatch. Alltså kan man när genusutopia verkligen infunnit sig faktiskt förbjuda pojkarna att ta reda på vem som vann den match de spelat. Illitterata, dyskalkylerande och könsdysforiska förvirrade småpojkar kommer att möta varandra i en vänskaplig låtsasmatch i fotboll och mapa och pama kommer att stå vid sidan av planen och säga åt alla att krama varandra istället för att göra mål. En härlig framtidssyn i ett samhälle där man verkligen avvecklat all toxisk manlighet. Christina Hoff Sommers har i sin bok _The War Against Boys_ beskrivit hur samhället närmast förefaller bedriva ett krig mot pojkar. Jag vill inte överdriva och skapa nya offer, eftersom det är en synnerligen destruktiv väg att uppnå jämställdhet. Det är inte synd om pojkar trots att dagens skolsystem gynnar dem mycket dåligt. Att så kan ske beror till hög grad på brister i kunskap om biologiska skillnader mellan könen. Man tar i den moderna skolan alltså inte alls hänsyn till att pojkar är omognare än flickor och utvecklas senare rent biologiskt.

Hur kan då ett samhälle uppkomma där allt som det ena könet företar sig, av så många människor, per definition ses som negativt? Är det ett svar på det tusenåriga manliga förtrycket av kvinnan? Är det inte helt enkelt bara gudomlig hämnd, poetisk rättvisa? Öga för öga och tand för tand? Om man lyssnar på företrädarna för #metoo så är det just precis så. Lite svinn får männen tåla för att vi alla ska kunna uppnå ett likaställt samhälle. Inte jämställt för det finns redan, utan likaställt. Alla ska vara lika (fast som kvinnor då förstås eftersom män är toxiska).

Under januari 2018 var jag inbjuden till nyhetsprogrammet Aktuellt för att diskutera att vänsterpartiets före detta ordförande Lars Ohly blivit uthängd som förövare i #metoo. Det framkom att händelsen hade polisanmälts och att förundersökningen snabbt lagts ner i brist på bevis om att det skulle ha skett något brott. Trots det tyckte min motdebattör att Ohly oavsett om han var dömd eller inte skulle hängas ut eftersom "så många kvinnor farit illa genom historien". Ett argument som alltså innebär att man ska lämna en av den moderna civilisationens grundbultar, nämligen principen om att "hellre fria än fälla". Det resonemanget leder obönhörligen tillbaka till klansamhället, där man hämnas på vem det än må vara utan bevis. En samhällsstruktur som, för övrigt, traditionellt sett knappast har gynnat kvinnorna.

Så hur kan denna typ av åsikter ha uppkommit? I en värld där alla män är potentiella våldtäktsmän, allt traditionellt manligt beteende är uttryck för misogyni och reaktionära strukturer blir det nog helt enkelt så. Då kan man nog också tyvärr sammanfatta den tredje vågens feministiska argumentation med följande anonyma citat från nätet:

"Män är förtryckare medan kvinnor är offer men kön är en social konstruktion men även ett spektrum. Ändå var jag född i fel kropp så jag ska korrigera mitt kön och jag är bisexuell men jag hatar män. Ändå älskar jag könsskillnader så jag firar våra olikheter eftersom vi är alla likadana men du använde fel könspronomen så du är en trångsynt sexist. Har jag uttryckt mig tydligt och klart?"

Den grundläggande frågan som den här typen av rörelser är helt ovilliga att hitta ett vettigt svar på är hur man ska hantera vuxna människor som lever tillsammans. Offermentaliteten fungerar inte. Barn kan naturligtvis bli utsatta för vedervärdiga hemskheter de har svårt att hantera och visst kan det också gälla vuxna. Jag har som sagt träffat många som varit med om fullständigt vedervärdiga händelser. Visst finns det gränser, men med ökad mognad kommer också en förmåga att hantera svårigheter. Är verkligen kvinnor så omogna, genom alla tidsåldrar och i alla kulturer, att de inte kunnat bestämma någonting över sina egna liv? Min erfarenhet av kvinnor är att de allra flesta av dem, precis som män, är vuxna individer som kan ta vara på sina egna intressen. Har jag fel i detta? Är det som Hirdman och hennes efterföljare vill ha det till, att kvinnor bara är viljelösa mähän som är lurade av de elaka männen och styrda som robotzombier?

För att ta reda på det bör man granska Hirdmans genuspyramid, som jag tidigare skrivit om, mer vetenskapligt. Har teorin genomgått sedvanlig prövning? Inom vetenskapen använder man sig av ett så kallat peer review-system för att inte människor ska kunna publicera helt ogranskad smörja. Det innebär att man låter kunniga kollegor försöka hitta så mycket fel och logiska kullerbyttor som möjligt i artikeln för att verkligen se till så att resonemangen håller.

Hirdmans pyramid har aldrig genomgått någon som helst sådan granskning. De som kritiserat den har istället blivit ifrågasatta, misstänkliggjorda och avfärdade. Utan sådan granskning lyckades Hirdmans – i och för sig inte ointressanta – teori bli svensk statlig politik bara några år efter sin första publicering. Den ingick i SOU 1990:44 som gick under namnet "Demokrati och makt i Sverige". Ett kollektivt ansvar för alla män utkrävs alltså i ett politiskt styrinstrument på grundval av en liten pamflett som skarvat ihop en historieskrivning utan granskning.

Hirdmans historieskrivning blev alltså statspolicy i Sverige redan på 1990-talet och ingen opposition vågade eller kunde egentligen protestera, eftersom hela teorin – med Karl Poppers ord – är icke-falsifierbar. Den går inte att ifrågasätta då alla försök avfärdas med att kritiken är en del av könsmaktsordningen. Vi har att göra med en klassisk ovetenskap helt enkelt. I kombination med sedvanliga heuristiska kognitiva bias blir det omöjligt för andra uppfattningar att komma till tals. Förankringen i tron att den som skriker högst är närmast sanningen gör att hela det offentliga samtalet förskjuts.

Christina Hoff Sommers, som ju har följt den tredje vågens feminister sedan 1990-talet och som också är insatt i Hirdmans pyramid, fick i Aron Flams podcast "Dekonstruktiv kritik" frågan hur dessa teorier kunnat sprida sig så som de gjort. Hon menar att den tysta massan av kvinnor helt enkelt inte ville bråka med de högljudda och tämligen aggressiva kvinnor som inte lät sig bli ifrågasatta. Inte heller männen vågade protestera eftersom de då riskerade att bli utpekade som misogyna bakåtsträvare. I Sverige kunde man i början på 2000-talet tydligt se vad som hände medialt med någon som ifrågasatte den genusteoretiska normen.

Pär Ström är en debattör och civilingenjör som under tidigt 2000-tal profilerade sig på just jämställdhet. Hans lilla pamflett _Sex feministiska myter_ från 2011 är en utmärkt bok. Den har mängder av referenser och tar sig an ett känsligt ämne seriöst. Han kallade sig "jämställdist", vilket kanske låter lite pretentiöst men som ju är en term vilken alla borde kunna skriva under på i ett modernt samhälle. Men han fick knappast medhåll. Istället blev han så hatad och förlöjligad att han inte orkade vara kvar i den offentliga debatten. Låt oss granska vad det var han skrev som var så förhatligt. Kanske var det hans faiblesse för statistik och fakta. Som den här lilla passusen:

"I fallet Storbritannien rör det sig om statistik från Office for National Statistics, publicerad i december 2010, som visar att kvinnor i åldrarna 20–30 år som arbetar heltid i genomsnitt tjänar 2,1 procent mer än män i samma åldersgrupp."

Inte populärt att skriva när gängse politisk kanon är att kvinnor är förtryckta av männen och måste jobba gratis flera månader om året. Det bör tilläggas att Pär Ström inte föll i samma fälla som radikalfeministerna. Han redovisade tydligt att orsaken till löneskillnaden beror på att unga kvinnor är mycket bättre utbildade än män.

Jag minns Ström mest från en debatt i teveprogrammet Kvällsöppet med Lennart Ekdal. Jag var där i en annan debatt, men Ström skulle diskutera feministisk porr gjord av en serietecknare. Han förstod inte vad det var som var särskilt unikt med just den porren. Det visade sig att det var mycket svårt för motdebattören att förklara det. Hon tycktes ha en bild av att porr normalt sett bara var för män och att all porr var likadan. Men det finns porr för precis alla smaker och böjelser. Följaktligen vann Pär Ström debatten tämligen enkelt. På punkt efter punkt hade han rationella svar. Han påtalade bland annat att det naturligtvis redan finns porr som vänder sig till kvinnor och att det föreföll som om de som gjort särskild feministisk porr inte föreföll veta alls vad de egentligen kritiserade. Pär Ström berättade ingående om alla variationer på temat som står till buds. Det finns verkligen porr för alla sorter. Man kan med starkt fog säga att den är synnerligen diversifierad. Porr är helt enkelt inget som endast är förbehållet så kallade cismän. Vad du än går igång på så kan du vara säker på att det finns. Oavsett om du är flata, bög eller transperson.

Precis så är det. Petra Östergren lade ner ett decennium på att utforska bland annat porren i sin bok _Porr, horor och feminister_. Hon kom fram till samma sak. Det finns verkligen precis alla sorters porr och konsumenterna är inte bara äckelgubbar. De som tror att så är fallet bygger detta på fördomar. Östergren menar att porr i sig inte stigmatiserar. Det tycks istället vara vissa högljudda moraliserande subgrupper bland dem som kallar sig feminister som sätter agendan för vad majoriteten ska tycka.

Pär Ström vann inte bara den debatten. På punkt efter punkt hade han genomtänkta rationella svar och ovedersägliga fakta. I varje diskussion han deltog i under sin tid som offentlig förespråkare för det han kallade för jämställdismen var han alltid seriös och påläst. Han hade dock några fel. För det första såg han – åtminstone enligt sina öppna belackare – inte tillräckligt bra ut. Han uttryckte sig också formellt och fick snabbt en "töntstämpel", vilket gjorde honom till ett lätt byte. Han var inte heller av rätt kön för att kunna debattera frågan. Inte alls i rätt ålder. Och så hade han ju fel åsikter. I det mediala klimatet handlar det om utseende, stil, sätt att föra sig och att följa det som är den rådande normen. I sig inte konstigt. Människan är det djur som är bäst på att härmas och alla följer den som förefaller vara ledaren. Och i ett konsensussamhälle är det alltid det som debatteras just nu av en högljudd extremistisk minoritet som får mest mediautrymme och alltså blir konsensus.

Så den högljudda, extremistiska minoriteten lyckades med hjälp av personangrepp och ironiserande överlägsenhet skrämma bort Pär Ström från all vidare debatt. Och det är faktiskt inte ens konstigt eftersom lynchmobben i media lanserades som nyanserad och upplyst. Det är ett typexempel på ytterligare en så kallad heuristisk strategi, nämligen det man kallar för framing.

I en klassisk betydelse definierad av Daniel Kahneman och Adam Tversky innebär framing att man kan lura konsumenter genom att lägga fram en särskild produkt eller behandling på olika sätt och därmed få kunden att fatta helt motstridiga beslut beroende på hur settingen är. I deras ursprungsexperiment fick deltagare välja mellan de olika behandlingarna A och B för 600 personer. Vid så kallad positiv framing sades det om behandling A att den kunde rädda 200 liv och behandling B sades ha 33 procent möjlighet att rädda livet på alla men 66 procents risk att ingen skulle överleva. Vid negativ framing presenterades behandling A genom att man förklarade att 400 personer kommer att dö medan behandling B innebar att det är 33 procents chans att ingen ska dö och 66 procents risk att alla dör. I det första scenariot valde 72 procent av alla behandling A medan det med negativ framing endast var 22 procent som valde det alternativet. Man gillar helt enkelt inte att läsa att 400 människor kommer att dö. Så hur man presenterar någonting är oerhört viktigt för hur människor väljer att ta emot budskapet. Och Pär Ström presenterades alltid som om han sa något väldigt konstigt och att hans motståndare var helt normala trots att de hade väldigt extremistiska åsikter. Han fick också regelmässigt debattera mot flera stycken samtidigt och inte sällan också mot programledaren.

Framing förekommer överallt. När jag själv var med i teveprogrammet Aktuellt med anledning av att jag var kritisk mot att #metoo mycket snabbt kom att utvecklas till en hetsjakt på människor som de facto var friade i rättsliga instanser, med krav från högljudda personer om att man skulle frångå rättsprincipen om att hellre fria än fälla och med ren häxjakt på offentliga personer efter anonyma utpekningar, så föregicks min intervju av en intervju med den officiella manshataren Lady Dahmer som anser att män ska utrotas. Hon framställdes som helt normal och nyanserad i sina åsikter. Detta kan illustreras med ett mycket litet axplock ur en oändlig djungel av manshatande texter och onyanserade sexistiska påhopp på en hel grupp. På sin offentliga Facebooksida skrev hon till exempel i september 2014 följande:

"Jag hatar inte män för att det skulle vara feministiskt utan för att jag har goda skäl att göra det. Till exempel att de som skadat mig mest genom mitt liv har varit män, att de som skadat mina vänner mest har varit män, att män konsekvent får mig att känna mig obekväm och hata mig själv, att män får mig att känna mig otrygg i det offentliga rummet, att män konsekvent tillskansar sig resurser på kvinnors bekostnad, att män exkluderar kvinnor från olika positioner och rum och så vidare och så vidare och så vidare i all jävla oändlighet. Jag tycker att detta är en mycket god grund för manshat, jag har faktiskt svårt att tänka mig något mer motiverat".

Under titeln "Varför tänder män på barn?" skriver hon tre år senare på sin blogg Postpatriarkatet följande "nyanserade" text:

"Mäns sexualitet, liksom alla andras, är ju till stor del en social konstruktion som påbörjas redan i barndomen (alltså inte biologiskt). Den formas till stor del av manliga könsnormer som dikterar att mannen ska vara kåt hela tiden och framförallt se andras kroppar som verktyg. Kvinnor och barn ses till exempel inte som egna människor utan som en förlängning av honom. Antingen som behållare för mannens barn (sperma) eller som ett redskap för deras egna sexuella tillfredsställelse."

Efter intervjun med mig som skedde via telefon (trots att jag inte hade problem att ta mig till studion) hölls en debatt mellan två personer som båda ansåg att det var mycket viktigt med #metoo och att mina invändningar var irrelevanta. De fick dessutom medhåll av programledaren. Den milda och nyanserade kritiken om att det trots allt kanske inte är en särskilt bra idé att helt frångå den civiliserade rättsstatens grundläggande principer kom alltså att framstå som en avvikande uppfattning, trots att sannolikt den största delen av befolkningen skulle skriva under på ett sådant uttalande.

Precis så var det alltid för Pär Ström, som efter ett tag tröttnade på att framställas som ärketönt och galning när han i själva verket debatterade med extremister med tämligen normala argument. Att de som hånat honom var en grupp personer som är allt annat än nyanserade blev väldigt tydligt i teveprogrammet SVT Debatts sista avsnitt december 2015. En nyanserad samling danska tänkare mötte ett gäng aggressiva, nedlåtande och onyanserade så kallade feminister från Sverige. Jag satt med i debatten på Danmarks sida som "hedersdansk" och såg hur de självpåtagna företrädarna för den svenska ordningen debatterade utifrån fullkomlig faktaresistens. De var övertygade om att de visste allt och att alla andra var idioter. De tyckte säkert att de "vann" debatten. De fnös om man tog upp forskning om biologiska skillnader mellan könen. De blängde om man påtalade att sakliga löneskillnader måste utgå från samma premisser och inte enbart byggas på jämförelser mellan en civilingenjör och en sjuksköterska, där den senare varit mammaledig i tre år. Visst är det i båda fallen frågan om välutbildade personer, men arbetena är på inget sätt jämförbara. Att en civilingenjör har högre genomsnittlig lön speglar dels att det är större konkurrens här än inom sjuksköterskeyrket men också att civilingenjörsutbildningen faktiskt är en betydligt svårare och längre utbildning.

Och har man de facto arbetat kortare tid än en kollega får man faktiskt räkna med att man i allmänhet har lägre lön (även om det är individuell lönesättning). Det som faktiskt är riktigt konstigt är ju snarare hur man idag ger lönepåslag även till dem som inte varit i tjänst alls det senaste året på grund av föräldraledighet. En överkompensationsstrategi som är direkt kontraproduktiv eftersom det motverkar att den som har mest erfarenhet och är dugligast på arbetet ska vara den som är bäst betald.

Sådana uppenbart logiska förklaringar till löneskillnader imponerade dock inte på de svenska mediala gullegrisfeministerna i SVT Debatt. Varje sakargument möttes med nedlåtande kommentarer, som om vi vore mindre vetande treåringar. Dessa härskartekniker (som ju också Pär Ström genomgående blev utsatt för) ansåg de förmodligen var motiverade eftersom de ju menade att de tillhörde en underordnad grupp. En systematiskt orättvist behandlad grupp, som de facto dock inte alls längre är orättvist behandlad. Ett faktum som tydligen inte spelar någon som helst roll.

Det spelar så liten roll att det på inget sätt lyser igenom i debatten att det faktiskt inte längre finns några diskriminerande lagar som hindrar kvinnor att bli vad de vill. Det finns inget glastak. Vi lever i ett jämställt land där den fullständigt övervägande majoriteten män behandlar gruppen kvinnor väl. Så den toxiska manligheten i de demokratiska länderna i västvärlden tycks något överdriven. Ändå utmålas alla som på minsta sätt ifrågasätter den uppfattningen närmast som kättare. Ungefär som förintelseförnekare. Så hur jämställt det än har blivit så duger det inte att vara nöjd. Då är man en "bakåtsträvare". Det vill ingen vara. Alltså håller de flesta tyst och konsekvensen blir att vi alla håller på att omstruktureras i en social kulturell könsutplånande maskin.

## KAPITEL 15

## _Genusutopia_

Vi må vara på väg mot det könlösa samhället. Hirdmans våta dröm och extrapolering av marxismens klasslösa. Men vi är tyvärr inte där än. Genusutopia har ännu inte öppnat. Det intressanta är att hur nära vi än är, så kommer det fram till öppningsdagen alltid vara mäns kollektiva skuld till kvinnor som driver världen bakåt. Därför har femtio år av intensivt jämställdhetsarbete från 1960-talet och framåt ingen som helst betydelse när ett gäng barbariska män från Mellanöstern antastar unga tjejer på festivaler. Därför spelar alla moderna män som blir indignerade och upprörda över händelsen inte heller någon roll. Det kunde ju likagärna ha varit de som gjort det – i genusvärlden (inte i verkligheten). Därför spelar det ingen roll att de osakliga löneskillnaderna mellan män och kvinnor i dagens Sverige i stort sett är utraderade. För alla skillnader anses ju osakliga om män och kvinnor i grunden är identiska varelser (bortsett från att män är något lägre stående) och vad man gjort i livet inte spelar någon roll. Om kvinnor faktiskt i högre omfattning än män vill vara hemma med barnen så kan man ju tycka att det är rimligt att de ska vara det. Man kan också tycka att det är ett rimligt antagande att den som arbetat längre på en arbetsplats ska ha en högre lön än den som arbetat kortare. Allt annat skulle leda till kaos på arbetsplatser och medarbetare som jobbat länge skulle känna sig mindre värda. Ett stort problem på alla arbetsplatser idag är att det trots rättvis fördelning av lönerna är mycket svårt att höja sin lön utan att byta arbetsplats. Om personer som inte ens varit i tjänst på grund av att de prioriterat annat i livet (som till exempel att vara hemma med sina barn) skulle stjäla ännu mer av lönerevisionskakan skulle det uppstå en ännu tydligare erfarenhetsorättvisa än det redan är idag. Det är ju med nuvarande system ändå alldeles för svårt att höja sin lön om man är en duktig och erfaren medarbetare eftersom den individuella lönesättningen ofta är en chimär. Inom offentlig verksamhet får i stort sett alla sina två procent oavsett om man presterat något eller inte.

Så besvärligt är det med skillnader mellan könen att många vill skriva om historien. Därför är det inte konstigt att Sveriges utbildningsminister Gustav Fridolin också ivrigt försöker dra sitt strå till stacken med ett försök till lustmord på alla manliga ledare som faktiskt betytt något i historien. Fridolin skriver i _Dagens Nyheter_ 2017 , att man måste ändra läromedlen så att de berättar om fler kvinnor. Detta alltså trots att historien, ur ett ledarperspektiv och i andra sammanhang där människor haft påverkan på historiska skeenden, har varit ytterst ojämställd. Det finns väldigt få kvinnor som gjort offentligt historiskt avtryck som männen. Inte hindrar det Gustav Fridolin. I artikeln förklarar han själv varför:

"Det lyfter vi fram [jämställdheten, förf anm] för att vi vet hur viktig skolan är för att bygga ett mer jämställt samhälle, men också hur viktig jämställdheten är för att få bra resultat i skolan. Om hälften av eleverna inte känner sig sedda i läromedel är det svårt att motivera skolarbetet. Och om läromedel eller lärsituationen reproducerar ojämställdhet så kommer det reproducera resultatskillnader mellan killar och tjejer som är ett av våra stora problem..."

Visst låter det bra. Bara några små problem alltså. För det första är det ju pojkar som klarar skolan sämre än flickor. Så det blir _lite_ konstigt att då hävda att flickor skulle bli förfördelade i skolan. Och så var det ju det där med kunskap och fakta. Det _är_ ju nästan bara män som historiskt sett haft betydelse för det politiska och kulturella skeendet genom historien. Redan idag är det en överrepresentation av kvinnor som man berättar om, eftersom man vill vara så jämställd som möjligt. Att driva den linjen ytterligare är ju ren historieförfalskning. Vår historia är våra ledares historia (vare sig vi vill det eller inte). Vår historia är våra uppfinnares historia, våra vetenskapsmäns, musikers, författares och våra konstnärers historia. Något som dock inte förefaller ställa till problem för genusteoretiker och andra femtekolonnare i radikalfeminismens triumftåg genom utbildningsinstitutionerna.

