text:
CIBR Steering CommitteeCasey Cappelletti2019-02-04T17:13:01-04:00
Chair: Carolyn Meltzer, MD, The Academy for Radiology & Biomedical Imaging Research
William P. Timmie Professor and Chair of Radiology and Imaging Sciences, and Associate Dean for Research, Emory University School of Medicine
Dr. Meltzer, a neuroradiologist and nuclear medicine physician, has enjoyed more than 17 years of NIH funding for her work in applying novel advanced imaging strategies to better understand brain structure-function relationships in normal aging, late-life depression, and Alzheimer's disease. She has authored approximately 200 publications and lectured nationally and internationally.
Co-Chair: Bram Stolk, PhD, MBA, Vice President and General Manager, GE Healthcare
Co-Chair: Steven E. Seltzer, MD, Fellow in Health Care Policy, The Academy for Radiology & Biomedical Imaging Research
Chairman Emeritus, Department of Radiology Brigham and Women's Hospital
Dr. Seltzer's clinical interests are in the field of abdominal imaging, particularly advanced applications of helical CT. He has been involved in numerous projects aimed at improving the quality, safety, productivity and cost-effectiveness of radiology services for more than two decades, including spending a 3-month sabbatical as a member of Brooking's Institution's Health Policy group, working on two contemporary projects related to federal health care reform.
Christian Eusemann, PhD, Vice President, Collaborations, North America, Siemens Healthcare
Johann Fernando, PhD, Chief Operating Officer, FUJIFILM Medical Systems USA, Inc.
Jessica Foley, PhD, Chief Scientific Officer, Focused Ultrasound Foundation
Jessica Foley, PhD is the Chief Scientific Officer for the Focused Ultrasound Foundation, whose mission is to accelerate the development and adoption of focused ultrasound, a breakthrough non-invasive medical technology. Foley oversees the Foundation's scientific and research programs and activities, and aligns these with communications and development efforts. She also leads alliance-building efforts with external stakeholders including (but not limited to) governmental policymakers, regulatory agencies, and disease-specific foundations whose interests are complementary to those of the Foundation. She is a representative and advocate for the Foundation and the focused ultrasound community among a wide variety of stakeholders.
Demetrios Giannikopoulos, Nuance Healthcare
Q. Y. Ma, PhD, Chief Operating Officer, TIME MEDICAL Systems, Inc.
Professor Ma is the founder of Time Medical Systems Inc., an innovative medical imaging company based on new super-conducting RF technology that improves MRI performance and overall efficiency, as well as dedicated MR systems for new niche markets. The company goal is to expand access to state-of-the-art MRI Diagnostics to patients in emerging and under-served markets.
Richard Mather, PhD, President, Canon Medical Research, USA Inc.
Rich Mather leads a team dedicated to clinical collaborations, research trials, and clinical applications development at the Toshiba Medical Research, USA.
Brad Keller, PhD, Hologic Inc.
Homer Pien, PhD, MBA, Senior VP and Chief Technology Officer, Philips Healthcare
Rebecca Rakow-Penner, MD, PhD, Chair, Council of Early Career Investigators in Imaging
Dr. Rakow-Penner's research interests include diffusion imaging in the breast and prostate.
Sue Peschin, MHS, President, CEO at the Alliance for Aging Research
Lenny J. Reznik, Vice President, Marketing, Enterprise Imaging and Information, Agfa HealthCare
Lenny Reznik is responsible for Agfa HealthCare's radiology and enterprise imaging and information systems including Radiology Information Systems (RIS), Picture Archiving and Communication Systems (PACS) and Enterprise Medical Imaging Repository and Visualization solutions.
Jadranka Stojanovska, MD, MS, Co-Chair Council of Early Career Investigators in Imaging
Dr. Stojanovska is an Assistant Professor of radiology at the University of Michigan on instructional tract. She currently serves as a Director of Cardiovascular MR program. As a physician-scientist her interest in translational research emerged as a post-doctoral research fellow, at the Center for Molecular Imaging at the University of Michigan and her interest in cardiovascular imaging emerged as a cardiothoracic radiology fellow and faculty at the University of Michigan. Her clinical interests include cardiovascular imaging with special focus on cardiac Magnetic resonance and patients outcome. Her research proposal centers on imaging of epicardial adipose tissue to characterize lipid content, inflammation, and fibrosis and correlate this information with metabolomics and histologic samples from patients obtained at the time of their open-heart surgery. The goal is to understand the epicardial adipose tissue biology by integrated approaches of imaging, molecular, genetic, and metabolite profiling for improved risk phenotyping of cardiometabolic health in obesity and design improved management approaches of patients with cardiometabolic disease such as obesity, diabetes, and cardiovascular disease.
David Widmann, President & CEO, Konica Minolta Healthcare Americas, Inc.
Konica Minolta Healthcare Americas is committed to being the industry leader in medical diagnostic Primary Imaging Solutions focused on Digital Radiography, Ultrasound and Healthcare IT.