Och då är vi tillbaka i World Values Survey igen. För en förutsättning för att man ska kunna förändra historien på detta sätt är ett förakt för kunskap. Att man bejakar föreställningen att det inte finns några verkliga fakta. Att allt är relativt. Den postmoderna kunskapssynen är alltså helt nödvändig för att man ska kunna hävda att kvinnor visst spelat större roll genom historien än de faktiskt har, trots att alla vet att så inte varit fallet. Och för att vi ska kunna tro på att allt endast är relativt och att varje människa har sin egen sanning, som Foucault och Derrida menar, måste ju kunskap devalveras. I vilket samhälle kan detta ske utan något större motstånd, jo, i världens minst auktoritetsbundna land – Sverige. Foucault skulle ha varit stolt över svenskarna. Åtminstone över den styrande klassen, som hemfallit åt relativism och historierevisionism och försöker vinna befolkningens gunst (och hittills lyckats alltför väl) genom att snarare vädja till sentimentalitet och känslostormar.

Paradoxen är, precis som i fallet med religionen, att svenskarna klassar sig själva som världens minst auktoritetsbundna land samtidigt som man sväljer ett ledargarnityr som tar 75 procent i skatt och som lägger sig i allt vad medborgarna tar sig för från vaggan till graven. Detta utan krav på fakta eller kunskap utan enbart styrt av att man "tror på staten och att våra makthavare drivs av snällhet". Det kanske de gör, men i fallet med radikalfeminism (och en hel del annat) är det samtidigt uppenbart att de också styrs av dumhet och populism. Det senare är ett ord som av media reserverats för Sverigedemokrater, Brexit, Donald Trump och andra fenomen som den mediala eliten ogillar. Men egentligen drivs all politik av populism. Alltför lite populism blir elitism och konsten är att kunna vara elitistisk samtidigt som medborgarna har fortsatt förtroende för en.

För att lyckas med det måste man spela på känslor. Alltså är fakta populistens värsta fiende. Det är först i en sådan situation som vi kan få en utbildningsminister som tycks vilja kräva av läromedelsförlagen att de ska rätta in sig i ledet och producera historieförfalskning.

Vilken ärans man, skulle man ju kunna säga för att travestera Markus Antonius tal när han refererar till Brutus som just mördat Julius Caesar. Fridolin lustmördar svensk utbildning och planerar sin genuskanon med orden:

"Jag vill höra vilka planer de har för att förbättra situationen. Finns det inte läromedel som lever upp till kraven är det svårt att skapa en bra lärosituation. Det är inte staten som skriver läromedel men vi ställer krav på lärsituationen och då måste lärarna och rektorerna och kommunerna som köper in böcker veta att det finns läromedel som följer läroplanen."

I ett framtida utopia ska det inte finnas några skillnader mellan män och kvinnor, men det räcker inte med det. Det får överhuvudtaget aldrig ha funnits några skillnader. Om de en gång i tiden faktiskt existerade, så är det inte fel på hypotesen. Det är fel på historien. Det är helt enkelt fel på själva verkligheten.

## KAPITEL 16

## _Den skeva verkligheten_

Av vad jag tidigare skrivit hoppas jag att det med all önskvärd tydlighet framkommit att det finns stora skillnader mellan könen. Det är dock inte så enkelt som att män är från Mars och kvinnor från Venus, som läkaren John Gray skrev i boken med samma namn. Det är dock inte heller, som den feministiska ikonen Simone de Beauvoir ville hävda: "Man föds inte till kvinna, man blir det." Snarare kunde man hävda att man föds till kvinna respektive man, men vad man gör med sitt liv behöver inte bero på ens könstillhörighet.

Att man har olika förutsättningar från början behöver inte alls påverka ens liv i särskilt hög grad, men man måste spela enligt de givna regler som finns. Om man håller sig till dem kan man göra en massa olika saker och individens val är närmast oändliga. Tänk på ett schackparti. Det finns 64 rutor och varje pjäs får bara röra sig på förutbestämda sätt, men det finns oändliga variationer på hur ett parti kan se ut. Det är fallet trots att bönder inte kan gå hur som helst, oavsett att springare inte rör sig som torn och att löpare inte är drottningar.

Den svenska professorn i neurohistologi Annica Dahlström kom för ungefär ett decennium sedan ut med den populärvetenskapliga boken _Könet sitter i hjärnan_. Hon hade väldigt långtgående slutsatser av det samlade vetenskapliga läget. Bland annat hävdade hon i boken att män helt enkelt inte skulle ta hand om små barn, eftersom deras nervändar i fingrarna är för okänsliga för att förstå hur varsamt man ska hålla i bebisar. Ett påstående som är lika långtgående i sin extremism – och därmed lika orealistiskt och galet – som det den goda Cordelia Fine kläckte ur sig i _Testosteron Rex_. De två extremisterna kommer fram till lika tokiga idéer men på basen av diametralt motsatta uppfattningar. Det visar att även om man har rätt i sak, behöver inte slutsatserna alltid vara korrekta, eller ens sansade. Miljontals pappor har visat att Annica Dahlström har fel, men ändå måste hon ha blivit förblindad av sina egna fynd och ett slags ideologiska skygglappar. I en intervju i _Expressen_ konstaterar hon tre saker:

"Manliga hjärnor är mer aggressiva, stridsvilliga och tävlingsinriktade. Kvinnliga är mer omhändertagande. Men den tydligaste skillnaden är att kvinnliga hjärnor tänder på män – och tvärtom."

Att män är aggressiva och kvinnor mer omhändertagande är ytterligare två argument mot manlig barnuppfostran enligt Dahlström. På gruppnivå finns verkligen dessa skillnader men det gör naturligtvis inte alla män olämpliga som vårdare. Att använda dessa fakta som argument för att isolera pappor från sina barn är förmodligen en säker väg att skapa ytterligare utbrott av aggressivitet i samhället. Poängen är att vi inte behöver isolera männen, för en man kan spela schack mot biologin och lära sig att hantera situationer när det krävs att han blir mer omhändertagande. Det är det som är det fina med hur arv-miljösystemet är uppbyggt. Kultur spelar roll, men måste följa de biologiska reglerna.

Det är därför det blir så galet när man likställer alla kulturer och relativiserar dem sinsemellan. Genusteoretikernas absolut bästa argument är ju att all forskning visar att kultur spelar roll. I denna detalj har alltså Cordelia Fine och hennes radikalfeministiska systrar rätt. Det är bara obehagligt att hon ger uttryck för att det kan vara okej att vi ska låsa in pappor med sina barn för att tvinga fram en sådan kulturrevolution.

Det brukar vara så med överdrivna uppfattningar. Ideologi tycks inte löpa på enligt en linjär skala som går från säg höger till vänster. Istället tycks den cirkulär, där extremisterna möts i sin extremism utan att de egentligen har något med varandras ideologi att göra.

Oavsett det så stämmer Dahlströms tredje utsaga. Kvinnliga hjärnor tänder på män och tvärtom. Det är dock inte alltid som kvinnliga hjärnor sitter i kvinnor och manliga i män. Det kan mycket väl vara tvärtom. Och just i de fallen där så sker faller socialkonstruktivisterna och patriarkalfeministerna åter igen på sin egen snubbeltråd. Samma snubbeltråd som kreationister och geocentrister faller på. Samma brist på logik som skiner igenom när någon förklarar att den vita rök vi ser när flygplan flyger egentligen är en hemlig global konspiration som sprider chemtrails för att fördumma alla människor. Samma intellektuella dikeskörning som varje konspirationsteoretiker och ovetenskapliga, icke-falsifierbara teorier alltid faller på. Den som består av alla de ologiska luckor som man måste fylla med undantag och långsökta förklaringar för att få teoribygget att hålla. Ockhams snubbeltråd.

Om allt vore en social konstruktion skulle ju ingen egentligen vara homosexuell. Det skulle inte finnas personer som behövde komma ut ur garderoben eftersom de ju helt enkelt hade anpassat sig till och påverkats av kulturen de befann sig i och blivit attraherade av det motsatta könet istället. Visst finns det miljontals exempel genom världshistorien på att homosexuella levt heterosexuellt för att det inte varit tillåtet att leva på annat sätt. Men det är inte det som är min poäng. Det går att leva så, men det förvandlar inte den homosexuella till heterosexuell. Bara för att man stannar kvar i garderoben innebär det inte att man inte är medveten om sin läggning.

Det biologiska schemat avgör vad du tänder på, men den kulturella omgivningen kan tvinga dig att inte leva ut allt (så länge de vet om det i alla fall). Och världen är inte svartvit. Det finns mycket som talar för att man kan påverka delar av det sexuella uttrycket och strikt taget vet vi inte hur många människor som verkligen var homosexuella för 100 eller 200 år sedan. Det gjordes inte några sådana studier. Men vår biologi är densamma och vad folk tänder på i sovrummet är möjligen i högsta grad påverkbart utifrån, vad du får tänka och vad du sett, men normbrytandet från vilken given norm som helst är inte unik för vår tid, det kan jag ta gift på. Kvantitativt sett är det lättare idag eftersom man enkelt kan kommunicera med de som avviker från det som anses vara normalt, men det finns en rad skildringar över det man kan kalla avvikande sexuella preferenser i litteraturen från antiken och framåt.

I musikalen "The Book of Mormon" framgår det att en av de missionerande mormonerna som huvudpersonerna – två nykläckta missionärer – träffar när de skickas till Uganda för att omvända lokalbefolkningen har ett litet problem. Han råkar vara homosexuell, men han har ett enkelt och fiffigt sätt att hantera sin homosexualitet "the Mormon way". En strategi som fortfarande på många håll i världen används på riktigt. När han får homosexuella tankar så kör han sin speciella taktik, vilket han illustrerar med en sång:

"When I was in fifth grade

I had a friend, Steve Blade (ooh, Steve Blade)

He and I were close as two friends could be (we could be close)

One thing led to another

And soon I would discover (wow)

I was having really strange feelings for Steve

I thought about us, on a deserted island (we're all alone)

We'd swim naked in the sea

And then he'd try and

Woah, turn it off

Like a light switch

There it's gone (good for you)

My hetero side just won

I'm all better now

Boys should be with girls

That's heavenly father's plan

So if you ever feel you'd rather be with a man

Turn it off."

Visst hade det varit fiffigt om vi alla fungerade så. Stäng av. Koppla från. Enligt den socialkonstruktivistiska genusradikala modellen är det faktiskt så vi fungerar. Det är ju enligt den ingen skillnad på män och kvinnor. Allt är konstruktioner och alltså är det bara att... "turn it off".

Funkar det för de ortodoxa kristna så funkar det för oss andra också kan man ju tycka. Eller varför inte tvinga alla heterosexuella att bli homosexuella istället? Det borde ju också fungera bra om allt ändå är kulturella lager och inte alls har med biologi att göra. Frågan är om det fungerar? Vi är ju förvisso mitt uppe i en sådan utveckling i stora delar av västvärlden men kanske framförallt i Skandinavien idag. Vi uppmanar våra barn att inte ge uttryck för sina respektive kön, och genusdagis har spritt sig som en löpeld. Det började med ett gäng fanatiska personer som störde sig på att deras söner blev kallade pojkar men nu är det inskrivet i läroplanen och förskoleförordningen. I dessa verk kan man läsa att det inte är skillnad mellan pojkar och flickor och att förskolan och därefter skolan ska motverka traditionella könsmönster. I tidningen _Dagens Juridik_ kan man läsa om de nya regler som trädde i kraft 1 juli 2018:

"Regelmässig eller slentrianmässig könsuppdelning ska inte förkomma. Förstärkningarna tydliggör också ansvaret i att arbeta för jämställdhet på alla skolor, säger utbildningsminister Gustav Fridolin.

[...]

Bland annat ska det framgå att könsneutrala begrepp som 'barn' och 'elever' ska användas – istället för 'flickor' och 'pojkar' – om det inte är 'motiverat för att påvisa ojämlikheter mellan kvinnor och män'."

Detta genompolitiserade tänkande följer barnen genom hela skolgången. Min son Ludvig går i mellanstadiet och har svenskläroboken _Prima_ i sin undervisning. När man som förälder ögnar igenom boken får man bland annat lära sig att den som förlorat en fotbollsmatch egentligen har vunnit den om motståndarna var taskiga innan match. Det är dock inte allt. Män skitar ner i sina avgasspyende bilar medan kvinnorna tar ansvar.

Och genusdagisen sprider ut sig. När genusdagiset Egalia för några år sedan introducerade att man helt skulle ersätta orden pojke och flicka med vänner och kompisar tyckte nog majoriteten att det var galenskap. Trots det sprider det sig. Man byter ut alla gamla sagor och gör allting könsneutralt.

I Australien har detta gått så långt att myndigheterna i delstaten Victoria har föreslagit att alla leksaker och barnböcker ska certifieras för att garantera att de är genusneutrala. Det skulle kunna innebära förbud mot sådant som inte är tillräckligt könsneutralt även om man i nuläget ännu så länge dementerar en sådan utveckling. Vi har dock alla anledning att vara oroliga och sannolikheten att kommande generationer kan bli förbjudna att titta på Thomas Tåget, Nalle Puh eller att leka med de dockor de vill är stor. Man hänvisar nämligen i sådana här sammanhang alltid till "forskning". Vilken är något oklart, men någon kan möjligen ha läst _Testosteron Rex_. Utvecklingen ser likadan ut på många håll i världen.

I USA har man precis som i Västeuropa noterat att det går allt sämre för pojkar i skolan. I artikeln "Why Johnny Won't Read" i Washington Post framgår att problemen med brist på förebilder tycks lika stort på andra sidan Atlanten:

"Olyckligtvis avspeglar inte läroböcker och övrig litteratur i grundskolan manliga elevers egenskaper. Det förekommer mycket få starka aktiva manliga förebilder som huvudkaraktärer. Borta är de inspirerande biografierna över de mest framstående amerikanska presidenterna, uppfinnarna, vetenskapsmännen och entreprenörerna. Inga militära värden. Inga häftiga äventyr [...] Förlagen förefaller mer intresserade av att undvika 'maskulina' perspektiv eller 'stereotyper' än att få pojkar att gilla det de är anvisade att läsa."

No Shit Sherlock! Det är uppenbart att sådana förebilder skulle ses som toxiskt manliga. Alltså rensar man bort dem. I utskick från Stockholms stad rekommenderas föräldrar att inte kalla sig mamma och pappa utan förälder. Motivet är att det finns de som inte har en mamma och en pappa. Samma konstiga argument används överallt. Det är som om man är livrädd att trampa alla människor som har ömma tår på tårna. För övrigt använder man samma teknik på många skolor i hanteringen av barn med ADHD. I boken _Williams rättvisa kompisar_ beskrivs hur Caroline måste ha rätten att gå före i matkön på skolan på grund av att hon har ADHD. En fullkomligt befängd slutsats som förmodligen förstör för Caroline hela livet framöver.

Det är inte särskilt konstigt att vi har en ny generation med krav på att aldrig bli utsatt för minsta lilla motgång om själva konflikten är bortrationaliserad. En genusteoretisk framgång kanske, då släpphänt hantering och konflikträdsla samt verklighetsfrånvänd terminologi förmodligen motverkar den toxiskt manliga aggressiviteten i samhället.

Exemplen på hur könlösheten sprider sig är hur många som helst. På min och min frus nära vänners barns förskola firas varken mors dag eller fars dag eftersom alla inte har en mamma eller pappa. Känns argumentet igen? Det är som när Reklamombudsmannen (RO) 2012 gav leksaksföretaget Toys 'R' Us en reprimand för att de hade kataloger där flickor lekte med dockor och pojkar hade Nerf-gevär. För pojkar ska leka med dockor och flickor med bilar för att motverka könsstereotyper. Självklart ska man inte som Toys 'R' US anpassa sig till efterfrågan.

Det kan ju förstås låta bra att motverka könsstereotyper, men man kan fråga sig vad som egentligen menas och vad det är som är problematiskt med det sätt som pojkar och flickor valt att leka i alla kulturer världen runt sedan människan reste sig på bakbenen. Det finns ju, som jag varit inne på, redan så många skillnader mellan pojkar och flickor att det närmast är fånigt att försöka lista upp dem alla. Det paradoxala är att det förefaller också radikalfeministerna ha insett. Det är därför de kämpat så för att ändra styrdokumenten i skola och förskola. Förändringar som de helst vill ska ske med tvång. Det är som om män trakasserar kvinnor genom sin blotta existens och därför måste deras sätt att vara förändras i grunden. Och visst. Återigen, man kan inte förneka att många män, särskilt i vissa kulturer och säkert närmast överallt historiskt sett, har behandlat kvinnor illa. Vägen ur ett sådant beteende är påtvingad med social ingenjörskonst à la makarna Myrdal. Det är den riktningen vi tagit ut, men för att den ska fungera krävs det att vi är oskrivna blad, vilket vi inte är.

Filosofiprofessor Christina Hoff Sommers skrev 2012 om svårigheterna att försöka förändra människors naturliga beteenden politiskt. I artikeln "You Can Give a Boy a Doll, but You Can't Make him Play With it" citerar hon professorn i utvecklingspsykologi David Geary som konstaterar att könsexperimenterande förskolemiljöer är djupt onaturliga och i bästa fall inte kommer att kunna överleva eftersom barnen inte vill ha det så. Geary konstaterar: "En av de största och mest ihållande skillnaderna mellan könen är barns lekpreferenser." Vi är som alla andra djur tycks det även i detta fall. Eller i alla fall de allra flesta:

"Flickors preferens för omvårdande lekar och den manliga benägenheten att leka fysiskt hårdhänt gäller tvärkulturellt och även mellan arterna (med få undantag – de fläckiga hyenornas honor förefaller vara lika aggressiva som hanarna)."

Vad jag försiktigt försöker påpeka boken igenom (nåja, inte så försiktigt alls faktiskt) är att de sätt som pojkar och flickor tidigt skiljer sig åt kanske inte alls har med könsmaktsordningen att göra. Då kommer det femininiserande, könsmaktsinordnande, alternativsexualiserande experimentet som vi just nu håller på med i hela västvärlden, med Sverige som epicentrum, att leda till obehagliga avarter. För vad händer med barn som inte får utlopp för sina naturliga instinkter? Om man tycker att det är problematiskt med traditionella könsmönster, varför försöker man hitta på nya som inte alls tar hänsyn till den stora majoriteten (som gärna definierar sig som pojkar eller flickor)? Vad är problemet med att de allra flesta barn biologiskt vill få vara i fred från vuxenvärlden och köra på med sina könssegregerade lekar? Alla som har egna barn kan med egna ögon se att pojkar kommer att leka med pojkar mycket tidigt och flickor leker hellre med flickor. Detta är noggrant studerat. Det ser likadant ut i alla kulturer. Man kan läsa om det i _The Nurture Assumption_ av Judith Rich Harris:

"De flesta upptäcker att de gillar sin egen kategori bäst. De flesta tycker att det är roligare att leka med sin egen kategori – medlemmarna av deras eget kön – eftersom det är de som vanligtvis vill göra samma saker som de själva. Vid fem till sex års ålder leker majoriteten av barnen på förskolorna i små grupper som nästan alltid är enkönade. De delar upp sig på det sättet om de vuxna tillåter det så fort de får möjlighet att välja kamrater."

Det spelar ingen roll att varenda modern barnbok måste ha könsuppblandade hjältar. Barnen leker ändå som de vill. Min son Otto går i årskurs ett på lågstadiet. Hela hans klass, och förmodligen många andra klasser i Sverige, läser under ettan boken _Den magiska kulan_. Det är en historia om några kompisar som hittar en magisk kula och sedan lär sig att inte behöva den. Mycket fint och pedagogiskt. Det är Asta, Bea och Cesar. Mycket gullig kombination som dock är i det närmaste helt verklighetsfrämmande. Självklart förekommer sådana könsöverskridande konstellationer, och det finns inget skäl att man inte kan skriva en bok med ett sådant kamratgäng, men i så fall gör man det för att det är ovanligt. Inget ont i det, om det alltså rörde sig om en enstaka bok. Om en bok på – säg – tusen böcker hade en sådan konstellation vore det möjligen rimligt. Kolla gärna era barns böcker. De som är skrivna de senaste tjugo åren är närmast helt könsekvivalenta. Självklart är alla barn också från olika etniska grupper. Och ser man på "Bolibompa" blir det närmast komiskt. Hela företaget har normen att vara normkritiskt till varje pris.

Nu kanske ni tänker att det ju är just det könssegregerade lekandet som vi ska ändra på och att anledningen till att de leker som de gör har varit att samhället vill det. Det kan då vara bra att tänka på vad psykologen Eleanor Maccoby sagt om kulturpåverkan på barn. Hela idén om goda exempel som ordnar till felaktigheter faller i det här fallet på sin egen rimlighet. Det är helt enkelt ologiskt att barns lekbeteende och vilja att bara leka med det egna könet alls skulle handla om imitation, eftersom vuxna ju faktiskt interagerar med det motsatta könet hela tiden. Det finns helt enkelt inget bevis för att föräldrar skulle uppmuntra barnen att undvika det motsatta könet. Själva gör de ju det inte alls. Tvärtom! Och pojkar väljer i första hand att leka med andra pojkar, precis som flickor väljer flickor.

Att det förhåller sig så är kanske inte alls särskilt konstigt givet vilken typ av lekar alla primater tycks föredra. Det som borde vara väldigt svårt för den så kallade könsmaktsordningen att förklara utifrån ett kulturellt perspektiv, är att man hos alla primater finner samma typer av skillnader i lekar mellan könen. Man måste medge att det är en smula mystiskt hur dessa primater, som ju inte på något sätt är påverkade av människans paternalistiska strukturer, kan föredra att leka på precis samma könsbundna sätt. Hanarna håller på och slåss och tuppar sig och honorna tar hand om varandra precis som hos människan. Ett mycket välkänt exempel, som så många av mina vänner oberoende av varandra vittnar om i sina små berättelser från barnens utveckling att det blivit närmast parodiskt, är hur barnen tar hand om "könsfelaktiga" leksaker. Ger man pojkar en docka leker många av dem gärna bilbana med den och ger man flickor en bil, börjar många flickor vyssja den till sömns. Något som ju absolut rent hypotetiskt skulle kunna bero på kulturen.

Fast det blir väldigt svårt att med hjälp av kulturen förklara att nyfödda aphonor vars mammor behandlats med testosteron under graviditeten ändrar beteende och leker mer manliga slagsmålslekar, med låtsasbrottning och låtsasbråk, än aphonor normalt sett gör. Samma effekt märks hos flickor som föds med kongenital adrenal hyperplasi (CAH). Alltså de flickor som på grund av en genetisk defekt får onormalt höga halter av testosteron. De leker och beter sig på sedvanligt manligt sätt.

Så om nu våra lekmönster så tydligt är biologiskt förprogrammerade kan man ju undra vad som kommer att hända när man sliter sig lös från naturens bojor. Det är ju inte nödvändigtvis något fel i det. Som Steven Pinker vackert sammanfattar det i flera av sina böcker, men framförallt i boken _The Better Angels of Our Nature: Why Violence has Declined_ , så blir världen bättre och bättre. Det råder inget tvivel om att dagens civiliserade samhälle är oerhört långt ifrån naturen och det sätt som människan har levt under större delen av sin historia. En civilisation långt överlägsen alla tidigare samhällsstrukturer. Det syns i antalet mord och våldsamma dödsfall. Det syns i den minskade fattigdomen, de tekniska innovationerna som hjälper människor i deras vardag, ja, i snart sagt varje del av det moderna livet.

Visst är det märkligt hur en så överlägsen civilisation kan ha ett så uselt självförtroende att den skapar den märkliga nutida kulturrelativism som idag genomsyrar snart sagt varje universitet. Allt kommer från den obehagliga avarten av naturalism som härstammar från den schweizisk-franske filosofen Jean-Jacques Rousseau och hans teorier om den ädle vilden. Gamla klaner och natursamhällen var långt mer våldsamma än dagens kulturer. Att tro att det var bättre förr i det avseendet är lika begåvat som att tro att allt som kommer från naturen är ofarligt eller rent av gott. Kulturrelativismen tycks driva en längtan tillbaka till det naturliga och rena klansamhället där människor slog ihjäl varandra på löpande band. Men Rousseaus ädle vilde har aldrig existerat.

Ett av den här bokens huvudteman är den relativistiska postmodernistiska mardröm i vilken vi alla tycks ha fastnat. I kontrast till Rousseau är det i frågan om manligt och kvinnligt oftast det icke-naturliga som ska uppmuntras. Och, med tanke på hur hemsk naturen är så är det någonstans förståeligt att så många inte vill att vi ska härstamma från djurriket utan föredrar att ha formats utifrån tomma pappersark. Det blir lättare att hantera verkligheten om man helt enkelt blundar och låtsas som att det regnar. Så därför hemfaller man till en myt som är så överbevisad i forskningsstudie efter forskningsstudie att det faktiskt inte ens borde vara värt att kommentera fler gånger.

Vi härstammar alla från en kombination av arv och miljö. Vi har biologiskt givna sätt att agera utifrån vad vi utsätts för, men vi är inga deterministiskt styrda marionetter. Vi kan förbättra oss. Vi kan bättre än naturen. Det beror på att vi också påverkas av miljö. Vilka miljöer är däremot mycket oklart. Som vi såg i början av boken visar kombinationer av tvillingstudier och adoptionsstudier att föräldrarnas påverkan är tämligen liten. Vad den allmänna kulturen står för är inte helt klart eftersom miljön påverkas av så många okända faktorer som vi helt enkelt inte exakt vet vad de är. Det kan vara miljögifter, infektioner, kosmisk strålning, mutationer och allt möjligt annat. Faktum är att ett flertal av de gifter man velat begränsa i samhället är ämnen som påverkar reproduktion, och larmen om till exempel flamskyddsmedel som PCB har handlat om att särskilda ämnen har påverkat könshormoner och reproduktion hos till exempel fiskar och fåglar. Med allt detta sagt blir frågan om genusdagis inte längre bara en fråga om ett postmodernistiskt skruvat experiment. Den kan ju dels visa sig leda till besvär för de enskilda barnen, inte bara genom att svartmåla all form av manlighet utan faktiskt på ren individnivå. Och samtidigt kanske det är en nödvändighet om en hel generation skulle växa upp som könlösa individer till följd av miljöförstöringen. Tanken svindlar.

Nåväl. Kanske är det senare inte den allra mest sannolika utvecklingen, men frågan är hur många av dagens barn som framöver kommer att bli osäkra på sin könsidentitet. Kommer antalet cismän vara lika stort eller kommer de att försvinna som en liten minoritet bakom alla transpersoner som utvecklas av den omgivande miljön? Det är faktiskt en bra fråga. För världen är som sagt inte helt svartvit. Även om vi är biologiskt styrda och den stora majoriteten sannolikt bara marginellt påverkas av denna fanatiska kultur (som ju alltså är precis samma kultur som den ortodoxa högern, fast tvärtom – eller kanske spegelvändningen av den). Extremerna har mer gemensamt än de som företräder gråskalorna.

Extra komplicerat blir det om man beaktar andra parametrar i samhället. Transsexuella personer är en försvinnande liten del av befolkningen, men de har ökat markant de senaste fem åren såväl i Sverige som på många andra håll i västvärlden. Eller åtminstone har frekvensen könsdysfori skjutit i höjden. Detta är ett tillstånd där man inte trivs i sitt eget kön och alltså vill byta. Man kan tänka sig flera förklaringar till det. En är att ökningen av personer som uppger könsdysfori egentligen inte alls är en ökning överhuvudtaget. Det har kanske alltid varit så här höga siffror, men tidigare har ingen vågat söka hjälp för det. En annan är att det i dagens upplysta transsamhälle har framstått som ett allt mer attraktivt sätt att leva sitt liv. Det är sexigt att byta kön helt enkelt och eftersom vi är skapta som mormonerna i musikalen "The Book of Mormon" så kör vi motsatt devis..."turn it on, like a light switch".

Oavsett hur det är med det, så finns det ändå en viss reell ökning. Och de som står för denna ökning mår i allmänhet inte alls bra. Annars hade det möjligen varit oproblematiskt, bortsett från att könskorrigerande operationer är mycket dyra och inget som är självklart att staten ska betala för om det inte klassificeras som ett sjukdomstillstånd där operation med säkerhet kan leda till förbättring av sjukdomen.

Men vad beror det på att könsdysfori ökar? Är det fler och fler som blir transsexuella eller är det bara fler och fler som tar sig ur den transsexuella garderoben? Eller beror ökningen på något helt annat? Jag träffade under American Psychiatric Associations årsmöte i maj 2018 en psykiater från Storbritannien som arbetade med könsdysfori och som konstaterade att 70 procent av patienterna med den diagnosen hade en samtidig autismdiagnos. Det är likartade siffror i Sverige. Autism är en diagnos som för tjugo år sedan gjorde att man inte kunde få en eventuell könskorrigerande operation eftersom autistiska personer så ofta har fixeringar vid saker som oftast inte är adekvata i en normal social kontext. Det är alltså inte säkert att könsdysforin i denna grupp alls beror på könet eller tankar om det utan istället på något annat, nämligen själva grundtillståndet. Att då göra irreversibla operationer är enligt mig inte medicinetiskt försvarbart.

En mycket möjlig förklaring till ökningen av personer med könsdysfori är alltså att det inte alls har med transsexualism att göra, eller i alla fall bara marginellt. Det handlar snarare om autismspektrumtillståndet i sig. Och det är en helt annan typ av psykiatriskt syndrom. Det som karaktäriserar autistiskt syndrom är enligt det psykiatriska klassifikationssystemet DSM 5  följande:

**A**. Varaktiga brister i förmågan till social kommunikation och social interaktion i ett flertal olika sammanhang, vilket visar sig i följande, aktuellt eller anamnetiskt belagt (exemplen är illustrativa, andra yttringar förekommer):

1. Bristande förmåga till social ömsesidighet, alltifrån t ex att personen avviker från det normalt förväntade i sitt sätt att närma sig andra och ger bristande gensvar i samtalet, till att personen endast i begränsad utsträckning delar intressen eller känslor med andra, till att personen inte alls tar initiativ till eller ger gensvar vid sociala interaktioner.

2. Bristande förmåga till icke-verbalt kommunikativt beteende vid sociala interaktioner, alltifrån t ex bristande samstämmighet mellan verbal och icke-verbal kommunikation, till avvikelser i ögonkontakt och kroppsspråk eller bristande förståelse för och bruk av gester, till total frånvaro av ansiktsuttryck och icke-verbal kommunikation.

3. Bristande förmåga att utveckla, bevara och förstå relationer, alltifrån t ex svårigheter att ändamålsenligt anpassa sitt beteende till olika sociala sammanhang, till svårigheter att leka låtsaslekar med andra eller att skaffa vänner, till avsaknad av intresse för jämnåriga.

**B**. Begränsade, repetitiva mönster i beteende, intressen eller aktiviteter vilket visar sig i minst två av följande, aktuellt eller anamnetiskt belagt (exemplen är illustrativa, andra yttringar förekommer):

1. Stereotypa eller repetitiva motoriska rörelser, stereotypt eller repetitivt tal eller bruk av föremål (t ex enkla motoriska stereotypier, ekolali, idiosynkratiska fraser, rada upp leksaker eller kasta föremål).

2. Insisterar på att inget ska förändras i vardagen, oflexibel fixering vid rutiner eller ritualiserade mönster i verbala eller ickeverbala beteenden (t ex extremt upprörd vid små förändringar, svårigheter med omställningar, rigida tankemönster, speciella hälsningsritualer, tar samma vägar eller äter samma mat varje dag).

3. Starkt begränsade, fixerade intressen som är abnorma i intensitet eller fokusering (t ex starkt fäst vid eller upptagen av speciella föremål, överdrivet inskränkta eller ensidiga intressen).

4. Hyper- eller hyporeaktiv vid sensorisk stimulering, eller säreget intresse för sensoriska aspekter av omgivningen (t ex verkar vara okänslig för smärta/värme/kyla, reagerar starkt på specifika ljud eller ytstrukturer, vidrör eller luktar påfallande överdrivet på föremål, visuellt fascinerad av ljus eller rörelse).

**C**. Symtomen måste ha förelegat under den tidiga utvecklingsperioden (men behöver inte vara tydligt märkbara förrän förväntningarna på social förmåga ligger bortom den faktiska, begränsade förmågan; senare i livet kan symtomen vara maskerade via inlärda strategier).

**D**. Symtomen orsakar kliniskt signifikant nedsättning av den nuvarande funktionsförmågan socialt, i arbete eller inom andra viktiga funktionsområden.

**E**. Dessa störningar förklaras inte bättre med intellektuell funktionsnedsättning eller globalt försenad psykisk utveckling. Intellektuell funktionsnedsättning och autism förekommer ofta samtidigt; för att diagnostisera samsjuklighet av autism och intellektuell funktionsnedsättning ska den sociala kommunikationsförmågan vara klart under den förväntade med hänsyn tagen till den allmänna utvecklingsnivån.

Man kan tämligen enkelt utifrån tabellen konstatera att en person med autismspektrumstörning av flera skäl kommer att kunna fixera sig även vid könsidentitet utan att för den skull uppfylla kriterier för en primär transsexualism. Dock måste man fråga sig varför autistiska personer i så fall plötsligt börjar vilja byta kön. Det är en bra fråga men egentligen inte omöjlig att förstå. Många med autismspektrumtillstånd definierar sig som outsiders. Det har genom åren inneburit att denna grupp ofta följer det som är trendigt inom minoritetsrörelser och rebelliska strömningar. Ett tag var man punkare. När det blev mainstream var det emos som hade en överrepresentation av personer med autistiskt syndrom. Nu är det könsdysfori. I alla fall är det en högst tänkbar orsak.

Skönt tänker ni då alla säkert, att det finns särskilda specialmottagningar som sköter det där med könskorrigering. Man vill ju inte att människor gör de där omfattande, dyra och irreversibla operationerna mot transsexualism utan att det verkligen är ett genomtänkt och grundat beslut som inte har med någon helt annan diagnos att göra. Tänk igen. De som uppfyller kriterier för autistiskt syndrom blir numera garanterat opererade. Faktum är att jag har träffat på flera patienter som till och med haft schizofrenidiagnos men ändå opererats. Det är alltså en sjukdom där man har diagnostiserade vanföreställningar som ett av grundkriterierna. Det blir lätt så när man enbart fokuserar på människors rättigheter i kombination med en tro på att alla kan bli precis vad de vill eftersom vi ändå inte är något bestämt. Det märkliga i sammanhanget är att den föreställningen tycks leva samtidigt med en biologistisk uppfattning om att alla som påstår sig vara könsdysforiska är det för alltid på grund av att de säger det här och nu. Men så är det inte.

Transsexualism uppskattas ha en förekomst på ungefär 20 personer per 100 000. Men det gäller inte könsdysfori som alltså är något helt annat. Där pratar man nu om 0,2–0,5 procent av befolkningen. Ökningen runt om i västvärlden är enorm. Visserligen rör det sig alltså fortfarande om en liten grupp, men på de flesta specialmottagningar för unga ser man remissflödesökningar på cirka 100 procent varje år det senaste decenniet. Och det kryper ner i åldrarna.

Då blir det bråttom för specialisterna ska ni tro. Det gäller att stoppa puberteten. Och det gör man runt om i världen trots att det endast är cirka en fjärdedel av de barn som fått diagnosen genusdysfori som verkligen också senare vill opereras. Och undersökningarna ovan – ska man komma ihåg – är gjorda innan antalet barn med könsdysfori ökade exponentiellt. En utveckling som, om den inte har med könsutvecklingsstörande hormoner i naturen att göra, sannolikt är en effekt av en modenyck.

Det där hindrar inte politikerna. I maj 2018 skriver kulturminister Alice Bah Kunkhe och socialminister Annika Strandhäll stolt i _Svenska Dagbladet_ att det minsann ska gå snabbt för en tolvåring att kunna byta juridiskt kön utan myndig persons medgivande och vid 15 års ålder ska barnen kunna bestämma sig för könskorrigerande operationer och hormonbehandling. Sådant sker redan idag men nu ska det till och med ske utan målsmans medgivande. "Det ska bli lätt" är honnörsorden.

Jag har flera patienter vars minderåriga barn går till en specialmottagning där de stoppar puberteten och faktiskt också förordar operation. Vi har alltså ett system där en människa kan få straffrabatt för mord och våldtäkt för att vederbörande endast är 20 år gammal men samtidigt överlåter vi på barn som inte ens är könsmogna att själva bestämma om de ska komma in i puberteten eller inte. För att inte tala om hur konstigt det är att en 19-åring inte anses kunna ta hand om sin egen övergående onykterhet och alltså inte får köpa alkohol på systemet, samtidigt som en 15-åring föreslås kunna besluta om att han eller hon ska göra irreversibla operationer och hormonbehandlingar som riskerar att förstöra livet för all framtid. En av mina bästa vänner som är lärare på gymnasiet hade nyligen en 17-årig elev som absolut ville operera sig till man och som blev helt förstörd om någon kallade henne för "hon", bara för att ett halvår senare skaffa pojkvän och känna sig helt bekväm som kvinna. För att parafrasera Jordan B Peterson: "För sex år sedan var du tolv år gammal. Vad vet du egentligen?"

En sak förefaller dock säker. Det tycks, förutom de upphöjda politikerna, finnas en hel del läkare som vill leka Gud. Och visst är det fascinerande med superhjältar av olika slag. Som liten läste jag om allt från Stålmannen till Spindelmannen. Många historier har handlat om hur man ruckar på det som är givet av naturen. Visst skulle det vara häftigt att kunna något övernaturligt? Något som inte var meningen. Fast då måste man veta vad man håller på med. Risken för att vi om något decennium har en mängd unga frustrerade och lurade vuxna som, efter längre uppehåll i pubertetsutvecklingen till följd av hormonstoppande mediciner eller ännu värre, oönskade könskorrigerande operationer i barndomen, vill stämma staten är inte helt obefintlig. I den största uppföljningen av könskorrigerande operationer som gjorts kunde man inte verifiera nyttan av operationerna eftersom suicidfrekvensen även efter operation, liksom psykisk sjuklighet, kvarstod. Detta talas det väldigt tyst om liksom om att de som korrigerade könet från kvinna till man också hade en klart högre risk för att dömas för våldsbrott än jämförande kontroller. Det passar kanske inte helt in i narrativet.

Det är onekligen paradoxalt att ett tillstånd som Simon Baron-Cohen och medarbetare karaktäriserat som en överdrivet manlig hjärna nu är den förmodligen vanligaste orsaken till varför personer av båda könen vill byta kön. Det borde betyda att kvinnor med autismspektrumtillstånd skulle vara mer nöjda efter könskorrigeringen än tvärtom. Det är svårt att svara på den frågan, men att det absolut är fler kvinnor som vill bli män stämmer åtminstone bland de unga. För äldre är det historiskt sett tvärtom.

Man kan fundera vidare på hur det kommer sig att gruppen med könsdysfori mycket ofta uppfyller kriterier för autismspektrumtillstånd. Det är egentligen inte så konstigt. Om en del av hjärnan identifierar sig med att tillhöra det motsatta könet är det mycket sannolikt att det inte alltid behöver vara ett helt isolerat fenomen. En autistisk hjärna, som är manligt programmerad, känner förmodligen igen sig i det manliga. Därför är det inte konstigt om en kvinna med autism i många sammanhang ser sig själv med traditionellt manliga drag.

Å andra sidan är den autistiska hjärnan också fascinerad av system och fixerar sig gärna vid olika saker. Detta är ju ett av grundsymptomen. Man har dessutom ofta svårt att se nyanser och gråskalor i världen. I en submiljö där normen är att alla är icke-binära personer och att kön är en social konstruktion kommer denna grupp lättare än andra att dras till extrema ståndpunkter. De kommer som sagt också lättare att se sig som outsiders, något som förstärks av att man har könsdysfori. Alltså är det inte otroligt, menar jag, att också män med autism kommer att vilja identifiera sig med och vilja tillhöra det motsatta könet. Självklart finns en mängd andra tänkbara förklaringar, men gruppen vet sina rättigheter väl och risken är att de kommer att tvinga fram en operation som flera av dem riskerar att ångra. Nu menar förvisso ledande företrädare för de kliniker där dessa könskorrigerande operationer görs att få ångrar sig. Självmordsfrekvensen är dock som sagt fortsatt hög även efter operation och det är svårt att veta vad som kommer att ske när man successivt släpper på de tidigare tämligen strikta diagnostiska kriterier som krävdes för att staten ska finansiera en operation.

Parallellt med föreställningen om att allt beror på könsmaktsordningen, kvinnor är mycket bättre än alla män på grund av (ja, vad?) och den samtidiga uppfattningen (som dock tycks korrekt) att homosexuella inte kan avprogrammeras och alltså har en biologisk grund för tillståndet, så är en annan dogm att allt som är naturligt är bra (så länge det inte rör sig om vilket kön man fötts in i förstås). Därför är väldigt många människor som definierar sig som icke-binära (eller som akronymen numera i sin extremaste variant heter i USA LGBTIQCAPGNGFNBA) väldigt engagerade mot miljöförstöring och kämpar för ett naturligt sätt att leva. Därför vill många inte ha att göra med artificiella saker överlag. Detta trots att många av de farligaste gifterna vi känner till är helt naturliga som arsenik, cyanväte, curare och botulinumtoxin. Jag kan inte låta bli att fundera än en gång över om könsdysfori och meterosexualitet faktiskt har ökat i befolkningen till följd av hormonstörande preparat i naturen. Då är ju kampen mot miljöförstöringen nästan en avancerad form av självskadebeteende, att såga av den gren man själv sitter på. Tänk hur fascinerande paradoxalt det vore om antalet icke-binära människor som gärna vill vara så naturliga som möjligt i själva verket skapats av den artificiella miljöförstöring de vill bekämpa. Risken är att vi heterosexuella i en helt ren framtida värld där inga ämnen går in och stör våra reproduktionsorgan kommer att få barn som är rena stenåldersexemplaren i form av supermanliga män och överkvinnliga kvinnor. Snacka om uppror mot föräldragenerationen.

Det är också lite intressant att det enbart tycks vara just när det gäller att helt förändra hela grundförutsättningarna för mänsklig existens som det där med att vara konstgjord är riktigt hett i det moderna samhället. Kanske finns det också ett underliggande sug från stora grupper av människor att framöver, när tekniken blir tillgänglig, vilja operera om sig till cybermutanter eller bioniska kloner? Delfiner kanske? Förmodligen är det så och de som skulle göra det först av alla är autisterna.