text:
Correction: Luxury Hotel-Fine story
LOS ANGELES (AP) — In a story December 14, 2019, slugged BC-US—Luxury Hotel-Fine, The Associated Press erroneously reported that the hotel's developer, Sunshine Enterprises, must pay a fine of nearly $15.6 million for opening the hotel without proper permits, as well as $2.3 million in mitigation fees. The fine has already been paid.
The Shore Hotel in Santa Monica, Calif. The beachfront hotel built without proper permits and fined nearly $15.6 million will be allowed to remain open. After hours of debate the California Coastal Commission voted 7-5 Thursday, Dec. 12, 2019, to approve after-the-fact permits for the Shore Hotel, the Los Angeles Times reported Friday.
The exterior of the Shore Hotel in Santa Monica, Calif. The beachfront hotel built without proper permits and fined nearly $15.6 million will be allowed to remain open. After hours of debate the California Coastal Commission voted 7-5 Thursday, Dec. 12, 2019, to approve after-the-fact permits for the Shore Hotel, the Los Angeles Times reported Friday.
The corrected story is below: A Santa Monica beachfront hotel built without proper permits and fined nearly $15.6 million will be allowed to remain open. After hours of debate the California Coastal Commission voted 7-5 Thursday to approve after-the-fact permits for the Shore Hotel, the Los Angeles Times reported Friday.
In exchange, the hotel's developer agreed to create a "micro hotel" within the Shore resort that overlooks Santa Monica Pier. The entire resort will now include 72 rooms priced no higher than $180 a night, waive $25 resort fees for guests in those rooms and limit their nightly parking fees to $25. The developer, Sunshine Enterprises, must also pay $2.3 million in mitigation fees. It has already paid the fine of nearly $15.6 million that was assessed in May for opening the hotel without proper permits. The fine represents a record amount for the commission. The dispute began after the commission, which oversees development along California's coast, granted Sunshine approval in 2009 to demolish two aging, moderately priced hotels containing a total of 87 rooms. They were to be replaced with a new hotel that commissioners were promised would also be affordable in a tourist area where inexpensive hotels are rare.
But after the demolition permits expired the developer built a 164-room resort hotel with two restaurants, a pool, a gym, a meeting space and rooms ranging in price from $265 to $800 a night, the Times said. Parking fees were $43 a night.
In seeking permit approval Thursday, the developer originally proposed adding a 14-bed, low-cost hostel with nightly rates topping out at $52. After commissioners said that was insufficient, the hotel agreed to turn the 14-bed hostel into a micro-hotel.
Hotel operators,
Hospitality and leisure industry
California Coastal Commission,
Arrests Over Downing Plane
Philippines Eruption Warning
Hotel collapse in New Orleans leaves 2 dead, 1 missing
After underwhelming first year, can casino improve fortunes?
Trump's company exploring sale of landmark Washington hotel
Optimism over growth, some wariness in Atlantic City in 2020
California bans hotels from using tiny plastic bottles

redpajama_set_name: RedPajamaCommonCrawl


text:
La història de la bisexualitat es divideix en dues parts: la història premoderna i la història contemporània. La història antiga i medieval de la bisexualitat consta d'anècdotes de comportament sexual i relacions entre persones del mateix sexe i sexe oposat.

Una definició moderna de «bisexualitat» comença a prendre forma a mitjans del  dins de tres categories interconnectades: les categories biològica, psíquica i sexual. A la cultura occidental moderna, el terme bisexual es defineix per primera vegada de manera binària com una persona amb capacitat d'atracció romàntica o sexual tant per homes com per dones. o com a persona que se sent atreta sexualment i/o romànticament per les persones, independentment del sexe o la identitat de gènere, que de vegades s'anomena pansexualitat.

L'ús de la paraula bisexual es remunta al  quan el psicòleg alemany Richard von Krafft-Ebing la va utilitzar per designar el sexe dels individus que, segons ell, adopten comportaments femenins i masculins. En anglès, la paraula va ser utilitzada l'any 1892 per Charles Gilbert Chaddock, un neuròleg estatunidenc, quan va traduir la setena edició del llibre Psychopathia Sexualis de Krafft-Ebing. Abans de Krafft-Ebing, «bisexual» en general significava tenir parts femenines i masculines com en les plantes hermafrodites o monòiques, o en el sentit d'educació mixta, és a dir, inclusiva tant d'homes com de dones.

A partir de la dècada del 1970, la bisexualitat com a orientació sexual diferent va guanyar visibilitat a la literatura, la cultura i l'activisme occidentals. Malgrat una onada d'investigació i activisme al voltant de la bisexualitat, les persones bisexuals sovint han estat marginades en la literatura, el cinema i la investigació.

Les actituds de la societat cap a la bisexualitat varien segons la cultura i la història; tanmateix, no hi ha proves substancials que la taxa d'atracció per persones del mateix sexe hagi variat significativament.
Abans de la discussió contemporània de la sexualitat com a fenomen associat a la identitat personal, la cultura antiga i medieval veia la bisexualitat com l'experiència de les relacions homosexuals i heterosexuals.

Les cultures de l'antiga Grècia i l'antiga Roma permetien que els homes adults s'impliquin en relacions entre persones del mateix sexe, sempre que assumeixin el paper sexual actiu.

Història antiga
Les cultures antigues van conceptualitzar el desig i el comportament sexuals de diverses maneres, i es discuteixen les diferents modalitats que aquests comportaments han adoptat al llarg de la història.

Les relacions homosexuals entre homes són visibles i s'enumeren com les referents a les relacions entre dones a la literatura i els textos històrics. Tanmateix, les relacions sexuals entre dones estan presents a les literatures de l'antiga Xina.

L'antiga Grècia

Els textos religiosos grecs antics, que reflectien pràctiques culturals, incorporaven temes bisexuals. Els subtextos varien des del místic fins al didàctic.

Les relacions homosexuals entre nois i homes com a part dels rituals a la Grècia de l'època arcaica han estat estudiades i confirmades pels estudiosos. Les relacions sexuals i romàntiques entre homes no es van registrar explícitament a l'Ilíada o l'Odissea.

No hi ha distinció entre els grecs entre pràctiques legítimes i il·legítimes, sinó un concepte d'afrodisia (actes sexuals que proporcionen plaer), independentment de si es practiquen amb un home o una dona.

Però hi ha una noció de subjecte (actiu) i d'objecte (passiu) en la relació entre dues persones, no sent objecte i necessàriament dominat per l'altre. No obstant això, Plató i Aristòtil s'oposen sobre el lloc assignat a homes i dones. Per a Plató tant homes com dones poden ser subjectes o objectes, mentre que per a Aristòtil la dona és necessàriament passiva (objecte). Però per als dos filòsofs la jerarquia masculina és indiscutible.

L'antiga Roma

Era socialment acceptable que un romà nascut lliure tingués relacions sexuals amb parelles tant femenines com masculines, sempre que assumís el paper sexual actiu. L'acceptabilitat moral del comportament depenia de la posició social de la parella i no del seu gènere per se.

Les dones i els homes joves eren considerats objectes de desig acceptables, però fora del matrimoni s'esperava que un home satisfés els seus desitjos només amb esclaus, prostitutes (que sovint eren esclaves) i els infames.

El gènere no determinava si la parella sexual d'un home era acceptable, però es considerava immoral mantenir relacions sexuals amb la dona d'un altre home lliure, la filla nubil, el fill menor o un altre home lliure; l'ús sexual de l'esclau d'un altre home estava subjecte al permís del propietari.

La manca d'autocontrol, fins i tot en la gestió de la seva vida sexual, indicava que un home era incapaç de governar els altres. Es deia que massa inclinació pels plaers sensuals erosionava la identitat masculina d'un governant com a persona culta.

El Japó medieval

L'existència d'homes que tenen sexe amb homes al Japó s'ha documentat durant segles. Hi havia poques lleis que restringien les costums sexuals al Japó abans de l'inici del període modern. La sodomia anal va ser prohibida per llei l'any 1872, però la disposició no va ser derogada fins set anys més tard pel Codi Penal de 1880 d'acord amb el Codi Napoleònic.
Les pràctiques històriques identificades per la investigació com a homosexuals inclouen el shudō (衆道), el wakashudō (若衆道) i el nanshoku (男色).

Diversos autors han assenyalat una forta tradició històrica de bisexualitat oberta i homosexualitat entre les institucions budistes masculines del Japó. Quan el sacerdot tendai Genshin va criticar durament l'homosexualitat, alguns interpreten la seva posició com una condemna de les pràctiques d'un acòlit que no estava sota la seva autoritat.

Aquestes pràctiques es relaten en innombrables obres literàries, la majoria de les quals encara no s'han traduït. No obstant això, hi ha traduccions a l'anglès disponibles per a Ihara Saikaku, que presentava un personatge principal bisexual a La vida d'un home enamorat (1682), Jippensha Ikku va relatar la primera relació homosexual a la publicació posterior «Pròleg» a Euga de Shank (1802 i següents) i Ueda Akinari, que planta un monjo budista homosexual a Contes de la llum de la lluna i la pluja (1776). Així mateix, molts dels artistes més grans de l'època, com Hokusai i Hiroshige, s'enorgulleixen de documentar aquests amors en els seus gravats, coneguts com Ukiyo-e (imatges del món flotant), on adopten un estil eròtic, shunga o imatges primaverals.

Nanshoku no es considerava incompatible amb l'heterosexualitat; els llibres de gravats eròtics dedicats al nanshoku sovint presentaven imatges eròtiques de dones joves concubines (mekake) o prostitutes (jōrō), així com adolescents atractives (wakashū) i joves travestis (onnagata). De la mateixa manera, es considerava que les dones estaven especialment atretes pel wakashū i lonnagata, i es va suposar que aquests homes joves correspondrien aquest interès. Per tant, els típics practicants de nanshoku i els homes joves que desitjaven es considerarien bisexuals en la terminologia moderna.

L'antiga Xina

A l'antiga Xina, hi ha molts registres històrics de relacions entre persones del mateix sexe entre persones de classe alta. Els escrits sobre sexualitat en la literatura xinesa antiga i els documents històrics solen ser al·lusius i implícits, utilitzant frases i paraules només per a persones familiaritzades amb la cultura i el rerefons literari.

Paraules com «Long Yang» (龙阳 ; lóngyáng) i «tendència masculina» (男風 ; nánfēng) es creen per descriure homes que tenen una relació sexual o romàntica amb homes. Tot i que les relacions lesbianes estan menys documentades que les dels homes, s'accepta que l'actitud de la societat cap a les relacions homosexuals entre dones és més estable que la dels homes. Les persones que mantenen relacions sexuals o romàntiques amb el mateix sexe solen tenir també relacions heterosexuals. Per exemple, els emperadors que tenen amants també tenen concubines i fills amb elles. A més, el concepte d'identitat de gènere no estava present a l'antiga Xina abans que la idea fos introduïda a Occident.

Una història celebra la «passió de la màniga tallada» (断袖之癖 ; duàn xiù zhī pǐ), que va produir la paraula que descriu una relació sexual entre homes Duànxiù («trencar la màniga») és la de l'emperador Han Aidi (漢哀帝) i el seu amant Dong Xian (董賢), un dels seus oficials. L'emperador Ai era tan devot al seu amant que va intentar passar-li el tron. En haver de marxar d'hora un matí, l'emperador Ai es va tallar amb cura la màniga per no despertar a Dongxian, que s'hi havia adormit a la màniga del barnús. Els xinesos imitaran aquest tall de les mànigues per expressar el seu amor als amants del mateix sexe.

Una altra de les cròniques històriques més conegudes del sexe masculí a l'antiga Xina és la de YuTao (余桃 ; yútáo), El préssec romanent, documentat a Les Intrigues dels Estats Combatents. El llibre és una col·lecció d'idiomes polítics i cròniques històriques escrites per Han Fei (韩非) (280-233 aC), un filòsof xinès. Han Fei documenta una anècdota de la relació romàntica entre Mizi Xia (彌子瑕) i el duc Ling de Wei (衛靈公). Mizi, troba un préssec molt dolç al jardí; després de tastar-lo, comparteix la meitat restant amb Ling.

Cada cop més visitants de l'Àsia occidental i central acudien a la Xina durant la dinastia Tang, i la Xina es va veure cada vegada més influenciada per les pràctiques sexuals d'altres llocs. Les companyes dels emperadors comencen a acumular un poder polític que només els companys podien aconseguir en el passat. Les relacions entre persones del mateix sexe es tornen més al·lusives i menys documentades a la dinastia Tang. A principis de la dinastia Tang, es van descobrir històries sobre les relacions entre monges budistes i taoistes.