Kanske är det den egenskapen som i ett darwinistiskt perspektiv gjort autistiska människor ovärderliga? Den enorma fördelen att inte alltid känna av hur andra människor tänker och socialiserar gör att man kan gå sin egen väg utan att påverkas alltför mycket. Det har ofta fört mänskligheten framåt, men emellanåt till ett oerhört stort eget lidande. Och jag är – i detta fall – inte övertygad om att föreställningen om att män ska bli kvinnor och kvinnor ska bli män kommer att leda till något permanent gott. Det kan lika gärna komma att orsaka ett stort personligt lidande för dem som egentligen inte borde ha opererat sig. Och om det rör sig om barn är frågan enligt mig inte ens kontroversiell. En tonårings hjärna är endast fläckvis mogen och de kan därför inte överblicka konsekvenserna av sitt handlande. Detta är en helt okontroversiell utvecklingspsykologisk vetskap. Att då låta personer i nedre tonåren bestämma vilket kön de ska tillhöra resten av livet och genomgå könshormonbehandling och stora operationer är inget annat än barnmisshandel. En barnmisshandel sanktionerad av radikalfeminister.

Med det sagt finns det ju trots allt individer som väldigt starkt upplever att de är födda i fel kön. Vad ska vi göra med dem? Är det inte en mänsklig rättighet att få bli det man egentligen alltid velat bli? Förmodligen är det den typen av argumentation som ligger bakom den allt mer expanderande operationshysterin i samhället. Alldeles oavsett att det ju faktiskt är ytterst tveksamt om alla verkligen vill göra detta irreversibla ingrepp så kan man också fundera lite över det utifrån andra aspekter.

För det första kvalificerar ju knappast könsdysfori utan autismspektrumtillstånd som psykiatrisk störning med mindre än att det leder till ett signifikant psykiskt lidande. Om så är fallet är det rimligt att operera det utifrån att det är ett "sjukdomstillstånd". Dock är ju de allra flesta transsexuella (utan autism) helt normala individer i övrigt och behöver inte heller ha några pålagrade psykiska besvär. I ett sådant läge räcker det ju knappast som psykiatrisk diagnos och då borde det förmodligen inte omfattas av någon sjukförsäkring alls. Om man däremot till följd av tillståndet är djupt deprimerad kommer saken möjligen i ett annat läge.

Personer med autismspektrumtillstånd är också i allmänhet mycket ovilliga att kalla sitt tillstånd för en störning eller sjukdom, varför inte heller det borde kvalificera för operation som bekostas av allmänna medel. I synnerhet eftersom nyttan av ingreppet där bör vara mycket mer tveksamt. Jag har skrivit det förut, men vad folk gör med sina kroppar för sina egna pengar är och måste dock vara deras egen ensak så länge det inte kvalificerar som vanföreställning eller annat psykostillstånd vilket omfattas av psykiatrisk tvångsvårdslagstiftning. Om det förefaller rimligt, personen är myndig och har råd med ingreppet (eller tecknat en försäkring) så låt gå.

Om könsdysforin däremot faktiskt tycks bero på vanföreställningar bör man naturligtvis som kirurg undvika operation. Precis som kirurgerna borde ha låtit Michael Jacksons näsa ha varit efter den första operationen. Precis på samma sätt som man inte bör operera människor med gastric bypasskirurgi om de samtidigt hetsäter och kräks. Tyvärr var väl pengarna för lockande i fallet Jackson. Så måste också fallet ha varit för mångmiljonären Jocelyn Wildenstein som på 1990-talet genomgick ett mycket stort antal plastikoperationer för att försöka efterlikna ett kattdjur. Jag tvivlar starkt på att hon skulle ha fått sina operationer sanktionerade av staten trots att hon verkligen kände sig som en katt. Så hur gör vi med den fåtaliga skara som är helt övertygade om att de är delfiner som fångats i en människokropp? Borde vi operera dem? Självklart inte. Om man för in delar av det resonemanget när det gäller personer med autismspektrumstörning som vill byta kön istället så kanske dock den frågan blir lite lättare att hantera.

Det som förhindrar att en liten grupp människor som fått för sig att de egentligen är delfiner i en människokropp att verkligen löpa linan ut är att de har oerhört svårt att hitta villiga kirurger som opererar om dem. Vad som gör att i övrigt kloka psykiatriker och kirurger okritiskt opererar folk med könsbyten trots att det i många fall inte alls är uppenbart att det handlar om transsexuella är mycket oklart. Att de dessutom utövar detta mot barn eller för den delen på psykotiska personer, vilket jag alltså har stött på inom min verksamhet som psykiater, är – det förtjänar att upprepas – rena övergrepp. Vad är det som gör att man i detta fall förefaller tappa all rim och reson? Den allmänna kulturen? Föreställningen om att patienten alltid har rätt? Kriget mot könsmaktsordningen? Normerande normkritik? Organiserad sektmentalitet? Hjärntvätt? Det tycks uppenbart att det åtminstone är ett uppbrott från realismen för att slåss på den postmodernistiska sidan i kampen mot det binära.

## KAPITEL 17

## _Könet sitter i hjärnan_

Det bör påtalas att transsexuella i allmänhet faktiskt brukar se sig som binära fast i motsatta könets kropp. Att de oftast är binära är egentligen tämligen lätt att förklara utifrån neurobiologen Simon LeVays studier på storlek av hjärnkärnor i hypothalamus, vilka visserligen är gjorda på homo- och heterosexuella. Det finns inte helt övertygande och klara data för transsexuella eftersom den gruppen är så pass liten att det är svårt att värdera, men principen för LeVays resultat bör åtminstone hypotetiskt kunna härledas vidare till transsexuella. Det är mer besvärligt med de som ser sig som queer och som företrädesvis är den grupp som kallar sig ickebinära. Hur ser deras hjärnkärnor ut i hypothalamus?

Mätningar som gjorts av hjärnkärnor har dock ännu inte kunnat visa på olikheter som skulle kunna förklara en icke-binär könsidentitet, men någonstans i hjärnan sitter förklaringen. Och den bör vara lokaliserad just till hypothalamus eftersom det är ett område som är intimt förknippat med vår könsidentitet. För att man ska ha en icke-binär könsidentitet krävs emellertid sannolikt antingen att flera olika delar är utsatta för delvis eller helt olika könshormonpåslag. Något som sällan sker i verkligheten. Den andra förklaringen till en icke-binär könsidentitet bör handla om inlärningsfenomen. Det vill säga uppfattningar som är styrda av nyare, mer medvetna hjärnstrukturer än de centrala omedvetna delarna av hjärnan varifrån våra drifter huvudsakligen styrs. Och då är det inte särskilt konstigt att vi ser en stor ökning av dessa individer i ett samhälle där kulturen medvetet strävar efter könsutplåning. Men eftersom vi ändå huvudsakligen styrs sexuellt av samma strukturer som alla andra däggdjur så blir den icke-binära hållningen ändå en liten, om än högljudd, subgrupp. De som är mer benägna att känna sig exkluderade från andra kommer att vara mer öppna för en sådan hållning.

Hur kan jag påstå detta? Faktiskt enbart på grund av att en samlad, tämligen solklart entydig biologisk forskning på området visar samma sak gång på gång på gång. Könet sitter i hjärnan och varför vi blir som vi blir följer ett antal givna regler som vi inte styr över, men som vi kan observera och studera. Det finns nu tillräckligt med nyanserade böcker från hela västvärlden som lagt fram bevis för detta men likväl ignoreras av The Royal Society. Men vad ni än läser på obskyra genusklasser på universitet eller i populärpress så kommer man inte undan att även om kulturen självklart spelar roll – vilket ingen ifrågasatt – så är män och kvinnor fundamentalt olika från början och att påstå att hjärnan inte skulle vara en del av detta är inte bara djupt okunnigt. Det är intellektuellt ohederligt. Hjärnan är vi!

Vad som framgår mycket tydligt när man läser böcker som _Ett oskrivet blad_ av Steven Pinker, _Hon, han och hjärnan_ av Markus Heilig eller _The Essential Difference_ av Simon Baron-Cohen är att könet självklart styrs från hjärnan och att hjärnan i sin tur påverkas av könshormonerna (vad Cordelia Fine än skriver och oavsett hur många hundratusen kronor Gudrun Schyman än bränner upp). Om man mäter mängden testosteron i fostervattnet, som Svetlana Lutchmaya och medarbetare gjort, finner man att de barn som hade lägre testosteron gav bättre ögonkontakt och större ordförråd vid tolv och tjugofyra månaders ålder än de med högre testosteronnivåer i fostervattnet. Man ser alltså direkta konsekvenser av testosteronnivåer. På samma sätt ser man, vilket jag tog upp i kapitel 16, att flickor med CAH (kongenital adrenal hyperplasi), som har medfödda förhöjda halter av testosteron i blodet, leker mer som pojkar. De klarar systematiseringstester och visuospatiala tester genomsnittligt bättre än flickor, men verbala tester sämre och de ligger på motsvarande nivå som pojkar. Så testosteron påverkar oss garanterat med såväl positiva som negativa effekter för den enskilde. Sambanden är naturligtvis inte helt klarlagda. Det finns positiva effekter vid små förhöjda doser som vid högre dos istället försvinner eller rent av försämras. Att hjärnan är komplicerad behöver inte förtydligas mer.

Påverkan av hormoner är uppenbart hos alla däggdjur, i alla kulturer och det går alltså till och med att mäta i fostervattnet. Personer som av olika skäl fått förhöjda doser av motsatta könets könshormon under barndomen eller i fosterlivet kommer att efterlikna det andra könet på tydliga sätt. Samma sak syns tydligt vid dopning. Hela idén med dopning är att man ska bli starkare om man tar manliga könshormoner. Och det händer också. Återigen måste det poängteras. Det är därför som de gamla östtyska och sovjetiska världsrekorden på damsidan aldrig blir slagna. De är satta av könshormonella män. Men motsatsen är inte heller helt okomplicerad. Testosteron under flera decennier påverkar kroppen permanent, Oavsett vad genusfeminister tror så är det inte en bra idé att låta transsexuella män som opererats om till kvinnor tävla på samma villkor som andra kvinnor. Det är knappast på grund av en social konstruktion.

Annica Dahlströms slutsatser kring vad man borde göra på grund av uppmätta könsskillnader var fanatiska och fel, men könet sitter i hjärnan. Det har en i stort sett helt samstämmig biologisk forskning de senaste decennierna visat med all önskvärd tydlighet.

Det borde råda konsensus i västvärlden om detta, men trots att människor gillar att vara överens så är detta fortfarande märkligt kontroversiellt för många. Simon LeVay har gjort gigantiska studier på hjärnkärnors utseende i hypothalamus. Det är en region i hjärnan som styr alltifrån hungerkänslor, sömn, ämnesomsättning till våra sexuella preferenser. De senare kan man faktiskt med enkla medel ta reda på genom att helt enkelt studera specifika kärnor i hypothalamus. SDN (sexually dimorphic nucleus) är ett område med tätt sittande stora celler i hypothalamus. Området har tydligt kunnat länkas till olika typer av sexuella beteenden och preferenser. SDN är hos alla däggdjur klart större hos män än kvinnor. Det rör sig inte om någon obetydlig skillnad. SDN är mer än dubbelt så stor, såväl avseende ren volym som i antal celler. Även formen skiljer sig åt. Hos människan kallas SDN för INAH3 (den tredje interstitiella kärnan i främre delen av hypothalamus). Det är alltså också det en region som tydligt styr våra sexuella preferenser.

LeVay fann (precis som för SDN avseende andra däggdjur) i sina studier att INAH3 är större hos heterosexuella män än hos heterosexuella kvinnor och homosexuella män. Storleken på kärnan låg för homosexuella män ungefär mitt emellan heterosexuella mäns och kvinnors. Motsatt förhöll det sig med storleken på kärnan SCN (suprachiasmatiska kärnan). SCN är större hos homosexuella än hos såväl heterosexuella män och kvinnor. Det är naturligtvis inte helt klart hur man ska tolka dessa fynd, men att våra sexuella preferenser är biologiskt styrda och att det sköts via hypothalamus är i princip oomtvistat. Att Simon LeVay åtminstone till stora delar hade rätt i sin hypotes om att homosexuella har en delvis feminin hjärna när det gäller sexuella preferenser är också i det närmaste klart. Det är ju inte en särskilt vild gissning med tanke på att homosexuella män dras till samma kön som heterosexuella kvinnor.

Det finns också flera djurförsök som stärker LeVays hypoteser. Bland annat har man funnit att de sexuella preferenserna hos illrar av hankön ändras från typiskt manligt till kvinnligt parningsbeteende om man skadar delar av SDN. Simon LeVay menar, och har också stöd i sina egna studier och andras djurförsök, att testosteronnivåer under fosterlivet påverkar tillväxten av dessa kärnor i hypothalamus och därmed styr hur manligt eller kvinnligt området blir. Det är oerhört komplicerat och intrikat och dessutom påverkbart av yttre faktorer. Som jag tidigare skrivit är det fullt tänkbart att ftalater, PCB eller andra kemikalier kan förändra vår könsidentitet. Man har också funnit att ordningen i syskonskaran spelar roll för åtminstone mäns sexuella läggning. Sannolikt är det medierat av testosteron. Alltså; det spelar roll för våra sexuella preferenser senare i livet vilket kön fostret mamman burit på tidigare har haft. Cordelia Fine skulle få ett anfall om hon satte sig in i litteraturen ordentligt. Som ni minns så förklarade hon ju att kungen Testosteron Rex är död. Trots det tycks han visst påverka mer än man kan tro, till och med efter att han lämnat moderlivet tycks han påverka vad som händer med nästa foster. Ryktet om hans död tycks något överdrivet.

Det framgår tydligt att mycket av våra sexuella preferenser är biologiskt styrda. Det gäller naturligtvis också transsexualism och könsdysforitillstånd som ligger till grund för varför människor vill byta kön. Och det stannar inte vid det. Vi är biologiska maskiner. Det gäller vår kropp och det gäller också vårt inre, vår själ. Detta har man vetat under flera decennier.

## KAPITEL 18

## _I genusvärlden är allt tillåtet_

Världen är inte svartvit. Vår könstillhörighet är inte heller svartvit. Vi påverkas av vår kultur, men kanske inte alltid precis som vi tänker oss. Så är det ju, som förra kapitlet visade, även om det kanske inte primärt är en ökande andel av personer med könsidentitetsstörning som ligger bakom den ökande könsdysforin utan istället en sekundäreffekt av att personer med autismspektrumtillstånd behöver tillhöra en grupp eller lätt fixerar sig vid olika fenomen. Med det sagt är det alltså ändå tydligt att vår könsidentitet i första hand är biologiskt styrd. Något som ju också i allra högsta grad naturligtvis gäller heterosexuella män och kvinnor, vilket genusteoretikerna ständigt tycks "glömma" eller helt enkelt ignorerar på grund av bristande kunskaper i biologi.

I den (pseudo)vetenskapliga tidskriften _Women's Studies International Forum_ publicerades redan 1984 den "vetenskapliga" artikeln "Refusing to be a Man" av den amerikanske författaren, teologen och feministiske aktivisten John Stoltenberg. I dess sammanfattande så kallade abstract kan man läsa följande:

"Termer som 'bisexuell', 'homosexuell' och 'heterosexuell' är alla delar av en maskulin kultur eftersom de kategoriserar människor genom att objektifiera dem vi delar intimitet och förtroende med. 'Att vara en man' innebär att man har en särskild slags genital funktion vilken både kan och måste avvisas, eftersom den är byggd på två lögner. Den första är lögnen om den manliga orgasmen, vilken experimentellt sett varken är synonym med utlösning eller vid någon tidpunkt oundviklig eller okontrollerbar. Den andra är lögnen om den manliga erektionen, vilken enbart är nödvändig för att penis ska kunna användas som ett vapen vid våldtäkt. Erfarenhetsmässigt är hårda erektioner varken bekväma eller njutbara utan är enbart symptom på machomannens aggressiva spänningar och rigiditet."

Låt mig förtydliga för er som inte tror att detta är på riktigt. Ni som tänker att det där med feminism är ju fina saker som man ska värna om. Och ni som tänker att universitetsutbildning är ju viktigt och ett tecken på att man kan sina saker, en garant för att man ska stävja dumheten i samhället och annat sådant som många människor tänker när de möter någon med en universitetstitel. Ni som tror att allt det arbete som människor bedriver på universitetsområdet bara är för dem som har huvudet på skaft. Så brukade jag tänka. Men jag har blivit tvingad att tänka om. "En erigerad penis är endast ett vapen för våldtäkt." Verkligheten kom och knackade mig på ryggen. Idag är jag mer benägen att istället fundera i termer av gängse psykiatriska syndrom när jag stöter på flera av dem som gjort en akademisk karriär. Stoltenberg har inga som helst problem att kvala in i den skaran.

I sedvanlig psykiatrisk diagnostik skiljer man mellan vanföreställningssyndrom (paranoid psykos) och schizofrenisjukdom. Om man ska vara snäll mot genusvetarna kan man nöja sig med att definiera deras teoribildning och konspiratoriska system som en ekvivalent till det förstnämnda syndromet. Det definieras enligt den gängse diagnosmanualen DSM 5 enligt följande:

Vanföreställningen eller vanföreställningarna ska ha haft en duration av minst en månad. Vanföreställningar kan till exempel vara att känna sig förföljd, förgiftad, infekterad, beundrad på avstånd, ha någon sjukdom eller bli bedragen av sin partner.

Kriterium A för schizofreni har aldrig varit uppfyllt. Känsel och lukthallucinationer kan förekomma om de har något samband med temat i vanföreställningen.

Förutom den inverkan som vanföreställningarna, eller deras vidareutvecklingar i sig kan ha, försämras inte det vardagliga fungerandet påtagligt, och beteendet uppfattas inte som uppenbart udda eller bisarrt.

Om förstämningsepisoder förekommit samtidigt med vanföreställningarna är deras totala varaktighet kort jämfört med perioderna av vanföreställningar.

Störningen beror inte på direkta fysiologiska effekter av någon substans (till exempel missbruksdrog eller medicinering) eller någon somatisk sjukdom/skada. Störningen beror inte heller på någon annan psykiatrisk störning som dysmorfobi eller tvångssyndrom.

Låt mig förklara lite mer utförligt. Vanföreställningssyndrom innebär att man har "lagom" galna, ofta organiserade idéer som inte bättre förklaras med schizofrenisjukdom (där man ser mer uttalat bisarra föreställningar, tydliga hallucinationer och påtagliga sociala svårigheter), depression, tvångstankar eller tycker sig vara till exempel vedervärdigt ful utan saklig grund. Man har heller inte fått sina vanföreställningar på grund av alkohol, droger eller kroppslig sjukdom.

Man kan se de flesta organiserade konspirationsteorier som vanföreställningssyndrom. Den ideologiska blindheten som ligger till grund för genusteorin uppfyller, menar jag, klart A-kriteriet för vanföreställningssyndrom, men istället för att fixera sin vanföreställning kring svartsjuka eller förgiftning kretsar det i detta fall kring könsmaktsordningen och hur den genomsyrar hela samhället på ett totalt konspiratoriskt sätt. Även B- och C-kriterierna är uppfyllda då samhället inte tycker det är helt apart och institutionerna fortfarande hålls öppna. Så även om patologin är påtaglig är idéerna inte tillräckligt märkliga för att klassificeras som bisarra. Visserligen framstår många av de genusteoretiska avhandlingarna för gemene man som helt bisarra, men inom psykiatrin ställs högre krav för att uppfylla kriterier för begreppet bisarrt än så. Inte ens organiserade konspiratoriska system av förföljelse eller hänsyftningskaraktär anses bisarra. En man som tror att ryska maffian har en komplott tillsammans med Livsmedelsverket och Skatteverket för att förstöra hans äktenskap anses inte ha bisarra vanföreställningar. Det krävs utomjordingar och strålning och annat för att det ska vara uppfyllt. Men visst, jag förstår alla er som ändå menar att till exempel dessa fantastiska rader tagna ur den numera klassiska avhandlingen _Rum, rytm och resande: Genusperspektiv på järnvägsstationer_ som framlades av Ann-Charlotte Gilboa Runnvik vid Linköpings universitet 2014  är bisarr:

"Då mannen lade sin 'vita blick' på kvinnan [...] tycktes det som att även jag i hans ögon 'tog färg' och sjönk i status. Avståndstagandet visade sig i form av en avspisning genom att nämna att han var tvungen att gå på 'muggen'. Här tolkas uttalandet innehålla avstånd i såväl klass- som genusserialitet. Genom att hänvisa till toalettbesök markerade han en gräns mot oss som kvinnor [...]. Genom benämningen 'muggen', som är en benämning av lägre valör, tyckes uttalandet som ett klassmässigt nedsättande tilltal. Dessa markeringar verkar även 'stoppande' för mig, eftersom jag gjordes svarslös."

Författaren förfäras över genusnormen som tydligen finns överallt. Knappast bisarra vanföreställningar, men organisationen är påtaglig. Det finns ingen plats som är för liten eller obetydlig för att inte vara påverkad av det manliga tyranniet. Men mest av allt framträder hennes egna fördomar. Ovanstående citat handlar om en utländsk kvinna som författaren försöker hjälpa genom att säga åt henne att tåget är inställt och ersatt med buss. Det är alltså hennes egen fördom som säger att mannen lade en "vit blick". Det är hennes egen paranoia som definierar uttalandet att han behöver "gå på muggen" som ett avståndstagande mot kvinnan. Och så där håller det på i 238 sidor. Paranoian genomsyrar varje stavelse. Och ändå är denna avhandling inte unik. Den ingår i ett helt tankemönster som har knutits upp på universitet i hela västvärlden. Gilboa Runnvik hänvisar på ett flertal ställen till Iris Marion Young, som var professor i statsvetenskap vid University of Chicago. Som i nedanstående passage, en utmärkt studie i hur man kan övertolka världen:

"Young ([2000] 2009:255) beskriver [...] individers rörelsemönster genom rum som genderiserade, och att kvinnors rörelsemönster ofta innehåller återhållsamma och avbrutna rörelser. Denna karaktärisering av kvinnligt rörelsemönster ska enligt Young inte ses som något essentiellt kroppsligt. I stället betraktas rörelsemönstren som uttryck för det förtryck av kvinnor som reproducerats kollektivt i samhället. Kvinnors rörelser är på så sätt anpassade efter den objektifiering och sexualisering som kvinnor utsätts för i det manligt dominerade samhället (Young [2000] 2009, Listerborn 2007). Det avbrutna och återhållsamma rörelsemönstret, som personen använde sig av, uppfattade jag därför som feminint."

Att kvinnor rör sig återhållsamt och med avbrott är alltså uttryck för förtryck. För det första frågar man sig om man innan man drar till med denna förföljelseparanoia har kontrollerat biologiska skillnader mellan hur män och kvinnor rör sig. Det går ju tämligen enkelt att undersöka utifrån de angivna parametrarna och har sannolikt också gjorts. Och, om det då finns skillnader, vilket givet det jag tidigare skrivit är mer än troligt, vore det bra om man ställde sig frågan vad det beror på? Det kan ju bero på i stort sett vad som helst. Eftersom vi har olika hjärnor, olika muskelstrukturer, olika spatialt seende, olika social förmåga så är en biologisk orsak till det olika rörelsemönstret klart troligast. Om det nu överhuvudtaget är på det sätt som Gilboa Runnvik påstår. Det mesta talar för att hon sett vad hon velat se och alltså helt enkelt lurat sig själv att det måste vara könsmaktsordningen. Förtrycket. De ständiga kvinnliga offren. Västvärldens gråterskor. Klassisk paranoia.

Så de tre översta kriterierna för vanföreställningssyndrom är klart uppfyllda. Slutligen återstår kriterierna D och E. Det skulle ju principiellt kunna vara så att den genusideologiska konspirationsparanoian omkring tågstationerna är sekundär till ett förstämningssyndrom, det vill säga en depression eller en bipolär sjukdom. Att den genussmittade institutionen till exempel från början var så deprimerad att det övergått i en slags vanföreställning kopplad snarare till själva nedstämdheten. Möjligen är Gilboa Runnviks tolkning av genusteori ett svar på en akademisk stagnation. En depressiv miljö utan idéer. Eller kanske snarare uttryck för en manisk önskan att hitta på något nytt genom att koka soppa på en spik.

Men generellt sett kan säkert en och annan genusteoretiker hävda att könsmaktsordningen är så nedslående att det kan leda till en institutionaliserad eller statlig depression, men de förklaringsmodellerna är ändå lite väl långsökta. De låter ju nästan som konspirationsteorier som svar på konspirationsteorier.

Att genusteorierna slutligen skulle bero på påverkan från någon substans är förvisso helt rimligt att tänka sig med tanke på vilka tokerier det emellanåt handlar om. Så innan vi ställer en komplett diagnos på vanföreställningssyndrom på basen av ideologisk blindhet bör man nog kontrollera att genusvetenskapen inte har använt sig av någon hallucinogen eller centralstimulerande drog. Det kan vara svårt att ta urinprov för att kolla drogpåverkan på hela institutioner, men det skulle faktiskt förklara ett och annat. Till exempel kan man läsa om genusperspektivet på kärnkraftsavfall och undra vilken radioaktiv substans som ställt till det. Man får sig också till livs genusperspektiv på alltifrån flygplan till snöröjning. För att bara ta ett axplock. Feministisk snöröjning är ju en fantastisk idé. Man kan sammanfatta den med ståuppkomikern Aron Flams ord:

"Alla Sveriges kommuner ska nu ha jämställd snöröjning. Och det är en rätt bra tanke. Det går ut på att man skottar trottoarer före bilvägar för man har upptäckt att det är flera kvinnor och barn som går så det är vanligt att folk ramlar och slår sig så nu skottar man där först så att färre ska ramla och bryta benet! Skitbra med färre brutna ben eftersom ambulanser ändå inte kan komma fram för att vi inte har skottat gatorna."

Hela detta fält har dock inte bara genomsyrat de egna institutionerna utan också alla andra. Man undrar då hur vetenskapligt det är. Det finns flera svar på den frågan.

Docent Charlotta Stern vid sociologiska institutionen på Stockholms universitet publicerade 2016 studien "Undoing insularity: a small study of gender sociology's big problem". Hon kontrollerade de tjugo mest citerade artiklarna om genus mellan 2004 och 2014. Endast en av tjugo artiklar tog forskning om biologiska skillnader på allvar. Det innebär att man redan på förhand bestämt vad man ska landa i för slutsats och motstridiga uppgifter viftas bort.

Om man använder sig av en metod där man redan från början vet svaret oavsett vilka resultat man får kan man starkt ifrågasätta vetenskapligheten i metoden. Det gäller då att den tål granskning. Guy Madison och Therese Söderlund vid Umeå universitet undersökte i en studie hur vetenskaplig genusteori är. De utgick från etablerade metoder kring hur man granskar varandras texter utifrån nio olika parametrar. Slutsatsen var mycket nedslående för genusforskningen (och mänskligheten då genusperspektivet tycks vara obligatoriskt inom snart sagt varje område inom akademin).

"Ju högre nivå på studierna i genusteori, desto lägre var den vetenskapliga kvaliteten på sju av de nio indikatorerna. Stödet var högre för grupper som inte forskade med genusperspektiv, men skilde inte mellan de två högre nivåerna. Vi föreslår att fältets impact på omgivningen kan ökas om man implementerar etablerade forskningsmetoder som används i andra discipliner, särskilt om man vill få till stånd önskade sociala och samhälleliga förändringar."

En klar sågning. Det tycks som om ett gäng navelskådande kompisar med ett tämligen lössläppt förhållande till akademisk vetenskaplig metod och kvalitet har lyckats sprida sina vanföreställningar utan peer review-granskning. Trots att de tycks ha ett horn i sidan till själva verkligheten (vilket i och för sig inte är särskilt märkvärdigt eftersom de inte tror på en verklig faktabaserad verklighet utan endast på relativa data) har deras teori blivit allmängods på varenda institution. Obligatoriskt allmängods.

Om man betänker hur de så kallade vittnespsykologerna som sade sig vara experter på att hitta bortträngda minnen härjade i domstolar runt om i världen strax före millennieskiftet är detta inte heller märkligt. Det tog några år att avslöja även dem. Precis som det brukar göra när ovetenskap inlemmas i akademin. Genusteori är vårt nya planterade minne och sådana tycks vi människor värna som nyfödda bebisar.

Men genusfrågan öppnar upp för allehanda galningar. En så kallad vetenskap som utgår från att det den ska bevisa gäller utan att sedan bemöda sig om att ta in avvikande kunskap är inte seriös. Det är i själva verket bara ett uttryck för cirkelbevis som säger att "alla skillnader mellan män och kvinnor kan förklaras med sociala konstruktioner, eftersom alla skillnader mellan män och kvinnor kan förklaras med sociala konstruktioner".

Det kanske inte är så konstigt att filosofiprofessorn Peter Boghossian och matematikern James Lindsay under falska namn 2017 kunde publicera den helt påhittade artikeln "The Conceptual Penis as a Social Construct" i en så kallad peer review-granskad genustidskrift. En nyckelmening som ingick var följande mästerverk:

"Penisen visavi manlighet är en osammanhängande konstruktion. Vi argumenterar för att den konceptionella penisen förstås bättre om man inte ser den som ett anatomiskt organ utan som en könsperformativ högst flytande social konstruktion."

Känner ni igen stilen? Låter inte väsensskilt annorlunda än annat jag citerat. Visserligen försvarar sig etablerade genusteoretiker med att den endast publicerades i en betaltidskrift. Det rörde sig de facto om en peer review-granskad tidning, och vem är egentligen förvånad?

Faktum är dock att det inte är första gången som någon skrivit medvetna fejkartiklar inom humaniora. Fysikprofessorn Alan Sokal skrev 1996 artikeln "Transgressing the Boundaries: Towards a Transformative Hermeneutics of Quantum Gravity", vars nonsenstext om kvantfysik skulle låta bra och tillfredsställa redaktören för tidskriftens ideologiska uppfattning. Det fungerade utmärkt. Den publicerades 1996 i den vetenskapliga tidskriften _Social Text. 9_ Det hade garanterat inte fungerat inom fysiken.

Poängen är alltså att fejkartiklarna trots att det rör sig om kvalificerat nonsens inte skiljer sig särskilt mycket åt från det som publiceras utifrån seriösa motiv. Twitterkontot New Peer Review har specialiserat sig på att hitta tokerier som är publicerade i den förment vetenskapliga världen. Det är en källa till såväl stor humor men också naturligtvis till mycket frustration. Mycket av det som passerar granskning inom genusfältet är helt enkelt över en normal människas fattningsförmåga. Och det ska inte ses som en komplimang till genusforskningen. Vi pratar inte direkt om kvantfysik. Snarare krävs det att man har en foliehatt på sig för att man ska riktigt känna in vibrationerna. Jag skrev om detta i en krönika i _Göteborgs-Posten_ i maj 2017 och tog upp några intressanta axplock. Vad sägs om följande mästerverk från riktiga studier:

"Det är sociokulturella barriärer som gör att män inte ammar."
"Det är inte alls säkert att honor är kvinnor, utan tvärtom sannolikt inte." [Det framkommer dock inte vad honor i så fall är.]
"Wikipedia är antifeministiskt eftersom det inte tillåter att man helt enkelt hittar på sina egna alternativa fakta."

"Det är synd om kvinnor som går till spermabanker eftersom de då är tvingade att skaffa sig så kallad maskuliniserad sperma – vilket är en del av det påtvingat patriarkala samhället."

Listan kan alltså göras hur lång som helst och New Peer Review uppdaterar exemplen varje vecka. Vem behöver skämta som Monty Python nuförtiden? I filmen "Life of Brian" driver de brittiska komikerna med sekter och människors orimliga krav på rättigheter. Det blir absurt när Stan, en av medlemmarna i den palestinska befrielsefronten, uppger att han kräver att bli kallad kvinna. Han ser det som sin rättighet som man. Idag något som inte ens är anmärkningsvärt. Men Loretta, som Stan insisterar på att bli kallad, kräver också att han ska ha rätten att föda barn. När hans kumpaner ifrågasätter att han som man kan bli gravid, svarar han hätskt att det är förtryck. Ledaren påtalar att han saknar en livmoder, men till slut löser Judith det hela genom att påtala att han visserligen inte kan föda barn, men han bör ha _rätten_ att föda barn. Jag minns hur rolig jag tyckte diskussionen var. Hur den genom sin absurditet drev med personer som kräver allt av världen. Idag är den inte kul längre, men långt mer aktuell än någonsin. Verkligheten har hunnit i fatt och förbi. Scenen skulle kunna vara hämtad från vilket universitet som helst.

## KAPITEL 19

## _I genusvärlden är inget tillåtet_

Ni fattar? Kraven på fullständig omdaning i varje given situation för att inte klassas som förtryckare reses överallt på alla institutioner runtom i hela västvärlden i allmänhet men i Skandinavien, USA och Kanada i synnerhet. När Jordan B Peterson uttalade sin vägran att följa Bill C 16, som gör det olagligt att inte tilltala varje enskild medborgare med det slumpvis valda pronomen som han/hon/hen/den/det/dem/delfin själv önskar, hamnade han i riktigt blåsväder. Han har fått hatmail en masse och när han försökt föra fram sina åsikter har högljudda protester försökt tysta honom. Dock har han också hyllats av förmodligen lika många eller fler.

Att frågan är mycket infekterad kan man se i inslag från YouTube, bland annat när Peterson debatterar med genusteoretikern Nicholas Matte från University of Toronto. Tidigt i debatten berättar programledaren att det i staten New York finns 31 erkända olika personliga pronomen som människor kräver att bli kallade. 29 av dem är alltså inte hon och han. Man kan undra om vi lever i en Monty Python-film, fast förmodligen inte. Det är tveksamt om ens Monty Python hade kunnat hitta på det där.

Nicholas Matte inleder sedan med att helt frankt, utan någon som helst referens, påstå att det inte finns något biologiskt kön alls. Ett häpnadsväckande uttalande som följs av ännu mer i samma stil. Han fokuserar inte ens på pronomen överhuvudtaget eftersom han ser dem som en cisnormativ kultur. Han skulle kunna vara hämtad ur New Peer Review och hans enda argument tycks vara att Peterson är transfob och trakasserar transsexuella, vilket den transsexuella kvinnan i debatten inte alls förefaller hålla med om, och förföljer transpersoner för att han inte vill att lagen bestämmer vilka ord han ska använda.

Under den 55 minuter långa debatten framgår det mycket tydligt att Peterson inte alls vill några transsexuella personer illa. Han förbehåller sig bara rätten att styra sitt eget språk efter eget huvud. En i sedvanliga demokratier med yttrandefrihet tämligen normal uppfattning. Resonemanget som leder fram till att genusteoretikern lyckas få det till förföljelse av transpersoner saknar all form av logik. Det är bara lösryckta anklagelser. Det är däremot väldigt lätt att passa in hans teoribildning i konspirationsteorier och paranoia.

Uppfattningen att det helt enkelt inte finns några kön överhuvudtaget är emellertid inte något som bara är en fantasi i Nicholas Mattes huvud. Det är en spridd uppfattning. Det uppstår problem när lättkränkta personer först kräver att definiera sig som vad som helst (vilket är deras fulla rätt) och därefter inte nöjer sig utan kräver att alla andra tar deras definition på allvar (vilket de absolut inte kan kräva om definitionen är verklighetsfrånvänd och knappast annars heller).

En patentlösning på problemet som återupprepas överallt på olika platser i västvärlden med regelbundenhet är just Nicholas Mattes mantra. Det finns faktiskt inga kön. Således behöver man inte bygga det på fakta (eftersom det saknar stöd i fakta) utan bara påstå det rakt av. Så blir ingen förolämpad. Detta är en företeelse som journalisten Johan Hakelius gjorde sig lustig över i en betraktelse efter att ha återvänt till Sverige efter en utlandsvistelse och snabbt åter konfronterades med absurditeterna i det offentliga samtalet. En vänsterintellektuell kvinna, Kajsa Ekis Ekman, hade under hans frånvaro lyckats reta upp genusideologerna genom att helt enkelt låta påskina att kvinnor existerar:

"Det började med att Kajsa Ekis Ekman, som redan för en månad sedan med okaraktäristisk försiktighet i Aftonbladet nog menade att kvinnor ändå finns på riktigt. Inte bara i våra huvuden, som till exempel tomten och påskharen. Det började bubbla direkt och sedan exploderade det. Om jag förstått saken rätt är det nu så att Ebba Witt-Brattström också tror att kvinnor faktiskt finns, medan till exempel Athena Farrokhzad, Tina Rosenberg och Martina Montelius anser att kvinnor finns om man känner för det. Vilket väl betyder att de samtidigt finns varsomhelst och ingenstans. [...] Och det här är bara början, upptäcker jag. Svensk litteratur ska från och med nu bara få statligt stöd om den handlar om rätt saker, har kulturministern bestämt, läser jag. Det handlar till exempel om sådant som tron på att kvinnor finns på riktigt, en tro som jag får intrycket av att kulturministern [...] tycker är fel, eller åtminstone problematisk."

Nionde kuren mot könsexperimenterande:

Det är vår gemensamma lekstuga så gör som Norge – stryp anslagen

Man kan tycka att det är lite underhållande att folk har sådana tokerier för sig. Bråk i media är ju också kul att ta del av. Det är vidare fantastiskt att förstå den kreativa kollektiva galenskap som ligger bakom stora delar av genusfältet. Man bör dock komma ihåg att det är vi som betalar. Om man lever med en alkoholist är det lätt att hamna i medberoende. Man täcker upp för fyllorna och bortförklarar för sin partners skull. Vi lever sedan flera decennier och i allt högre grad i en genusideologisk konspiration. Om man träffar en person med vanföreställningssyndrom kan man frestas att gå in i själva paranoian, men det är lönlöst. Därför är inte heller den här boken i första hand skriven för att omvända radikalfeminister. Det finns andra böcker, som till exempel _Hon, han och hjärnan_ av Markus Heilig, som har bättre utsikt att lyckas med det.

Boken är skriven till alla er andra som behöver leva i detta. Man stoppar inte destruktiva beteenden genom att försöka söka konsensus. Man stryper tillgångarna. Man stoppar anslagen.

## KAPITEL 20

## _Kunskap, saga, snille och avsmak_

Vi kommer från ett kunskapssamhälle. Ett sådant samhälle som man kan se i andra delar av världen idag. Ett samhälle där man kunde göra en "klassresa" genom att faktiskt kunna saker. Man kan med visst fog påstå att kunskap är det bästa sättet att ta sig ur fattigdom. Kunskap är makt. Därför ansåg de gamla socialdemokraterna att det var viktigt att satsa på skolan. Det byggde helt enkelt jämlikhet. Alla skulle ha samma yttre förutsättningar trots de inre olikheter de bar med sig. En sund och bra inställning som också visade sig vara framgångsrik. Vi gick på mindre än hundra år från ett fattigt bondesamhälle till ett mycket rikt (ja, under en period världens rikaste) land. Visserligen berodde det till stor del på att Sverige lät tyskar sköta sin business as usual, utan att vi blandade oss i, men framgången var ändå reell. En politik som man idag stolt kallar för alliansfrihet och neutralitet men som mer sannolikt var feghet.

I en stat som idag skryter om att den är en moralisk supermakt men som mest är internationellt känd som en skrytsam kappvändare när det blåser motvind är det lätt att sprida ett internationellt budskap om sin egen överlägsenhet. Sedan jag 2013 skrev min bok _Hur barnen tog makten_ , där jag i vissa delar tog upp frågor kring genusneutralitet, har jag blivit intervjuad i ett flertal internationella tidskrifter och tevekanaler. Ofta har det handlat just om Sveriges genompolitiserade genusdekret och de ideologiskt grundade faktaresistenta politiserade uppfattningar som kommit att bli Sveriges internationella signum. En bra bit från kunskapssamhället.

När det kommer till kunskap tycks vårt genusteoretiska paradigm i kombination med brist på konsekvent, kontinuerlig utvärdering samt en problembaserad inlärningspedagogik helt frånkopplad från hjärnfunktion ha lyckats rasera ett helt skolsystem – i synnerhet för pojkar.

Det har inte alltid varit positivt att företräda en åsikt som bygger på fakta och att försöka motverka föreställningen om att människan är ett oskrivet blad. Människors benägenhet att skjuta budbäraren är betydlig, men frågan är hur den kunskapsurholkning man ser kan ha uppkommit. Jag vet att vi fortfarande har framgångsrika nya företag, som Spotify och Skype, men det är ju enstaka individer som ligger bakom dem. I verkligheten minskar vår absoluta kunskap i takt med att genus och övrig postmodernism relativiserar världen. Vi blir upplärda och bra på att argumentera, men eftersom fakta ändå inte spelar roll kan man använda vilka argument som helst. Åtminstone om de lockar fram känslor. Sentimentala och tårdrypande historier säljer och vinner alltid över fakta. Den amerikanske talkshowvärden Bill Maher kallar fenomenet för emotionell blödarsjuka. Det är ett fenomen som leder till det jag skulle kalla för sentimentalokrati och som tycks styra det mesta av den indignationsbaserade samtiden. Något som förstärks av internet, en uppfinning som möjliggör enormt faktautbyte men som samtidigt är snabbt och därför allt som oftast följer det som Daniel Kahneman kallar för system 1 – hjärnans snabba beslutssystem.

Om man har en teori så måste man kunna hitta belägg för teorins motsats. Men genusteorin bygger på att allt kan förklaras – även de som ifrågasätter teorin – som produkter av en socialt konstruerad ojämställd verklighet.

Seriös vetenskap försöker aldrig göra ideologi av det man forskar på. Är det skillnad på män och kvinnor? Är de skillnaderna då i så fall biologiska eller sociologiska? Eller för den delen – vilket är mest sannolikt – både och? Det är frågor som man inte kan besvara med en ideologisk förutfattad mening utan något man nyfiket bör ta reda på. Inte minst för att kunna arbeta för jämställdhet. Visst tyder en mycket övervägande del av forskningsresultaten på att det finns skillnader från början. Om nu Cordelia Fine eller Angela Saini (hon som skrev en bok där hon påstod att män inte är starkare än kvinnor) finner solida motsatta belägg – som inte bara bortser från biologi eller omformulerar givna skillnader för att få dem att se mindre ut – och presenterar dem på ett hållbart sätt så är det bara att omvärdera kunskapsläget. Det finns ju ett mycket stort utrymme för miljöpåverkan enligt de tvillingstudier som gjorts och människor är extremt anpassningsbara. Det syns på att vi inte har likadana kulturer överallt. Vi påverkas av _både_ biologi och kultur och hade genusförespråkare förstått det skulle även det fältet kunnat bli intressant och seriöst. Kunskapsinnehåll handlar inte om emotionellt blödarsjuka argument utan om falsifierbarhet och empiri. Det handlar inte om att dikta en verklighet lite som man vill.