Història moderna
Segons l'antropòleg neerlandès Gert Hekma, el terme «bisexual» es va utilitzar per primera vegada en neerlandès l'any 1877, per designar un hermafrodita la vida sexual del qual té lloc tant com a dona com com a home heterosexual. Més tard, el terme «bisexualitat» s'utilitza per representar tant l'orientació sexual com l'androgínia.

Des del , la bisexualitat s'ha convertit en un terme amb almenys tres significats diferents però interconnectats:
 En l'àmbit de la biologia i l'anatomia, es refereix als organismes biològics que estan sexualment indiferenciats entre el que es considera masculí i femení.
 A principis del , en el camp de la psicologia, la bisexualitat s'utilitzava per descriure una combinació de masculinitat i feminitat psicològica més que no biològica.
 A finals del , la bisexualitat es va considerar comunament com l'atracció sexual cap a homes i dones, per després significar, segons la definició popularitzada per Robyn Ochs, una atracció sexual o romàntica cap a persones de més d'un gènere o sexe, no necessàriament al mateix temps o en el mateix grau o de la mateixa manera.

En conseqüència, la història contemporània de la bisexualitat implica molts canvis intel·lectuals, conceptuals i socioculturals.

Teoria freudiana

El 1905, Sigmund Freud va presentar la seva teoria del desenvolupament psicosexual a Tres assaigs sobre teoria sexual. En aquest llibre, argumenta que la bisexualitat és l'orientació sexual bàsica dels humans. Freud estableix la seva teoria sobre la base del desenvolupament biològic que durant la fase pregenital, els nens no distingeixen entre sexes, sinó que assumeixen que ambdós pares tenen els mateixos genitals i les mateixes capacitats reproductives. Quan els nens arriben a l'etapa fàl·lica, quan la identitat de gènere s'ha fet verificable per a l'infant, l'heterosexualitat esdevé el resultat de la repressió. Segons Freud, durant aquesta etapa, els nens desenvolupen un complex d'Èdip on tenen fantasies sexuals amb el progenitor assignat al sexe oposat i odi cap al progenitor assignat al mateix sexe, i aquest odi es converteix en transferència (inconscient) i identificació (conscient)  amb el progenitor odiat. Aleshores, aquest progenitor esdevé un model a seguir per apaivagar els impulsos sexuals del nen i una amenaça de castració del poder del nen per apaivagar els seus impulsos sexuals.

El 1913, Carl Jung va proposar un altre model, el complex d'Electra, perquè pensava que la bisexualitat no era a l'origen de la vida psíquica i que Freud no donava una descripció adequada per a les noies (Freud va rebutjar aquest suggeriment).

Informe Kinsey
El 1948, el biòleg estatunidenc Alfred C. Kinsey va publicar dos llibres sobre comportaments sexuals humans, Sexual Behavior in the Human Male i Sexual Behavior in the Human Female, que són àmpliament coneguts com els «Informes Kinsey». Kinsey i el seu equip van realitzar 1600 entrevistes amb persones sobre la seva vida sexual.

Kinsey rebutja la noció d'una línia clara de demarcació entre les diferents sexualitats. En lloc d'assignar persones a diferents categories de sexualitats, Kinsey i els seus col·legues desenvolupen una Escala Kinsey de set nivells (l'escala considera les persones entre K=1 i K=5 com a «ambisexuals» o «bisexuals»). Segons l'Institut Kinsey, els llibres publicats per Kinsey han venut prop d'un milió de còpies a tot el món i han ajudat a revolucionar la percepció pública de la sexualitat.

La seva investigació va trobar que l'11,6% dels homes blancs als Estats Units d'Amèrica (entre 20 i 35 anys) van tenir aproximadament les mateixes experiències heterosexuals i homosexuals al llarg de la seva vida adulta, i que el 7% de les dones solteres (entre 20 i 35 anys) i el 4% de les dones casades (entre 20 i 35 anys) van tenir una experiència heterosexual i homosexual aproximadament equivalent durant aquest període de les seves vides. Com a resultat d'aquesta investigació, els significats anteriors de la paraula «bisexual» van ser substituïts per una definició «d'atracció cap als dos sexes». No obstant això, el mateix Kinsey odiava l'ús del terme «bisexual» per descriure els individus que realitzen activitats sexuals amb ambdós sexes, preferint fer servir «bisexual» en el seu sentit biològic original com a «hermafrodita», i va afirmar: «fins que es demostri que aquest gust en una relació sexual depèn de l'individu que conté en la seva anatomia [sic] estructures tant a nivell masculí i femení com capacitats fisiològiques masculines o femenines, és lamentable etiquetar aquests individus com a bisexuals».

Als Estats Units d'Amèrica

Entre 1850 i 1950

Aparició del terme «bisexual»
La paraula «bisexual» va ser utilitzada l'any 1892 per Richard von Krafft-Ebing a la 7a edició del seu llibre Psychopathia Sexualis per descriure una persona que té una activitat sexual amb parelles del mateix sexe i del sexe oposat. El terme entra a la llengua anglesa en aquest sentit modern amb la traducció del llibre del neuròleg estatunidenc Charles Gilbert Chaddock més tard aquell mateix any. Abans d'això, «bisexual» s'utilitzava generalment en anglès per significar «hermafrodita» o per referir-se a entorns mixtes. Independentment de l'etiqueta, les persones obertament bisexuals eren rares. Una excepció notable és la poetessa obertament bisexual Edna St. Vincent Millay, que va rebre el Premi Pulitzer de poesia per Ballad of the Harp-Weaver el 1923. Els biògrafs solen descriure el poeta Walt Whitman com a bisexual o homosexual en els seus sentiments i atraccions.