I Sverige briserade under början av 2018 ett akademiskt inbördeskrig. Ledamöterna i Svenska Akademien, som bland annat delar ut Nobelpriset i litteratur, avgick på löpande band i protest mot varandra. I skrivande stund är endast 11 av 18 ledamöter kvar. Orsaken heter Jean Claude Arnault och hans fru akademiledamoten Katarina Frostenson. Arnault har i svensk media beskrivits som "kulturmannen" och han har blivit anmäld för fleråriga sexuella trakasserier av yngre kvinnor som kommit till hans och Frostensons klubb Forum. Dessutom har Forum tagit emot pengar av Svenska Akademien trots att Frostenson som sittande medlem varit delägare. Alltså har flera ledamöter krävt hennes avgång, vilket röstades ned. Då avgick istället tre ledamöter i protest mot beslutet, vilket gjorde att den tidigare ständige sekreteraren Horace Engdahl (som nyligen kommit ur en bitter skilsmässa från den profilerade superfeministen Ebba Witt-Brattström) vann striden. Men han kunde inte avhålla sig från att chikanera såväl de avhoppade medlemmarna som den sittande ständiga sekreteraren Sara Danius. Detta ledde i sin tur till att också hon avgick och därefter Frostenson, vilket Sara Danius hade röstat för – precis som de tre tidigare avhopparna.

Flera år tidigare hade två ledamöter avgått i protest mot akademins sätt att hantera Salman Rushdie-affären. Ledamöterna sitter på livstidsmandat varför inga nya har kunnat väljas in. Fast det spelade mindre roll eftersom endast elva ledamöter ju var kvar, vilket oavsett det var för få för att välja in nya. Således fick Hans Majestät Konungen träda in och ändra stadgarna så att det blev tillåtet att avgå på riktigt och alltså inte bara lämna en tom stol efter sig. Men något Nobelpris i litteratur blir inte aktuellt under 2018. Alldeles bortsett från att hela händelsen visar hur sandlådan tycks följa oss människor upp i de allra finaste och högsta instanser, finns det andra reflektioner man kan göra kring händelseförloppet.

Sverige är helt unikt sett till intresset för #metoorörelsen. På Google Trends kan man följa hur mycket saker diskuteras i olika länder. #metoo startade som de flesta vet när det uppdagades att filmmogulen Harvey Weinstein sexuellt utnyttjat flera blivande skådespelerskor som velat få framstående filmroller i stora produktioner. Ett upprop kring den mannens snaskighet och sexuella övertramp har sedan spridits över världen, men ingenstans har det föranlett så stor debatt och medial uppmärksamhet som i ett av världens överlägset mest jämställda länder – Sverige. Detta kan man alltså lätt förvissa sig om via Google Trends. Där ser man procentsatsen på intresset globalt. Om man sätter det land där intresset är störst till faktorn 100 kan man jämföra intressegraden mellan platser. Sverige ligger på 100 och har gjort det hela tiden. Det land som kommer på andra plats har varierat över tid. Under en period var det Polen, därefter Norge och Holland. Siffrorna på intresset där har dock under tiden det diskuterades som mest endast legat som högst på cirka 20. USA har legat på under 5 och det var ändå där Weinstein härjade. Varför är intresset inte större där? Kanske för att folk i mogna länder vet att även kvinnor är vuxna människor. För varje kvinna som inte fått en roll i en film går det ju en kvinna som faktiskt fått rollen. Är det ett problem? Absolut, men är någon särskilt förvånad? I branscher där det går tretton på dussinet av intresserade men där det endast finns ett litet antal eftertraktade jobb har det alltid funnits personer som utnyttjat sin makt i egna syften. Är det bra? Självklart inte, men så har världen sett ut i alla tider. Kommer den att förändras med #metoo? Kanske lite grann och det vore bra, men sannolikt ändå inte. Män och kvinnor spelar spel och det som den ena människan är villig att ställa upp på kan en annan människa finna ytterst anstötande. Det innebär inte att man har rätt att göra vad man vill, men man måste skilja på rena trakasserier och olagligheter och det som är moraliskt förkastligt. Folk beter sig illa på olika sätt hela tiden och vissa är mer benägna att göra det än andra.

Jag har ständigt anledning att fundera över detta i mitt arbete. Väldigt många av mina patienter söker för olika former av trauman. Inte sällan rör det sig om sexuella övergrepp. Vad man finner i klinisk praktik är kanske inte alltid moraliskt uppbyggligt, men verkligheten är inte ett policydokument från en genuspedagogisk myndighet. Det som framstår som helt uppenbart kliniskt är att de personer som hanterar sina motgångar och vad de varit med om bäst är de som faktiskt inte hänger upp hela sitt liv på dem. Om man definierar sig som ett offer, blir man ett offer. Jag menar naturligtvis inte att man inte ska ställa människor till svars för de oförrätter de gör mot en. Jag menar inte heller att man inte kan må dåligt av det man varit med om. Självklart gör man det, men att söka en offerroll är förmodligen det värsta sättet att hantera ett trauma. Att hantera motgångar handlar om mognad.

Den österrikiske psykiatern Viktor Frankl satt under andra världskriget i koncentrationsläger. Han utstod grymheter som är svåra att överträffa men överlevde. Han hade alla möjligheter i världen att bli offer, men blev det inte. Istället försökte han finna vad som utgjorde de viktigaste faktorerna för att hantera livet. I den processen grundade han det han kallade för logoterapi, som går ut på att livet måste ha en mening. För att stå ut med allt som drabbade honom fann han också mening i lidandet. Han menade också att det som gör att vissa överlever fruktansvärda trauman medan andra går under till hög grad handlar om det. Att finna mening i lidandet stärker överlevnadsinstinkten. Jordan B Peterson har genomgående ett liknande resonemang i sin bok _12 Rules for Life_. Livet handlar inte om att söka lycka. Gammal visdom fokuserar aldrig på lycka. Det handlar om att bringa ordning i kaos. Och sökandet efter lycka är vanskligt. Vid minsta felsteg riskerar du att bli djupt besviken.

I en debatt jag deltog i för några år sedan, där jag och några andra blev tillfrågade om hur man ska bli lycklig, påtalade den svenska filosofen Ann Heberlein just den svårigheten på ett tämligen burdust sätt: "Det handlar inte om att söka lyckan. Vem fan vill vara lycklig hela tiden? Det är ju som att ha en ständig orgasm. Det är ju plågsamt."

Ständig orgasm är inte trevligt. Det är ungefär som ständig erektion. Ett mycket smärtsamt tillstånd som har det medicinska namnet priapism. Att söka ordning i det ständiga kaoset kan däremot vara tillfredsställande. Som chef för en psykiatrisk mottagning vet jag att så är fallet. Vi människor är alla olika, och själv har jag en tendens att tröttna när det blir för tillrättalagt. Att just söka ordningen är en fantastisk väg att hitta mening. När sedan ordningen är där blir det svårare att motivera åtminstone mig. Och där finns en nyckel till varför många människor i västvärlden i allmänhet och i Skandinavien i synnerhet tycks så vilsna. Jag har skrivit om detta i mina tidigare böcker _I trygghetsnarkomanernas land_ och _Ingen tar skit i de lättkränktas land_. Ju säkrare vi har det desto otryggare känner vi oss och ju mer rättigheter vi har desto lättare känner vi oss förfördelade och kränkta. Vi blir offer för den enorma utveckling vi genomgått.

Jag vet inte vem som har rätt i den fejd som utspelat sig inom Svenska Akademien. Det enda man med säkerhet kan säga är att de inte agerar särskilt moget. Ett bråk orsakat av för stora inneboende egon boostade av ett stort behov av självförverkligande kanske? Det rör sig i alla fall om människor som är helt medvetna om att de tackat ja till ett uppdrag de är satta att klara av på livstid. Om brödfödan hängde på det skulle de alla ha blivit kvar. Om de inte var beredda på att jobba vidare tills de stupade eller blev dementa kan man undra varför de tackade ja.

Det rör sig om människor som är oerhört uppburna och som har fått ett mandat att dela ut världens mest prestigefyllda litterära pris. Man får hoppas att de är bättre skickade att välja bra litteratur än de är på att hantera sociala konflikter. Oavsett detta är några av dem utmärkta som illustration över ett samhälle bestående av primadonnor. Återigen. Det är inte enkelt att avgöra vem som har rätt i bråket, men det är det inte på någon arbetsplats. Vi andra måste ofta arbeta med människor vi inte valt själva, medan Svenska Akademien ju faktiskt väljer in sina ledamöter själva, vilket borde ha gjort det lättare än andra att komma överens.

Om man ändå försöker agera domare så handlar det om två saker. Frostenson fick pengar av akademin trots att hon satt som ledamot. Hon gav alltså pengar till sig själv. Det borde kunna vara skäl för uteslutning av henne. Men det som gör det extra besvärligt är att alla ledamöter visste att pengarna gick till Frostensons man, och om man inte förstår att Frostenson är gift med sin man bör man sannolikt avgå på grund av besvärande lågt IQ. Så om det var skäl för uteslutning borde ju alla ha avgått.

## KAPITEL 21

## _Offer är vi allihopa_

Det andra skälet som angavs för uteslutning av Frostenson (vilket alltså en majoritet röstade emot) var att hennes man är under utredning för sexuella trakasserier. Och det är ju faktiskt rent objektivt ett mycket märkligt skäl. För det första hade Jean Claude Arnault när denna såpopera utspelade sig inte blivit dömd för någonting alls. Således fanns inga objektiva kriterier utifrån legala aspekter att straffa honom. För det andra, och det är viktigare eftersom det ju trots allt kan ha förekommit oegentligheter som inte var olagliga men direkt omoraliska, så kan man väl knappast döma frun för vad maken har gjort. Det blir ju rena häxprocessen. Och nu börjar vi närma oss varför dessa händelser är relevanta för en bok som handlar om manligt och kvinnligt. Hela såpoperan utvecklades vidare även efter Danius avgång. Då Danius är känd för sina knytblusar började ett #knytblusuppror att spridas för att stötta den avgångna ständiga sekreteraren.

Flera ministrar i den svenska regeringen (som inte har – och inte heller ska ha – någon som helst insyn i Svenska Akademiens inre arbete) tog öppet parti för Danius och Frostenson eftersom de var kvinnor. Vad de helt "bortsåg" från för att göra en feministisk lekstugepoäng i linje med den genusteoretiska statsideologin av denna interna strid, var att Sara Danius tillhörde falangen som ville utesluta Katarina Frostenson. Det enda Frostenson och Danius hade gemensamt i konflikten var sitt kön. De var motståndare. Men när allting reduceras till en könsfråga blir det lätt så...

Utöver det missade ministrarna och övriga poserande knytblusbärare också tydligen att det i striden faktiskt var flest män som avgått och dessutom att det var flera kvinnor som satt kvar. Istället kom denna interna strid, av utomstående ministrar, andra partiledare och journalister, att utmålas som en fråga om patriarkatet mot de stackars utfrusna flickorna (läs superkompetenta maktkvinnor i samhällets absoluta toppskikt).

Det är samma utveckling som dessförinnan skedde inom #metoorörelsen. Alla som kunde utmåla sig själva som offer och tjäna politiska poänger på det gjorde det snabbare än Lucky Luke skjuter sin egen skugga. En av de snabbaste i hela världen på att offerförklara sig själv var Sveriges utrikesminister Margot Wallström. Wallström är sedan tidigare känd som EU-kommissionär och vice ordförande i EU-kommissionen. Alltså en kvinna med mycket stor makt. Ändå utmålade hon sig under #metoos inledningsfas som offer för patriarkatet genom att beskriva hur en man på en middag hade tafsat henne ovälkommet på låret. En situation som en normal vuxen person borde kunna hantera tämligen enkelt genom att först be mannen avlägsna handen från benet och om det inte går flytta den själv. Något som säkert också Wallström gjorde. Annars undrar man lite över hur hennes exekutiva förmågor ser ut. Eller som sångerskan Edith Piaf uttryckte det:

"En kvinna som låter sig tryckas ner av en man är en fjolla och förtjänar inte bättre."

Ett mycket stort problem med #metoouppropet är just offerrollen. Visst ska man uppmärksamma riktiga offer, men när ett stort antal kvinnor väljer att ikläda sig denna offerroll i sin strävan efter upprättelse över saker som inte är annat än klumpiga raggningsförsök devalverar man riktiga övergrepp. Den första generationen feminister strävade efter jämställdhet genom att vara starka och visa att kvinnor inte på något sätt behövde vara underordnade männen. En mycket framgångsrik strategi. Även om västvärlden inte är lika jämställd överallt så är det bara en tidsfråga innan det har jämnat ut sig. På många håll har arbetet gått så långt att det alltså i yngre generationer i vissa avseenden håller på att kantra över till kvinnornas fördel. En utveckling man som sagt kan se i antalet sökande till universiteten, genomsnittsbetygen i skolan och även i allt fler avancerade yrken. Därmed inte sagt att det inte finns orättvisor kvar, men att visa sina förmågor och sin styrka är en framgångsrik väg till jämställdhet. Att försöka bli ett offer är det inte.

Tyvärr har dagens radikalfeminister tagit en helt annan väg efter den framgångsresan, offerleden. Följaktligen framställs kvinnor i dessa sammanhang närmast standardmässigt som offer för elaka män. Men senast jag kollade så var ett tecken på att man är vuxen att man faktiskt kan ta vara på sig själv. En vuxen människa kan avstyra klumpigheter som inte handlar om riktiga övergrepp.

Jämställdhet handlar inte om att kvinnor är offer eller att män är förövare. Inget av de attributen stämmer. Den övervägande majoriteten av alla män anser att de beteenden som många kvinnor vittnar om i #metoo är förkastligt och skulle aldrig själva göra så. Det finns ingen mansnorm som godkänner sexuella trakasserier, men #metoo var ändå på många sätt inledningsvis något positivt. Det lyfte på locket i branscher där enskilda personer fått för mycket makt och utnyttjat situationen. Dock urartade det väldigt fort och antog en väg som – med vissa bra undantag – var allt annat än positiv.

Varför har då intresset för #metoo varit så oproportionerligt stort i Sverige? Med största säkerhet är det inte för att sexuella trakasserier är vanligare i Sverige än på annat håll. Snarare tvärtom. Det tycks framförallt handla om vad som anses vara acceptabelt beteende mellan män och kvinnor. Det handlar om den mediala övertygelsen om att det finns en toxisk manlighet och att världen är styrd av gubbsjuka äldre män. Det är som sagt ingen hemlighet att vissa män beter sig som svin. Inom kulturbranschen har ett flertal herrar gjort det med hela etablissemangets goda minne i åratal, förmodligen i decennier eller rent av sekel. "You scratch my back and I'll scratch yours" så att säga. Lite tafsande får man tåla. Just när det gäller detta har #metoo varit mycket välbehövligt.

Det är dock svårt att förstå att det skulle handla om hela manligheten. Och det är just där som hela kampanjen – åtminstone i Sverige – har kantrat från något viktigt och bra till en ren häxprocess och masspsykos som inte skiljer sig särskilt mycket från 1600-talets häxbränningar. Män har jagats med anonyma utpekanden och flera gånger har det rört sig om personer som friats i domstol. Hela #metoorörelsen i Sverige började med att mediaprofilen Cissi Wallin anklagade journalisten Fredrik Virtanen för att 2006 ha våldtagit henne. Hon anmälde honom för detta 2011, alltså fem år senare. Om man läser förundersökningen, som av mycket förklarliga skäl lades ner, kommer det fram att Cissi Wallin inte ens själv ansåg att hon blivit våldtagen förrän hon flera år senare diskuterat händelsen med en kamrat. Faktum är att det framkommer tydligt i förundersökningen att Cissi Wallin inte på något sätt sagt till Virtanen att hon inte ville ha sex med honom och själv minns hon inte ens om hon hade det eller inte. Efter denna händelse fick dock Virtanen inte längre arbeta kvar på tidningen _Aftonbladet_ där han fram till dess varit en profilerad ledarskribent. Man kan inte ens hävda att denna uteslutning skedde utan rättegång eller i alla fall inte utan förundersökning. Det fanns en förundersökning som mycket tydligt berättade att det inte fanns något som styrkte att något brott skulle ha varit begånget. Virtanen hade dock kanske sig själv delvis att skylla då han av helt förståeliga skäl – vem ställer sig framför ett skenande tåg eller en masspsykotisk mobb frivilligt? – gick ut och påtalade att han under en tidigare del av sitt liv inte alltid betett sig helt schysst.

#Metoo fortsatte sedan obarmhärtigt. Den folkkäre teveprofilen Lasse Kronér fick sluta sin tjänst på Sveriges Television eftersom han hade skickat sex-sms till en vuxen kvinna. Uppenbarligen hade sms:en landat i mycket god jord eftersom han sedan hade ett fast förhållande med föremålet för dem. Han har själv skrivit om det märkliga förhållandet, och att kvinnan ifråga tycks något emotionellt instabil behöver man inte vara psykiater för att inse. Så när Lasse Kronér av det skälet avslutade förhållandet var sms:en inte lika populära, varför han efter att kvinnan påstått att det var trakasserier, helt utan rättegång eller ens chans att försvara sig, hängdes ut. Efter dessa skalper snurrade #metoo vidare. Teveprofilen Martin Timell anklagades för sexuella övergrepp och fick sluta. I juni 2018 friades han av en enig domstol från anklagelserna om våldtäkt.

Efter dessa inledande utpekanden eskalerade rörelsen till enorma proportioner. Plötsligt handlade det inte ens längre om övergrepp eller ens om sex. Chefen för Kulturhuset och Stadsteatern i Stockholm Benny Fredriksson, pekades ut som en maktfullkomlig despot. Några sexuella anspelningar handlade det dock inte om. Riksdagens talman Urban Ahlin och miljöpartiets riksdagsledamot Stefan Nilsson släpades i smutsen utan bevis efter anonyma anklagelser om sexuella anspelningar. Vänsterpartiets före detta ledare Lars Ohly utmålades som gubbsjuk. Allt från anonyma källor som inte överhuvudtaget granskades av media. För det vet man ju, att det finns ingen rök utan eld. Då är det inte läge att kolla källorna. För hämnden är ljuv efter alla år av förtryck. Så ljuv att man bör ta ut den på tredje person. Då är det inte läge att hellre fria än fälla. Det är så många kvinnor som farit illa genom historien så om en man fälls felaktigt må det vara hänt. Det är en kompensation för alla dessa kvinnors öden.

Den uppfattningen har genomgående varit mycket vanlig och är alltså inte alls något som bara en enstaka individ hävdat. Det är så häxjakter och masspsykoser ser ut. I mars 2018 begick Benny Fredriksson självmord. Att det hade med uthängningen i #metoo att göra är mer än troligt. När alla historier betraktas som sanna utan att genomgå sedvanlig juridisk granskning eller ens tillåts minsta ifrågasättande handlar det inte längre om jämställdhet eller ens rättvisa, då handlar det om häxjakt. Då handlar det om masspsykos.

Chefredaktören för _Quillette Magazine_ , Claire Lehmann, formulerade problemen med lynchmobben #metoo i en serie tweets i april 2018 på följande sätt:

"I ett fritt samhälle har enskilda medborgare ingen som helst skyldighet att tro på historier om övergrepp eller trakasserier presenterade för dem av främlingar på sociala media. Om något, så är en överdriven godtrogenhet incitament till falska anklagelser, bluffar och moralpanik. Ämnet sex piskar lätt fram moralpanik, i synnerhet när de påstådda offren är unga kvinnor (till exempel damer i nöd). Detta har hänt många, många gånger genom historien [...] Som exempel på historisk moralpanik kan man nämna häxjakterna i Europa under renässansen och den koloniala tiden i USA, 'Red Scare' under 1960-talet, 'The War on Drugs', anklagelserna om sataniska sexuella övergrepp på förskolor i USA under 1980-talet. Listan kan göras hur lång som helst."

En häxjakt genom historien som aldrig någonsin varit oskyldig. De förskolelärare i USA som efter fullständigt makabra historier om barn som blivit sexuellt utnyttjade av utomjordingar efter kontakt via förskolan under 1980-talet och som till följd av dessa fantasier pekades ut som pedofiler dömdes till multipla livstidsstraff. I Sverige har vi just sett resningen och friandet av Sture Bergwall (också känd som Thomas Quick). Fallet med allmänläkaren och obducenten är en annan märklig historia, där utpekanden gjordes av ett 2,5-årigt barn som ska ha varit 1,5 år vid mordtillfället och vars trovärdighet måste anses som fullkomligt obefintlig. Så fort det handlar om sex och våld så förefaller stora delar av mänskligheten tappa alla proportioner. Något som man bör betänka när man leker med människors liv som profilerade företrädare för #metoorörelsen gjort.

En delvis annan förklaring, som ändå hör ihop med allt tidigare skrivet, till varför masspsykosen blev så galen och helt oresonlig i just Sverige har med genusteorins utbredning att göra. I USA och andra länder i västvärlden grasserar dessa tankar företrädesvis i tämligen extrema miljöer på vissa universitet. I Sverige är radikalfeminismen inlemmad i hela samhällsstrukturen. Det finns verkligen inte en enda institution, inget policydokument, ingen företagsstrategi eller något lagstiftande organ som inte är genomsyrat av genusteoretiskt tankegods. Dessutom är medborgarna vana att bli omhändertagna från vaggan till graven. Då blir lätt offermentaliteten norm.

Finns det då ingen substans i #metoo? Jo, självklart! Inte minst visades det av alla de olika upprop som tusentals människor skrev under. Det är många kvinnor som upplever sig trakasserade och visst finns det män som gått och går över gränser som inte ska överträdas. Det är viktigt att i sammanhanget tänka på att denna typ av personer kan finnas i alla samhällsklasser och inga yrkeskårer är vaccinerade från övergrepp. Det är emellertid lika viktigt att särskilja riktiga övergrepp från allmänt obehag. I synnerhet med tanke på hur så kallade millennials uppfattar vad som är ett övergrepp (se kapitel 13). Hur obehagligt det än kan vara att få en komplimang av en person man inte själv finner attraktiv eller anser bara är ute efter att ragga, så tappar ju riktiga övergrepp helt proportion om de jämställs med sådant. Och då är det bra att falla tillbaka på studier. Och inte vilka studier som helst utan helt subjektiva värderingar från studenterna själv.