Ja a la dècada del 1950, Margaret Mead va publicar estudis sobre la varietat i la fluïdesa de les experiències sexuals en cultures no occidentals, proporcionant arguments i fonaments científics per a les crítiques de la societat puritana i heterocèntrica. En un article de 1975, Mead va escriure: «Crec que ha arribat el moment en què hem de reconèixer la bisexualitat com una forma normal de comportament humà».

També pren partit de la hipòtesi de la «bisexualitat innata», assenyalant que «un gran nombre d'éssers humans (probablement la majoria) són bisexuals pel que fa a la seva capacitat per experimentar sentiments romàntics». Margaret Mead és ella mateixa bisexual, però aquest aspecte de la seva personalitat no serà revelat fins al 1984, per la seva filla.

Primeres pel·lícules sobre la bisexualitat

Les primeres pel·lícules també van permetre expressar la bisexualitat. La primera aparició documentada de personatges bisexuals (femenins i masculins) en una pel·lícula americana va tenir lloc a la pel·lícula muda A Florida Enchantment, de Sidney Drew, el 1914. No obstant això, a causa de la censura legal del Codi Hays, la paraula «bisexual» no s'esmenta, i pràcticament cap personatge bisexual no va aparèixer a les pel·lícules americanes de 1934 a 1968.

Dècada del 1960

Desenvolupament de l'activisme LGBT
L'activisme polític LGBT es fa més destacat durant aquesta dècada. Les primeres manifestacions públiques per la igualtat de drets entre gais i lesbianes van tenir lloc davant d'institucions governamentals i monuments històrics a Nova York, Filadèlfia i Washington DC entre 1965 i 1969. A Washington DC, els manifestants piqueten davant de la Casa Blanca, el Pentàgon i el Comissió de Servei Civil dels EUA. Dues manifestants del segon piquet davant la Casa Blanca, Judith «JD» Kuch i Kris «Gene» Kleeberg, s'identifiquen com a persones bisexuals.

El 1966, l'activista bisexual Stephen Reeder Donaldson (àlies Donny the Punk) va fundar la Student Homophile League a la Universitat de Colúmbia i la Universitat de Nova York. El 1967, la Universitat de Colúmbia va reconèixer oficialment aquest grup, convertint-se en la primera universitat dels Estats Units d'Amèrica a reconèixer oficialment un grup d'estudiants gais.

Desenvolupament de l'activisme bisexual

L'activisme a favor de les persones bisexuals comença a créixer, sobretot a San Francisco. Una de les primeres organitzacions per a persones bisexuals, la Sexual Freedom League de San Francisco, va ser dirigida per Margo Rila i Frank Esposito a partir de 1967. Dos anys més tard, en una reunió del personal del Center for Special Problems (establiment de salut mental) a A San Francisco, al servei de les persones LGBT, la infermera Maggi Rubenstein es revela bisexual i, sense saber-ho, realitza el primer acte de visibilitat bisexual. Més tard, quan el grup LGBT Bay Area li demana que parli en un col·loqui, demana que la bisexualitat s'incorpori al seu programa com una orientació sexual diferent.

Els aldarulls de Stonewall, considerat l'inici del moviment modern pels drets LGBT, es va desencadenar a Stonewall Inn el 1969. Els propietaris de bars, incloses les persones bisexuals, es van enfrontar amb la policia durant una batuda policial. Per commemorar-ho, l'any següent va tenir lloc el primer Orgull Gai LGBT. L'activista bisexual Brenda Howard és nomenada «Mare de l'orgull» en reconeixement a la seva feina coordinant aquest primer orgull LGBT. Les celebracions de l'orgull se celebren arreu del món cada any al juny. Howard juntament amb l'activista bisexual Stephen R. Donaldson i l'activista gai L. Craig Schoonmaker van popularitzar la paraula «orgull» per descriure aquestes protestes. L'activista bisexual Tom Limoncelli va dir: «La propera vegada que algú et pregunti per què existeixen les marxes de l'orgull LGBT o per què el mes de l'orgull [LGBT] és juny, digues-los que una dona bisexual anomenada Brenda Howard va pensar que s'havia de fer així».

Dècada del 1970

Representació als mitjans de comunicació
Les persones bisexuals van guanyar més pes als mitjans de comunicació a la dècada del 1970. El 1972, l'activista bisexual Don Fass va fundar el grup National Bisexual Liberation a Nova York, que va publicar The Bisexual Expression, presumiblement el primer butlletí bisexual. El 1973, l'activista bisexual Woody Glenn va ser entrevistada per un programa de ràdio de la National Organization for Women sobre WICC a Bridgeport, Connecticut. El 1974, Newsweek i Time Magazine van publicar articles sobre «bisexual chic» (bi chic), fent que la bisexualitat sigui visible a l'opinió pública com mai abans. El 1976, es va publicar el llibre històric View from Another Closet: Exploring Bisexuality in Women, de Janet Mode.

Activisme bisexual en Orgulls i accions militants
Les persones bisexuals també han contribuït molt al moviment pels drets LGBT.

El 1972, Bill Beasley, un activista bisexual del moviment afroamericà pels drets civils i el moviment LGBT, va ser el principal organitzador del primer Orgull de Los Angeles. També va ser actiu al Front d'Alliberament Gai.

El 1975, l'activista Carol Queen es va convertir en bisexual i va organitzar GAYouth a Eugene, Oregon.

El 1977, Alan Rockway, un psicòleg i activista bisexual, va ser coautor de la primera ordenança estatunidenca sobre els drets dels gais sotmesa a votació pública, al comtat de Dade, Florida. Anita Bryant va fer campanya contra l'ordenança i Rockway va organitzar un boicot al suc de taronja de Florida, que Bryant va anunciar, com a resposta. El San Francisco Bisexual Center ajuda a patrocinar una conferència de premsa amb les activistes lesbianes Del Martin i Phyllis Lyon, i el pediatre Benjamin Spock, en oposició a Bryant. L'activista bisexual Alexei Guren funda el Gay Teen Task Force a Miami, Florida, en resposta a la campanya de Bryant. La Florida Citrus Commission va cancel·lar el seu contracte amb Bryant davant d'aquesta pressió.

També l'any 1979, el Dr. Marvin Colter va fundar ARETE, un grup de suport i socialització per a persones bisexuals a Whittier, Califòrnia, que va participar a la Desfilada de l'Orgull Gai de Los Angeles de 1983 i va publicar un butlletí.

El 1979, A. Billy S. Jones, un membre fundador bisexual de la National Coalition of Black Lesbians and Gays, va ajudar a organitzar la primera delegació de lesbianes i gais afroamericans per reunir-se amb el personal de la Casa Blanca del president Jimmy Carter. Jones també va ser un organitzador clau de la marxa de 1979 a Washington DC pels drets dels gais i lesbianes i de la Third World Conference: When Will Ignorance End?, la primera conferència nacional per a gais i lesbianes afroamericans.

La Declaració d'Ithaca
El 1972, un grup quàquer, el Comitè d'Amics sobre la Bisexualitat, va publicar la «Declaració d'Ithaca sobre la Bisexualitat» donant suport als bisexuals. La declaració, que és la primera declaració pública del moviment bisexual i probablement la primera declaració sobre la bisexualitat emesa per una assemblea religiosa estatunidenca, es va publicar a Quaker Friends Journal i The Advocate el 1972.

Publicacions sobre la bisexualitat
El 1976, Harriet Levi i Maggi Rubenstein van fundar el San Francisco Bisexual Center. És el centre comunitari bisexual més antic, proporciona serveis d'assessorament i suport a persones bisexuals a l'àrea de la badia de San Francisco i va publicar un butlletí, The Bi Monthly, entre 1976 i 1984.

L'any 1978, l'activista bisexual Fritz Klein va presentar la Taula d'orientació sexual de Klein al seu llibre The bisexual option: A concept of one-hundred percent intimacy (L'opció bisexual: un concepte d'intimitat al cent per cent), en el qual examina la incidència i la naturalesa de la bisexualitat, les actituds de les persones bisexuals i els aspectes positius aportats per la bisexualitat. L'activisme bisexual va començar a estendre's més enllà de les costes americanes; de 1978 a 1979 es van crear diversos grups bisexuals al Midwest, com One To Five (fundat per Scott Bartell i Gary Lingen per a Minneapolis i St. Paul, Minnesota), BI Women Welcome a Minneapolis, The BI Married Men's Group als suburbis de Detroit i BI Ways a Chicago.

Charlotte Wolff va publicar Bisexuality: A Study el 1977, que va seguir un primer llibre sobre lesbianisme titulat Love between women, publicat el 1971. En aquest primer llibre sobre l'amor entre dones, Wolff va dur a terme enquestes i qüestionaris que incloïen dones que encara que eren lesbianes havien estat o mantenien relacions amb homes. Després d'aquest primer llibre, se centra específicament en la bisexualitat en el següent llibre, assenyalant la manca de definició del terme i realitzant una de les primeres enquestes sobre bisexualitat, entrevistant 75 homes bisexuals i 75 dones bisexuals.

Dècada del 1980

La sortida de l'armari de la bisexual Lani Ka'ahumanu en 1982
El 1980, Lani Ka'ahumanu, que va sortir de l'armari com a lesbiana el 1976, va prendre consciència de la seva bisexualitat. El 1982, aleshores membre d'una associació feminista de lesbianes, va declarar públicament la seva bisexualitat en una revista homosexual de San Francisco, on va indicar que vivia en una relació amb un home; l'associació de la qual és membre la insta a marxar. Els activistes bisexuals estatunidencs fan d'aquesta sortida de l'armari un dels actes fundadors de l'activisme bisexual estatunidenc.

L'aparició de la SIDA
A la dècada del 1980, la SIDA va començar a afectar la comunitat LGBT, i la comunitat bisexual va tenir un paper important en la lluita contra la seva propagació. El 1981, David Lourea i Cynthia Slater van presentar una classe d'educació sexual per a relacions més segures als banys i clubs BDSM a San Francisco. També el 1981, Alexei Guren, membre de la junta fundadora de la Health Crisis Network (ara CareResource) a Miami, Florida, va començar a conscienciar i defensar els homes llatins casats que tenen sexe amb homes.

El 1984, David Lourea va convèncer el Departament de Salut Pública de San Francisco perquè reconegués els homes bisexuals a les seves estadístiques oficials de la SIDA  (l'informe setmanal titulat New AIDS cases and mortality statistics (Nous casos de SIDA i estadístiques de mortalitat)), després de dos anys de campanya. A tot els Estats Units d'Amèrica, els departaments de salut comencen a reconèixer els homes bisexuals per aquest motiu, on abans només identificaven homes gais.

Activistes bisexuals també han lluitat per visibilitzar les conseqüències per a les dones en els estudis sobre l'epidèmia de la SIDA. Del 1984 al 1986, l'activista bisexual Veneita Porter, de la Unió de Prostitutes de Massachusetts i COYOTE, va actuar a favor de les dones, les persones transgènere i les persones que consumeixen drogues injectables amb SIDA. El 1985, l'activista bisexual seropositiva Cynthia Slater va organitzar la primera línia directa d'informació sobre la SIDA per a dones.

Aquest tipus d'activisme és especialment important per a les persones bisexuals perquè sovint se'ls acusa de contagiar la SIDA a les seves parelles heterosexuals. Per exemple, l'any 1987, Newsweek va retratar els homes bisexuals com els «últims paries» de l'epidèmia de la SIDA, i Alan Rockway de BiPOL, que té SIDA, es cita per oposar-se a l'estereotip. Un article de la revista Cosmopolitan d'octubre de 1989 que estereotipava els homes bisexuals com a propagadors deshonestos de la SIDA va provocar una campanya d'escriptura de cartes per la Xarxa Bisexual de l'Àrea de Nova York (New York Area Bisexual Network , NYABN). Cosmopolitan no va publicar més cap article que difamès els bisexuals després d'aquesta campanya.