I april 2018 kunde man läsa en debattartikel skriven av flera (såväl manliga som kvinnliga) professorer på svenska universitet. De hade undersökt det där med könsmaktsordningen lite noggrannare eftersom det alltid hänvisas till den som grund för allehanda oförrätter. Hur vanligt är det egentligen med sexuella trakasserier? I anonyma enkätundersökningar kan man åtminstone få en viss hint om förekomsten, och om världen verkligen ser ut som i ett #metooupprop skulle ju siffrorna vara skyhöga. I USA antyddes ju något sådant i enkätundersökningarna av millennials.

Efter min krönika i _Göteborgs-Posten_ där jag försiktigt kritiserade #metoo under hösten 2017, fick jag ett argt svar från en ansamling genusforskare som menade att jag förminskade det verkliga problem som många kvinnor upplever. Utöver det ansåg de att jag hade gjort mig skyldig till logiska felslut när jag påpekat att det endast är en liten minoritet av alla män som begår övergrepp. De skriver:

"I Demoskops studie den 17 oktober uppgav 78 % av Sveriges kvinnor att de utsatts för ett ovälkommet sexuellt närmande eller övergrepp. Nationellt Centrum för Kvinnofrids studie från 2014 visar att drygt 50 % utsatts för sexuella övergrepp före 18 års ålder. I det närmaste samtliga som begår övergreppen är män. Det går inte logiskt ihop med att de män som begår kränkningarna skulle vara en övervägande minoritet."

Nu är det ju faktiskt fullt logiskt möjligt att en mycket liten del av alla män beter sig som riktiga svin _samtidigt_ som den övervägande majoriteten faktiskt på inget sätt accepterar ett sådant beteende, vilket jag beskriver ingående i kapitel 13. All biologisk forskning talar ju för att så är fallet, så den viktiga frågan är om genusforskarnas siffror överhuvudtaget stämmer. Och – om så är fallet – vad betyder det? Vad är det för sexuella trakasserier som 78 procent av flickor enligt Demoskop uppger sig ha blivit utsatta för? Man kan naturligtvis acceptera det rakt av, men sannolikt rör det sig om ungefär samma typ av definition på sexuella trakasserier som amerikanska ungdomar ansåg sig utsatta för i enkäterna. I så fall är det sannolikt att det handlar om ovälkomna kommentarer kring utseende eller frågor om huruvida man vill gå på en date. För så olika är inte människor på varsin sida om Atlanten. Med en sådan definition är det ju snarast förvånande att inte 100 procent uppger sig utsatta.

Det är sorgligt om det endast är 22 procent som kan hantera en komplimang eller något ovälkommet flirtande. Den definitionen på sexuellt ofredande är ju en del av ett normalt liv. Man skulle lika gärna kunna hävda att det snarast är trakasseri eller i alla fall hemskt sorgligt om inte någon, vid något tillfälle har försökt ragga upp en. Är det verkligen så många som runt 20 procent som är så oattraktiva att de inte får några inviter alls? Kanske är världen så grym.

Självklart inte. De flesta kvinnor kan ta både välkomna och ovälkomna komplimanger och blir inte helt ifrån sig över om någon person inte förstått hur man bäst bör närma sig någon man är intresserad av. Det märks också i professorernas artikel där det framkommer en betydligt nyktrare syn på frågan om sexuella övergrepp än i de enkätundersökningar som tagits fram på diverse universitet. Till exempel skriver artikelförfattarna om en undersökning som gjordes på Karolinska Institutet 2009. Den byggde på 3 400 svar och endast 0,5 procent av de svarande uppgav att de själva blivit utsatta för sexuella trakasserier eller hade iakttagit andra bli det. Ungefär likadant såg det ut i en annan undersökning på Göteborgs universitet. På Chalmers tekniska högskola uppgav endast 7 personer av 3 300 tillfrågade att de utsatts för någonting alls. Det är 2 promille. Det rimmar väldigt illa med genusforskarnas undersökning. Förklaringen sammanfattas av de samlade professorerna:

"Den bild som ges av enkäterna stämmer väl överens med det faktum att väldigt få sexuella trakasserier anmäls inom högskolorna. Anledningen är enkel: det finns så få grova fall.

[...] Det är svårt att tolka empirin på annat sätt än att teorin om en generell könsmaktsordning vid högskolorna vederlagts i konfrontation med verkligheten"

Någon våldtäktskultur på universitet förefaller inte vara särskilt framträdande. Man kan istället verkligen fråga sig var genusforskarnas siffror kommer ifrån, vad de står för och hur mycket ledande frågor som legat bakom resultatet. En, tycks det mig, återkommande fråga. Kanske är det ändå inte så konstigt med tanke på att man i hela fältet valt att fokusera på att det finns ett problem som måste åtgärdas redan innan man kontrollerat om problemet verkligen existerar.

Detta handlar återigen i grunden om heuristik. Våra mentala shortcuts som lurar oss att tro att verkligheten ser annorlunda ut än den gör. I upprop som #metoo blandas igenkänningsfaktorn med empati. Man känner för den som är utsatt och kan riktigt leva sig in i hur den människan mått. Eller rättare sagt – man tror att man kan känna igen sig. I själva verket är det oerhört lätt att man i den processen förminskar offrets lidande. Det "känns" som om det som den våldtagna var med om är jämförbart med att jag har blivit tafsad på en gång på krogen. Och det "känns" som en våldtäkt när jag i efterhand kom på att jag nog inte skulle följt med den där killen hem.

I kombination med vad jag i tidigare böcker berättat om gruppsykologins mekanismer kan sådana känslor bli förödande. En stor andel människor känner igen sig utan att det faktiskt finns någon objektiv substans i det och samtidigt skapas en grogrund för en gruppkänsla. Vi har alla tillsammans i det här uppropet varit med om samma sak (fast det alltså inte alls behöver vara fallet). Henri Tajfel var en amerikansk psykolog som under senare hälften av 1900-talet gjorde flera helt genomgripande och övertygande experiment om hur enkelt vi människor förleds i grupper. Han lyckades till och med skapa grupptillhörighet när människor delades in i grupper genom ren slantsingling. I massupprop släpps denna mänskliga sida ut i full blom. Därmed återigen inte sagt att det inte, även i dessa sammanhang, kan finnas något viktigt. Det finns som sagt miljöer där dominerande personer har kunnat bete sig som svin ostraffat, något som blir mycket svårare efter #metoo. Det är mycket bra, men om man tror på att upprop alltid står för sanning bör man tänka om. De är också själva fundamentet för en masspsykos på basen av grupptillhörighet. Då funkar faktiskt enkätundersökningar mycket bättre. De är oftast sansade, nyktra och om frågorna inte är alltför ledande relativt pålitliga.

## KAPITEL 22

## _Ett relativt bra samliv_

Det tycks alltså som att män och kvinnor klarar att leva ihop hyggligt väl i alla fall. Och tur är väl det eftersom det är förutsättningen för vår existens (om man inte lyssnar på sådana som Valerie Solanas eller andra galningar som vill utrota alla män och sedan klona kvinnor, antar jag). Fast det är inte helt lätt. Hur ska man bete sig egentligen? I den moderna världen vill de flesta män inte gå tillbaka till traditionella könsroller där den typiske mannen är tyst, stark och aldrig gråter. Vi är påverkade av kultur (eller miljögifter) i så hög grad att vi tycker det är okej att visa känslor. Till och med James Bond gör det nuförtiden. Fast det kanske är läge att komma ihåg det där som hjärnforskaren Annica Dahlström sa om att kvinnliga hjärnor tänder på manliga hjärnor och tvärtom. Det är ju intressant att se vilka män som tycks röna störst framgång i spelet mellan könen. Kanske är jag förblindad av könsmaktsordningen men det tycks som att kvinnor på gruppnivå föredrar traditionellt manliga män och tvärtom.

Det kanske ändå finns traditionellt könsstereotypt manliga ideala karaktärsdrag, som till exempel orubblig fasthet eller gentlemannaideal, vilka är sunda och bra. De är tyvärr i hög grad skapade utifrån en bild av mannen som är förknippad även med drag som vi kanske inte alltid längtar tillbaka till. Likadant är det med traditionellt kvinnliga attribut. Vissa av dem är antikverade av kulturen medan andra är biologiskt tidlösa. Att vara en omhändertagande förälder innefattar egenskaper som också påverkar andra sociala kontakter och som är gravt underskattade i den allmänna debatten. Egenskaper som alla människor kan ha och utveckla vidare men som på gruppnivå är lättare för kvinnor.

Om det verkligen finns en könsmaktsordning så handlar den i första hand om att man undervärderar den typen av egenskaper och jobb. Vi har fokuserat på att allting här i världen ska syfta till ett steg upp på något slags karriärstege. Ett liv måste ha mening, som Viktor Frankl skrev. Vad den meningen är behöver inte vara lika för alla. Ska inte vara lika för alla. Hetsen då samhället behövde mer arbetskraft ledde till att alla skulle arbeta för att förverkliga sig. Nu när skitiga och tråkiga och meningslösa arbeten börjar kunna ersättas av datorer kanske det är dags för nästa skifte i mänsklighetens historia. Där vi kämpar om att få vara hemma med barn, vänner och familj. Fast det kräver att man ändå kan överleva på den lön man drar in. En gradvis minskning av statens överbeskyddande mentalitet och klåfingriga önskan om att ta hand om medborgarna från vaggan till graven och inte låta personer växa själva, menar jag, är nödvändigt för en sådan utveckling.

Om vi, som nu, istället hittar på att män och kvinnor egentligen är likadana från början kommer åtgärderna för att minska eventuella orättvisor att slå helt fel. Om orsaken till olikheter är grundade i biologi, vilket framgår tydligt att väldigt mycket är, blir lösningen att man ska söka göra det som bäst passar ens biologiska förutsättningar. Om det bara är påhittade skillnader kan man ju helt enkelt radera dem och låtsas som att alla är hens. Som vi sett verkar den senare strategin vara den som gäller just nu. Ett konstruerat problem löser man enkelt genom att till exempel kvotera in fler från det kön man anser vara underordnat (alltid kvinnor – det är sällan man ser de som anser att vi ska kvotera in pojkar på universiteten trots att de har klart sämre betyg och klarar skolan sämre än flickorna). Tyvärr finns det än så länge inget som tyder på att denna teori stämmer. Alltså kommer förmodligen lösningen inte heller att hjälpa (alldeles oavsett den uppenbara orättvisan i en sådan strategi, då den ju tar en berättigad persons plats och ger till en med mindre meriter).

Så hur har det kunnat bli så fel? Vad är orsaken till att normala föräldrar (åtminstone innan de får barn) är övertygade om att de enda skillnaderna mellan pojkar och flickor är hur samhället beter sig mot dem, trots att varje förälder med egna ögon från mycket tidig ålder kan se att barnen inte gärna kan ha påverkats av förväntningar på beteende, utan att det är milsvid skillnad på pojkar och flickor?

Människor har naturligtvis rätt till sina egna åsikter. Men knappast till sina egna fakta. Fakta är oberoende av vad du tycker. Problemet är att det är så svårt att hitta rätt. För det som faktiskt gäller döljs så väl av alla möjliga och omöjliga uppfattningar som basuneras ut på hemsidor och i olika tidningar världen över. Och när det gäller biologiska skillnader mellan män och kvinnor, också från helt okritiska delar av universitetsvärlden.

Det är, som jag konstaterat tidigare, intressant att denna utveckling kommit så tydligt under de senaste decennierna. Kan det ha något att göra med sanningens död? Det är ju förvånansvärt få människor som tror på att det faktiskt finns någon objektiv sanning. Den relativa världsbilden har i och med postmodernismen spridits till en stor andel människor och fått fäste i akademin. Det finns inte längre en realistisk världssyn där något är givet utan allting mäts utifrån den enskildes egen uppfattning. Därför kan man hävda konstiga saker som att män och kvinnor egentligen är likadana. I en relativ värld spelar inte fakta någon roll. Det du ser gäller inte alla. Du kan tänka ut din egen verklighet, din egen sanning utefter vad din guru anser att du ska tycka.

Det är så en sekt fungerar.

Tionde kuren mot könsexperimenterande:

Ge män och kvinnor samma möjligheter men försök inte skapa lika utfall på politisk väg

Vi människor föds jämlika men också olika, konstaterade den tyske psykoanalytikern Erich Fromm. Även om grupperna män och kvinnor är delvis olika så överlappar normalfördelningskurvorna rejält för det mesta. Det innebär att vi i de flesta sammanhang i första hand är individer, men inte enbart. De skillnader som finns på gruppnivå går inte att ignorera. Ofta är de alltså små, men ibland är de så stora att det påverkar oss mer än vi tror. Därför kan man inte räkna med ett identiskt utfall. Ge män och kvinnor samma möjligheter, men att försöka skapa lika utfall på politisk väg är historiskt sett en resa mot förtryck, mänskligt lidande och massdöd. En väg vi vandrat alltför långt in på redan, men en väg vi borde undvika som pesten.

## NOTER

## FÖRORD

 Se PISA 2012 och 2015 ang. skillnader mellan könen

 Hattie, John A: _Visible Learning: A Synthesis of Over 800 Meta-Analyses Relating to Achievement_ (2008)

## KAPITEL 1

 Lady Dahmer: Postpatriarkatet "Utan extremfeminister hade vi fortfarande varit livegna"

 <https://www.svt.se/k-special/scum-en-karleksforklaring/>

 <https://www.kriminalvarden.se/forskning-och-statistik/statistik-och-fakta/anstalt/>

 "The 1 % of the population accountable for 63 % of all violent crime convictions"; Ö. Falk et al _Soc Psychiatry Psychiatr. Epidemiol_. 2014; 49(4): 559–571

 Pär Ström: _Sex feministiska myter_ (2011)

 Mahatma Gandhi (1869–1948) Självständighetsförkämpe från Indien som hade pacifism som ledstjärna i kampen mot Storbritannien

 Steven Pinker: _The Better Angels of our nature: Why Violence has declined_ 2011

## KAPITEL 2

 Stephen Hicks: _Explaining Postmodernism_ (2004)

 Steven Pinker; _Enlightenment Now: The Case for Reason, Science, Humanism and Progress_ (2018)

 Herbert Simon, amerikansk ekonom (1916–2001)

 Daniel Kahneman, israel-amerikansk psykolog (född 1934) och Adam Tversky, israelisk matematisk psykolog (1937–1996)

 Gunnar Andrén: _Sanningsteorier i Antropocen_ (2016), appendix

 Stanley Milgrams experiment kan man läsa om på många platser. En bra sammanfattning kan fås här <https://www.simplypsychology.org/milgram.html>

 Michel Foucault (1926–1984), fransk filosof och idéhistoriker

 Jacques Derrida (1930–2004), fransk filosof

 Se t ex Solomon Asch (1907–1996), polsk-amerikansk psykolog och Henri Tajfel (1919–1982), polsk-amerikansk psykolog, med flera

## KAPITEL 3

 <https://lakemedelsboken.se/kapitel/endokrinologi/tyreoideasjukdomar.html>

 <https://lakemedelsboken.se/kapitel/endokrinologi/tyreoideasjukdomar.html>

 <https://www.internetmedicin.se/page.aspx?id=1086>

 <https://medibas.se/handboken/kliniska-kapitel/endokrinologi/patientinformation/biskoldkortlarna/hyperparatyreoidism/>

 <https://www.internetmedicin.se/page.aspx?id=360>

 <https://www.netdoktor.se/reumatism/barnreumatism/sjukdomar/barnreumatism-e-jia/>

 <https://www.internetmedicin.se/page.aspx?id=827>

 <https://www.internetmedicin.se/page.aspx?id=609>

 <https://www.internetmedicin.se/page.aspx?id=301>

 <https://www.netdoktor.se/reumatism/sjukdomar/polymyalgia-reumatika/>

 <https://www.netdoktorpro.se/reumatologi/medicinska-oversikter/gikt-akta-arthritis-urica/>

 <https://www.internetmedicin.se/page.aspx?id=1360>

 Folkhälsomyndigheten: Insjuknande i hjärtinfarkt 2018

 SBU Förmaksflimmer, Förekomst och risk för stroke 2011

 Socialstyrelsen: Statistik om stroke 2016

## KAPITEL 4

 Angus Bateman (1919–1996), engelsk genetiker

 Patricia Gowaty et al: "No evidence of sexual selection in a repetition of Bateman's classic study of _Drosophila melanogaste", PNAS (2012)_

 Cordelia Fine: _Testosteron Rex_ (2017), sid 54–55

 David P. Schmitt: "Much ado about sex difference in reproduction success", _Psychology Today_ 2012

 Stuart Ritchie: "Cordelia Fine 'Testosteron Rex' – A Review", _Quillette magazine_ 21 mars 2018

 David P Schmitt (se fotnot 4)

 Alexander & Noonan, 1979; Geary 1998

 David P Schmitt (se fotnot 4)

 Se Brown et al (2009)

 samgilbert.net Testosteron Rex

 Se bl a Harris, C et al (2006): "Gender difference in risk assessment: Why do Women take fewer risks than men?", _Judgment and Decision Making_ , 1(1), 48–63

 Henry Harpending är professor i antropologi vid University of Utah och Gregory Cochran är professor i optisk fysik men med flertal arbeten inom sjukdomslära.

 En 1444 meter hög klippa i Yosemitedalen i Kalifornien.

 <https://westhunt.wordpress.com/2017/03/20/old-t-rex/>

 Texten är borttagen från internet liksom hela signaturen Yeyo försvunnit från twitter sedan april 2018. Vid undertecknads kontakt tidigare var Yeyo tydlig med att det var med risk för repressalier som han skrev inlägg på twitter och bloggposter.

 Steven Pinker: _Ett oskrivet blad_ (2002)

 Vilket syns tydligt i den så kallade jämställdhetsparadoxen, som innebär att ju mer frihet man har i ett samhälle, desto större tycks skillnaderna i yrkesval mellan kvinnor och män bli.

 Geoffrey Miller är professor i evolutionspsykologi vid University of New Mexico och har skrivit de populärvetenskapliga böckerna _The Mating Mind_ , _Mating Intelligence_ , _Spent_ och _What Women Want_

## KAPITEL 5

 <https://www.folkhalsomyndigheten.se/folkhalsorapportering-statistik/folkhalsansutveckling/levnadsvanor/alkoholriskkonsumtion/>

 scb.se

 nasp.se

 <https://www.kriminalvarden.se/forskning-och-statistik/statistik-och-fakta/>

 <https://www.youtube.com/watch?v=cVaTc15plVs>

 Se fotnot 79

 New York Post 25 februari 2018

 <https://www.svt.se/nyheter/vetenskap/darfor-ar-kvinnor-kortare-an-man>

 Henry Harpending är professor i antropologi vid University of Utah och Gregory Cochran är professor i optisk fysik men med flertal arbeten inom sjukdomslära

 <https://westhunt.wordpress.com/2017/03/20/old-t-rex/>

 Markus Heilig: _Hon, han och hjärnan_ , sid 171–181

 Citatet från Raquel Gur är hämtat ur boken _Hon, han och hjärnan_ av Markus Heilig, sid 176

 Markus Heilig: _Hon, han och hjärnan_ (2018)

 Simon Baron-Cohen är professor i psykologi vid Cambridge University

 Simon Baron-Cohen: _The Essential Difference_ (2004)

 _The Essential Difference_ , sid 40–42 (Leaper & Gleason, 1996)

 Markus Heilig: _Hon, han och hjärnan_ (2018), sid 91–92

 Lee Jussim: "Gender Stereotypes Are Mostly Accurate", _Psychology Today_ 5 June 2018

 Larry Cahill et al "The amygdala and emotional memory", _Nature_ 377 1995, sid 295–96

## KAPITEL 6

 Steven Pinker: _Ett oskrivet blad_ (2006) med flera

 Judith Rich Harris: _The Nurture Assumption_ (1998) med flera

 Kevin Mitchell: "Grandma's trauma – a critical appraisal of the evidence för transgenerational epigenetic inheritance in humans" (2018), wiringthebrain.com

 Se vilken psykiatrisk lärobok som helst

 SBU(ADHD hos flickor bland annat)

 Labonté B et al: "Sex-specific transcriptional signatures in human depression", _Nat Med_ 2017 Sep; 23(9): 1102–1111: doi 10.1038/nm 4386 Epub 2017 Aug21

 Larry Cahill et al "The amygdala and emotional memory", _Nature_ 377, 1995, sid 295–296

 För svenska siffror se NASP (ki.se/nasp)

 Joanna Williams: _Women vs Feminism_ (2017)

 Mikael Landén & Camilla Elert: "Affektiv sjukdom drabbar kvinnor och män olika", _Läkartidningen_ nr 1 2007-01-05 De interna referenserna i artikeln är: 11. Cahill L, His brain, her brain. Sci Am 2005;292(5):40–7. 12. Brown GW, Harris TO, Eales MJ. Aetiology of anxiety and depressive disorders in an inner-city population. 2. Comorbidity and adversity. Psychol Med 1993;23(1):155–65. 13. Kendler KS, Myers J, Prescott CA. Sex differences in the relationship between social support and risk for major depression: a longitudinal study of opposite-sex twin pairs. Am J Psychiatry 2005;162(2):250–6. 14. Christensen EM, Gjerris A, Larsen JK, Bendtsen BB, Larsen BH, Rolff H, Ring G, Schaumburg E. Life events and onset of a new phase

in bipolar affective disorder. Bipolar Disord 2003;5(5):356–61. 15. Iverson GL, Thordarson DS. Women with low activity are at increased risk for depression. Psychol Rep 2005;96(1):133–40