BI Women, el primer butlletí per a dones bisexuals
El moviment bisexual va tenir les seves primeres grans victòries durant la dècada del 1980. La Xarxa de Dones Bisexuals de Boston (Boston Bisexual Women's Network), el grup de dones bisexuals més antic supervivent, es va fundar el 1983 i va començar a publicar el seu butlletí bimensual, BI Women. Aquest és el butlletí informatiu bisexual més antic dels Estats Units d'Amèrica.
També el 1983, BiPOL, la primera i més antiga organització política bisexual, va ser fundada a San Francisco per Autumn Courtney, Lani Ka'ahumanu, Arlene Krantz, David Lourea, Bill Mack, Alan Rockway i Maggi Rubenstein. El 1984, BiPOL va patrocinar la primera manifestació dels drets bisexuals fora de la Convenció Nacional Demòcrata a San Francisco. La manifestació comptava amb nou ponents de grups de drets civils aliats amb el moviment bisexual.

També el 1984, es va celebrar la primera Conferència de la Costa Est sobre Bisexualitat (que també és la primera conferència regional sobre bisexuals als Estats Units d'Amèrica) a la Storrs School of Social Work de la Universitat de Connecticut, amb aproximadament 150 assistents. Els assistents a la conferència van fundar lEast Coast Bisexual Network el 1985, que després va ser rebatejat com a Bisexual Resource Center (BRC) el 1993. El 1987, lEast Coast Bisexual Network  va crear el primer arxiu d'història bisexual amb les col·leccions inicials de Robyn Ochs; Clare Morton hi dóna la benvinguda als investigadors. També el 1987, Lani Ka'ahumanu, Ann Justi i Maggi Rubenstein van fundar la Bay Area Bisexual Network, el grup bisexual més antic i més gran de l'àrea de la badia de San Francisco.

El 1988, Gary North va publicar el primer butlletí nacional bisexual, titulat Bisexuality: News, Views, and Networking. El 1989, Cliff Arnesen va declarar davant el Congrés dels Estats Units sobre qüestions relacionades amb els veterans bisexuals, lesbianes i gais. És el primer veterà que testifica sobre qüestions bisexuals, lesbianes i gais i el primer veterà obertament no heterosexual que testifica al Capitol Hill sobre els problemes dels veterans en general. Va ser audicionat el 3 de maig de 1989, durant les audiències oficials celebrades davant lUS House Committee on Veterans Affairs: Subcommittee on Oversight and Investigations (Comitè d'Afers de Veterans de la Cambra dels EUA: Subcomitè de Supervisió i Investigacions). Va intervenir davant la mateixa subcomissió el 16 de maig de 1990, com a part d'una taula sobre la SIDA.

BiCon, la primera reunió de la comunitat bisexual a Gran Bretanya
La primera conferència de BiCon UK al Regne Unit es va celebrar l'any 1984. El 1986, Autumn Courtney de BiPOL va ser escollida copresidenta del Comitè de la Desfilada de l'Orgull del Dia de la Llibertat de Lesbianes Gais de San Francisco; és la primera persona obertament bisexual que ocupa aquest tipus de càrrecs als Estats Units d'Amèrica. L'any 1987, un grup de 75 persones bisexuals van desfilar a la Marxa de 1987 a Washington DC pels drets dels gais i lesbianes, la primera manifestació bisexual a escala nacional. L'article The Bisexual Movement: Are We Still Visible?, de Lani Ka'ahumanu, apareix al Manual Oficial de Desobediència Civil de març. Aquest és el primer article sobre les persones bisexuals i el naixent moviment bisexual que es publica en una publicació nacional de lesbianes i gais. La idea de la North American Bisexual Network (NABN), la primera organització nacional bisexual, es va presentar per primera vegada en aquesta reunió, però no es va fundar fins tres anys més tard (vegeu més avall). NABN després canviaria el seu nom a BiNet USA. També el 1987, Barney Frank es va convertir en el primer diputat dels Estats Units d'Amèrica que es va declarar gai per voluntat pròpia; es va inspirar en part en la mort de Stewart McKinney, un representant republicà bisexual de Connecticut. Frank va dir al Washington Post que després de la mort de McKinney, «va haver-hi un debat desafortunat sobre ¿era o no?, no?. Ho va fer o no? Em vaig dir a mi mateix: no vull que em passi això».

Dècada del 1990

Creació de BiNet
L'organització nacional bisexual més antiga dels Estats Units d'Amèrcia, BiNet USA, es va fundar l'any 1990. El seu nom original és North American Multicultural Bisexual Network (NAMBN), i la seva primera reunió es va celebrar durant la primera conferència nacional nacional bisexual a Amèrica. Aquesta primera conferència se celebra a San Francisco i està patrocinada per BiPOL. «La salut per a persones bisexuals» és un dels vuit tallers que s'ofereixen i s'exposa un edredó del Projecte NAMES. A la conferència assisteixen 450 persones de 20 estats i 5 països diferents. L'alcalde de San Francisco emet una declaració felicitant la comunitat bisexual pel seu lideratge en la causa de la justícia social, designant llavors el 23 de juny de 1990 com a «Dia de l'orgull bisexual». La conferència va portar els participants a crear el primer grup bisexual (BiNet Dallas), a Texas.

Aparició de cursos acadèmics sobre bisexualitat
El moviment bisexual és ara més acceptat dins les institucions establertes. El 1990 Susan Carlton va ensenyar en el primer curs acadèmic estatunidenc sobre bisexualitat a la UC Berkeley, i el 1991 els psicòlegs Sari Dworkin i Ron Fox es van convertir en copresidents fundadors del Grup de treball sobre qüestions bisexual a la Division 44, el grup de gais i lesbianes, a l'Associació Americana de Psicologia. El 1997, l'activista i psicòleg bisexual Pat Ashbrook va llançar un model nacional per a grups de suport LGBT dins del sistema hospitalari de l'Administració de Veterans.