 <https://www.youtube.com/watch?v=aMcjxSThD54>

 Klipp Breaking News, MP4 i Metoo Klipp-mappen tidskod 04.03

 Steven Pinker: _Ett oskrivet blad_ (2006), sid 375

 Se t ex Costa et al "Gender differences in personality traits across cultures: robust and surprising findings", _Journal of Personality and Social Psychology 81_ , 322–331 eller Schmitt et

al "Why can't men be more like women? Sex differencies in Big Five personality traits across 55 cultures", _Journal of Personality and Social Psychology 108_ , 168–182

 Jane Hyde är professor i psykologi och kvinnostudier vid University of Wisconsin-Madison

 <https://www.apa.org/pubs/journals/releases/amp-606581.pdf>

 Del Guidice, M, Booth T & Irwing P (2012) "The Distance Between Mars and Venus: Measuring Global Sex Differencies in Personality", _PLOS:_ e29265 <https://doi.org/10.1371/journal.pone.0029265>

 The Distance Between Mars and Venus: Measuring Global Sex Differences in Personality (2012) <http://journals.plos.org/plosone/article?id=10.1371/journal.pone.0029265>

 The Distance Between Mars and Venus: Measuring Global Sex Differences in Personality (2012) <http://journals.plos.org/plosone/article?id=10.1371/journal.pone.0029265>

 Simon Baron-Cohen är professor i psykologi vid University of Cambridge

 <https://www.youtube.com/watch?v=cVaTc15plVs>

 Steven Pinker: _Ett oskrivet blad_ (2006)

 Steven Pinker: _Ett oskrivet blad_ (2006)

 Steven Pinker: _Ett oskrivet blad_ (2006)

 Steven Pinker: _Ett oskrivet blad_ (2006)

 Se bland annat <https://gillbergcentre.gu.se/forskningsomraden/>

 Jordan B Peterson, _12 Rules for Life_ , sid 298 (2018)

## KAPITEL 7

 <https://www.youtube.com/watch?v=ItsGW1Nlm3c>

 _Djurfarmen_ , satirisk roman av George Orwell (1945); _1984_ , dystopisk roman av George Orwell (1949)

 <https://www.youtube.com/watch?v=Qd1SVUXFgr8>

 Doktorand vid Wilfrid Laurier University Waterloo, Ontario, Kanada

 Tidskriften _Kvartal_ , november 2017

## KAPITEL 8

 Richard Lippa är professor i psykologi vid California State University, USA

 "Multivariate versus Univariate conceptions of Sex-Differences: Let the Contest Begin"; <https://marcodgdotnet.files.wordpress.com/2014/04/delgiudice_etal_2012_comments_reply.pdf>

 Polderman, T. et al: "Meta-analysis of the heritability of human traits based on fifty years of twin studies", _Nature Genetics_ 47(7) May 2015

 Joe Rogan. Experience #1070

 _Quillette magazine_ 12 april 2018

 <https://quillette.com/author/elio-martino/>

 Jordan B Peterson: _12 Rules of Life_ (2017)

## KAPITEL 9

 James Damore: _Googles Ideological Echo Chamber_ (2017)

 <https://www.forbes.com/sites/quora/2017/08/10/a-scientists-take-on-the-biological-claims-from-the-infamous-google-anti-diversity-manifesto/#69faa8433364>

 Jonathan Haidt, socialpsykolog och professor i etiskt ledarskap vid Stern School of Economics vid New York University

 Sean Stevens är forskningsledare på Heterodox Academy

 Jonathan Haidt: _The Righteous Mind; Why Good People are Divided by Politics and Religion_ (2012)

 <https://heterodoxacademy.org/the-google-memo-what-does-the-research-say-about-gender-differences/>

 James Damore <https://www.documentcloud.org/documents/3914586-Googles-Ideological-Echo-Chamber.html>

 För referens rekommenderas vilken psykiatri lärobok som helst

 Markus Heilig: _Hon, han och hjärnan_ (2018), sid 131 ff

 Markus Heilig:Hon, _han och hjärnan_ (2018), sid 132

 Se Solomon Aschs konformitetsexperiment

## KAPITEL 10

 Christina Hoff Sommers: _Who Stole Feminism?_ (1994)

 <https://lakemedelsboken.se/kapitel/psykiatri/atstorningar.html#s4-5>

 Susanna Popova: _Elitfeministerna_ (2004)

 Tyler Vigen: Spurious correlations, tylervigen.com

 Ella Whelan: _What Women Want: Fun, freedom and an end to feminism_ (2017)

 Joanne Williams: _Women vs feminism_ (2017)

 <http://www.mi.se/files/PDF-er/att_bestalla/loneskillnader/skillnaden15.pdf>. Det framkommer i denna undersökning cirka 5 % löneskillnad, men man bör då betänka att Medlingsin-stitutet inte delat in yrken noggrant varför det finns ett stort utrymme för att sakliga löneskillnader kan klassificeras som osakliga. Vid undersökning med mer noggrann indelning av Arbetsgivarverket avseende 2000–2015 finns i princip ingen skillnad alls.

## KAPITEL 11

 Ella Whelan: _What Women Want – Fun, Freedom and an End to Feminism_ (2017), Connor Court Publishing

 Petra Östergren: _Pop, horor och feminister_ (2006)

## KAPITEL 12

 Söderlund och Madison 2015

 worldvaluessurvey.org

## KAPITEL 13

 Falk, Ö et al: "The 1 % of the population accountable for 63 % of all violent crime convictions", _Soc Psychiatry Psychiatr. Epidemiol_. 2014; 49(4): 559–571

 Se bland en mängd andra till exempel Judith Rich Harris: _The Nurture Assumption_ (1998) alternativt Steven Pinker: _The Blank Slate_ (2002)

 Dinkler, L et al: "Maltreatment – associated neurodevelopmental disorders: a co-twin control analysis", _Journal of Child Psychology and Psychiatry_ (2017)

 Sariaslan, A et al: "Genetic and environmental determinants of violence risk in psychotic disorders: a multivariate quantitative genetic study of 1.8 million Swedish twins and siblings", _Molecular Psychiatry_ (2016) _21_ , 1251–1256(2016) doi: 10.1038/mp.2015.184

 <https://www.economist.com/graphic-detail/2017/11/17/over-friendly-or-sexual-harassment-it-depends-partly-on-whom-you-ask>

 David Eberhard: _Ingen tar skit i de lättkränktas land_ (2009)

 Dagens Nyheter 8 januari 2016

 Glöm Aldrig Pela och Fadime

 www.gapf.se

 www.gapf.se

## KAPITEL 14

 Se bland annat Joanna Williams: _Women vs Feminism_ (2017)

 Robert Deaner et al: _Sex Difference in Sports Across 50 Societys_ (2012)

 Christina Hoff Sommers: _The War Against Boys: How Misguided Feminism Is Harming Our Young Men_ (2000)

 Demokrati och makt i Sverige. Maktutredningens huvudrapport. Statens offentliga utredningar, SOU 1990:44

 <https://soundcloud.com/aronflam/59-christina-hoff-sommers>

 Pär Ström: _Sex myter om jämställdhet_ (2011)

 <https://www.facebook.com/ladydahmer/posts/841940372524272>

 <https://nyheter24.se/debatt/893630-lady-dahmer-sexualisering-barn>

## KAPITEL 15

 _Dagens Nyheter_ 15 jan 2017

 Beräknat på en inkomstskatt på minst cirka 35 % efter en arbetsgivaravgift på cirka 35 % och därefter moms 25 % på i stort sett allt man köper

## KAPITEL 16

 Annica Dahlström: _Könet sitter i hjärnan_ (2007)

 _Expressen_ 23 april 2009

 <http://www.dagensjuridik.se/2018/05/stopp-slentrianmassig-konsuppdelning-i-skolan-ny-laroplan-i-sommar>

 Mark Bauerlein & Sandra Storsky "Why Johnny Won't Read", _Washington Post_ Jan 25 2005, p A15 (hämtat från Christina Hoff Sommers _The War Against Boys_ )

 Christina Hoff Sommers "You Can Give a Boy a Doll, but You Can't Make Him Play With It", _The Atlantic_ 6 dec 2012

 Judith Rich Harris: _The Nurture Assumption_ (1998), Free Press

 Eleanor Maccoby (från Simon Baron-Cohen: _The Essential Difference_ sid 93)

 Simon Baron-Cohen: _The Essential Difference; Men, Women and the Extreme Male Brain_ (2003)

 Steven Pinker: _The Better Angels of Our Nature: Why Violence has Declined_ (2011)

 Steven Pinker: _The Blank Slate_ (2002)

 Steven Pinker: _The Blank Slate_ (2002)

 Detta kallas också ofta för Aspergers syndrom

 _Diagnostic and Statistic Manual for Psychiatric Disorders_ 5, APA

 "4 frågor till Louise Frisén", _Läkartidningen_ februari 2017

 SvD Debatt Att byta juridiskt kön ska bli snabbt och enkelt 18 maj 2018

 <http://journals.plos.org/plosone/article?id=10.1371/journal.pone.0016885> Cecilia Dhejne et al: "Long-Term Follow-Up of Transsexual Persons Undergoing Sex Reassignment Surgery: Cohort Study in Sweden" (2011)

 "Köerna till utredning av könsidentitet ökar snabbt", _Svenska Dagbladet_ 22 juli 2017

 Dhejne, C et al: "An analysis of all applications for sex reassignment surgery in Sweden, 1960–2010: prevalence, incidence, and regrets" _Arch Sex Behav_ 2014 Nov, 43 (8)

 Fred Litwin: "Not my rights movement", _Quillette magazine_ 17 December 2016

 Torkel Klingberg: _Den översvämmade hjärnan_ (2007)

## KAPITEL 17

 Simon Baron-Cohen: _The Essential Difference_ (2003)

 Simon Baron-Cohen: _The Essential Difference_ (2003)

 Blanchard R et al (1998) "The relation of birth order to sexual orientation in men and women". _Journal of biosocial science 30_ (4): 511–519

## KAPITEL 18

 John Stoltenberg: _Refusing To be a Man_ (1990)

 APA DSM 5

 Redigerat av Susanna Mannelin i artikeln "Urspårad Genusvetenskap" från _Göteborgs-Posten_ 21 juni 2015

 <https://liu.diva-portal.org/smash/get/diva2:742447/FULLTEXT01.pdf>

 _Econ Journal Watch_ 2016

 Guy Madison et Therese Söderlund: "Comparisons of content and scientific quality indicators across peer reviewed journal articles with more or less gender perspective: gender

studies can do better" with doi: 10.1007/s11192-018-2729-3

 Se psykologen Elisabeth Loftus forskning på området.

 Se upplägg och tidskrift på <https://www.skeptic.com/reading_room/conceptual-penis-social-contruct-sokal-style-hoax-on-gender-studies/>

 Artikeln går att finna på webadressen <https://web.stanford.edu/dept/HPS/critstudies/transgress_v2_noafterword.pdf> och för mer information om bluffen kan man söka på Sokal affair.

 Svensk översättning "Ett herrans liv" 1979

## KAPITEL 19

 <https://www.youtube.com/watch?v=kasiov0ytEc>

 _Fokus_ 19 feb 2018

## KAPITEL 20

Inga noter

## KAPITEL 21

 Kulturminister Alice Bah Kunkhe, näringsminister Mikael Damberg, infrastrukturminister Thomas Eneroth, socialminister Annika Strandhäll, miljöminister Karolina Skog samt partiledaren för oppsitionspartiet Centern Annie Lööf m fl

 Förundersökningen går att rekvirera då den är en offentlig handling

 Den röda faran (eller på engelska The Red Scare) inföll perioden 1947–1957 i USA. Perioden kännetecknades av en extremt överdriven misstänksamhet mot kommunistiska infiltratörer

 "Falsk bild av en högskola med könsmaktsordning", _Svenska Dagbladet_ 18 april 2018

 "Jämställdhet handlar inte om att kvinnor är offer", _Göteborgs-Posten_ 6 nov 2017

 "Falsk bild av en högskola med könsmaktsordning", _Svenska Dagbladet_ 18 april 2018

## KAPITEL 22

 Valerie Solanas (1936–1988) var en amerikansk feministisk teoretiker

## LITTERATUR
(För referenser se även _Noter_ sid 230–242)

Andrén, Gunnar: _Sanningsteorier i Antropcen: en epistemologisk och empirisk undersökning_ , Linear-iraestheia, 2016

Bah Kunke, Alice & Strandhäll, Annika: "Att byta kön ska bli snabbt och enkelt", _Svenska Dagbladet_ 18 maj 2018

Baron-Cohen, Simon: _The Essential Difference; Men, Women and the Extreme Male Brain_ , Allen Lane 2003

Bauerlein, Mark & Storsky, Sandra: "Why Johnny Won't Read", _Washington Post_ , Jan 25 2005

Blanchard, Ray et al: "The relation of birth order to sexual orientation in men and women", _Journal of biosocial science_ , _30_ (4) 1998

Butler, Judith: intervjuad i tidskriften _Kvartal_ , november 2017

Cahill, Larry et al: "The amygdala and emotional memory", _Nature_ 377 1995

Charlotta Stern: "Undoing insularity: a small study of gender sociology's big problem", _Econ Journal Watch_ 2016

Costa, Paul T et al: "Gender differences in personality traits across cultures: robust and surprising findings", _Journal of Personality and Social Psychology_ , 2001 Aug, 81(2)

Dahlström, Annica: _Könet sitter i hjärnan_ , Corpus Gullers Förlag 2007

Damore, James: _Google's Ideological Echo Chamber_ , internt Googledokument juli 2017

Deaner, Robert et al: _Sex Difference in Sports Across 50 Societys_ , Scholarworks@GVSU, Grand Valley State University 2012

Del Guidice, Marco, Booth, Tom & Irwing Paul: "The Distance Between Mars and Venus: Measuring Global Sex Differences in Personality", _PLOS one_ , 7, 2012, e29265

_Demokrati och makt i Sverige_ , Maktutredningens huvudrapport, SOU 1990:44

Dhejne, Cecilia et al: "An analysis of all applications for sex reassignment surgery in Sweden, 1960-2010: prevalence, incidence, and regrets", _Arch Sex Behav_ Nov 43(8) 2014

Dinkler, Lisa et al: "Maltreatment – associated neurodevelopmental disorders: a co-twin control analysis", _Journal of Child Psychology and Psychiatry_ 2017

Eberhard, David: _I trygghetsnarkomanernas land – Sverige och det nationlla paniksyndromet_ , Prisma 2008

Eberhard, David: _Ingen tar skit i de lättkränktas land_ , Prisma 2009

Eberhard, David: _Normalt – från vansinnesdåd till vardagspsykoser_ , Blad by Bladh 2011

Eberhard, David: _Hur barnen tog makten_ , Bladh by Bladh 2013

Eberhard, David: "Jämställdhet handlar inte om att kvinnor är offer", _Göteborgs-Posten_ 6 nov 2017

Ellemers, Naomi: "Gender Stereotypes", _Annual Review of Psychology_ ", vol 62, jan 2018

Fahl, Hanna: "Den gemensamma nämnaren vid övergreppen är kön, inte etnicitet", _Dagens Nyheter_ 8 jan 2016

Falk, Örjan et al: "The 1 % of the population accountable for 63 % of all violent crime convictions"; _Soc Psychiatry Psychiatr. Epidemiol_. 2014; 49(4)

Fine, Cordelia: _Testosterone Rex: Unmaking the Myths of Our Gendered Minds_ , Icon 2017 (Svensk övers _Testosteron Rex: Myten om våra könade hjärnor_ , Bokförlaget Daidalos 2018)

Frisén, Louise: "4 frågor till Louise Frisén", intervju i _Läkartidningen_ februari 2017

Gilboa Runnvik, Ann-Charlotte: ur _Rum, rytm och resande: Genusperspektiv på järnvägsstationer_ , redigerat av Susanna Mannelin i artikeln "Urspårad Genusvetenskap", _Göteborgs-Posten_ 21 juni 2015

Gowaty, Patricia et al: "No evidence of sexual selection in a repetition of Bateman's classic study of _Drosophila melanogaste", PNAS 2012_

Gray, John: _Men Are from Mars, Women Are from Venus_ , Harper Collins 1992 (Svensk övers _Män är från Mars, kvinnor från Venus_ , Brombergs 1992)

Haidt, Jonathan: _The Righteous Mind: Why Good People are Divided by Politics and Religion_ , Pantheon Books 2012

Hakelius, Johan: "Rakt ner i Alice kaninhål", blogg, _Fokus_ 19 feb 2018

Hanna Fahl: "Den gemensamma nämnaren vid övergreppen är kön, inte etnicitet", _Dagens Nyheter_ 8 januari 2016

Hattie, John A: _Visible Learning: A Synthesis of Over 800 Meta-Analyses Relating to Achievement_ , Routledge 2008

Heilig, Markus: _Hon, han och hjärnan_ , Natur & Kultur Akademisk 2018

Hicks, Stephen: _Explaining postmodernism; Skepticism and Socialism from Rousseau to Foucault_ , Scholargy Publishing 2004 (Svensk övers: _Postmodernismens förklaring_ , Timbro 2015)

Hoff Sommers, Christina: "You Can Give a Boy a Doll, but You Can't Make Him Play With It", _The Atlantic_ 6 Dec 2012

Hoff Sommers, Christina: _Who Stole Feminism: How Women have Betrayed Women_ , Simon & Schuster 1994

Hoff Sommers, Christina: _The War Against Boys: How Misguided Feminism Is Harming Our Young Men_ , Simon & Schuster 2000

Jussim, Lee: "Gender Stereotypes Are Mostly Right", _Psychology Today_ 5 June 2018

Kahneman, Daniel: _Tänka, snabbt och långsamt_ , Volante 2012

Klingberg, Torkel: _Den översvämmade hjärnan: en bok om arbetsminne, IQ och den stigande informationsfloden_ , Natur & Kultur Akademisk 2007

Labonté, B et al: "Sex-specific transcriptional signatures in human depression", _Nat Med_ Sep 2017, 23(9)

Lagerblad, Anna: "Köerna till utredning av könsidentitet ökar snabbt", _Svenska Dagbladet_ 22 juli 2017

Landén, Mikael & Elert, Camilla: "Affektiv sjukdom drabbar kvinnor och män olika", _Läkartidningen_ nr 1 2007

Litwin, Fred: "Not my rights movement", _Quillette magazine_ 17 Dec 2016

Martino, Elio: "Training Toxic Masculinity Out of Children", _Quillette magazine_ 12 april 2018

Orwell, George: _Djurfarmen_ , eng originalutgåva Secker & Warburg 1945. Svensk pocketutgåva med ny titel: _Djurens gård_ , Atlantis 2010

Orwell, George: _1984_ , eng originalutgåva av Secker & Warburg 1949. Svensk pocketutgåva Atlantis 1985

Peterson, Jordan B: _12 Rules for Life: An Anidote to Chaos_ , Random House Canada 2018

Pinker, Steven: _The Blank Slate: The Modern Denial of Human Nature_ , Viking 2002 (Svensk utgåva _Ett oskrivet blad_ , Natur & Kultur 2006)

Pinker, Steven: _The Better Angels of Our Nature: Why Violence has Declined_ , Viking 2011

Pinker, Steven; _Enlightenment Now: The Case for Reason, Science, Humanism and Progress_ , Viking 2018 (Svensk övers, _Upplysning nu_ , utk nov 2018 på Fri Tanke Förlag)

Polderman, Tinca J C et al: "Meta-analysis of the heritability of human traits based on fifty years of twin studies", _Nature Genetics_ 47(7) May 2015

Popova, Susanna: _Elitfeministerna_ , Albert Bonniers Förlag 2004

Rich Harris, Judith: _The Nurture Assumption: Why Children Turn Out the Way They Do_ , Free Press 1998 (rev ed 2009)

Ritchie, Stuart: "Cordelia Fine's 'Testosterone Rex' – A Review", _Quillette magazine_ March 21 2018

Sadedin, Suzanna: "A Scientist's Take on the Biological Claims from the Infamous Google Anti-Diversity Manifesto", _Quora_ Aug 10 2017

Saini, Angela: _Inferior: How Science Got Women Wrong – and the New Research That's Rewriting the Story_ , Harper Collins 2017

Sariaslan, Amir et al: "Genetic and environmental determinants of violence risk in psychotic disorders: a multivariate quantitative genetic study of 1.8 million Swedish twins and siblings", _Molecular Psychiatry_ 21 2016

Schmitt, David P et al: "Why can't men be more like women? Sex differences in Big Five personality traits across 55 cultures", _Journal of Personality and Social Psychology 108_

Schmitt, David P: "Much ado about sex difference in reproduction success", _Psychology Today_ 2012

Solanas, Valerie: _SCUM Manifesto_ , egenutgivning 1967 (Svensk övers _SCUM Manifest_ , Modernista 2003)

Stoltenberg, John: "Refusing to be a Man", _Women's Studies International Forum_ , vol 7 issue 1 1984

Stoltenberg, John: _Refusing To be a Man: Essays on Sex and Justice_ , Routledge 1990 (2 ed 2002)

Ström; Pär: _Sex feministiska myter_ , Den Nya Välfärden 2011

The American Psychiatric Association (APA): _Diagnostic and Statistic Manual for Psychiatric Disorders_ 5 2013

Vigen, Tyler: _Spurious Correlations_ , Hachette Books 2015

Wai, Jonathan et al: "Sex differences in ability tilt in the right tail of of cognitive abilities: A 35-year examination", _Intelligence_ 67 20018

Whelan, Ella: _What Women Want – Fun, Freedom and an End to Feminism_ , Connor Court Publishing Pty Ltd, 2017

Williams, Joanna: _Women vs Feminism_ , Emerald Publishing 2017

Östergren, Petra: _Pop, horor och feminister_ , Natur & Kultur 2006

redpajama_set_name: RedPajamaBook