Auge de la literatura bisexual
La literatura bisexual es va fer més important a la dècada del 1990.

El 1991, Bay Area Bisexual Network va començar a publicar la primera revista bisexual trimestral als Estats Units d'Amèrica, Anything That Moves: Beyond The Myths Of Bisexuality, fundada per Karla Rossi, directora de la redacció de l'editorial col·lectiva fins al 1993. El 1991 també es va publicar un dels llibres fonamentals de la història del moviment modern dels drets bisexuals, Bi Any Other Name: Bisexual People Speak Out, una antologia editada per Loraine Hutchins i Lani Ka 'ahumanu. Aquesta antologia competeix als Premis Literaris Lambda en la categoria d'antologia lèsbica per manca d'una categoria adequada.

El 1995, la professora de Harvard Shakespeare, Marjorie Garber, es va distingir acadèmicament amb el seu llibre Vice Versa: Bisexuality and the Eroticism of Everyday Life, en el qual ella argumenta que la majoria de la gent seria bisexual si no fos per la «repressió, la religió, l'odi, la negació, la mandra, la timidesa, la manca d'oportunitats, l'especialització prematura, la falta d'imaginació o la vida ja plena fins a vessar d'experiències eròtiques, encara que amb una sola persona o un gènere». Bi Community News va començar a publicar-se com a revista impresa mensual al Regne Unit el 1995.

El 1997, Fritz Klein va fundar el Journal of Bisexuality, la primera revista acadèmica trimestral sobre bisexualitat.

El 2005, Directed by Desire: Collected Poems, una col·lecció pòstuma de l'escriptora estatunidenca bisexual d'origen jamaicà June Jordan va competir (i va guanyar) a la categoria de poesia lèsbica. Aleshores, BiNet USA va llançar una campanya de diversos anys que finalment va portar a l'addició d'una categoria bisexual el 2006.

Tanmateix, la representació de persones i temes en altres mitjans va continuar sent difícil. El 1990, una pel·lícula que implicava una relació entre dues dones bisexuals, Henry i June, es va convertir en la primera pel·lícula a rebre una qualificació NC-17 de la Motion Picture Association of America (MPAA).

El 1993, Sheela Lambert, una activista bisexual, va escriure, va produir i va presentar la primera sèrie de televisió amb i per a bisexuals, anomenada Bisexual Network. Es va emetre durant 13 setmanes a NYC Public Access Cable.

Aparició d'autoritats regionals bisexuals als Estats Units
Les organitzacions regionals del moviment bisexual també comencen a tenir més impacte.

L'any 1992, Bisexual Connection (Minnesota) va patrocinar la primera conferència anual sobre bisexualitat del Midwest regional, titulada «BECAUSE» (Bisexual Empowerment Conference: A Uniting, Supportive Experience). Aquell any, Minnesota va modificar la seva llei estatal de drets civils per oferir les proteccions de drets civils més completes per a les persones bisexuals, lesbianes, gais i transgènere del país. La comunitat bisexual de Minnesota s'ha unit amb grups de lesbianes, gais i transgènere per impulsar aquest dret.

També el 1992, la South Florida Bisexual Network (fundada el 1989) i la Stonewall Students Union of Florida International University van copatrocinar la primera Conferència Bisexual Regional del Sud-est anual. Hi assisteixen trenta-cinc persones d'almenys quatre estats del sud-est.

El 1993, la primera Conferència Regional del Nord-oest anual va ser patrocinada per BiNet USA, la Seattle Bisexual Women's Network i la Seattle Bisexual Men's Union. Té lloc a Seattle, i hi són presents 55 persones que representen Washington, Oregon, Alaska, Montana i Colúmbia Britànica.

Al Regne Unit, BiPhoria es va establir el 1994, convertint-se en l'organització bisexual més antiga existent al Regne Unit.

La Marxa en Washington DC

La Marxa a Washington DC pels Drets i l'Alliberament de les persones lesbianes, gais i bisexuals té lloc l'any 1993. Com a resultat de les accions del lobby de BiPOL (San Francisco), les persones obertament bisexuals ocupen posicions de lideratge clau a l'organització local i regional de la Marxa, i per primera vegada, els bisexuals s'inclouen en el títol de la Marxa. A més, l'activista obertament bisexual Lani Ka'ahumanu parla a la concentració i més de 1.000 persones desfilen amb el grup bisexual. BiNet USA, el Bisexual Resource Center (BRC) i lAlliance of Multicultural Bisexuals (AMBi) de Washington DC patrocinen la segona conferència nacional que va celebrar la bisexualitat a Washington DC al març. Hi van assistir més de 600 persones dels Estats Units d'Amèrica i Europa, la qual cosa la va convertir en la conferència bisexual més gran mai celebrada en aquell moment.

Enquestes sobre la bisexualitat
En aquest moment es van fer diverses enquestes importants sobre la bisexualitat.

El 1993, Ron Fox va ser l'autor del primer estudi d'investigació a gran escala sobre la identitat bisexual i va recopilar i mantenir una bibliografia completa sobre la investigació de la bisexualitat.

També l'any 1993, lInforme Janus sobre el comportament sexual mostra que el 5% dels homes i el 3% de les dones es consideren bisexuals.

El 1995, BiNet USA Bisexual Youth Initiative (Fayetteville, NC) va desenvolupar i va enviar una enquesta nacional als programes existents per a joves LGBT. L'enquesta es publica i es retorna a les agències, oferint assistència per millorar els serveis als joves bisexuals.

L'afer Romer vs. Evans als Estats Units d'Amèrica
El 1992, els votants de Colorado van votar per aprovar una esmena a la constitució de l'estat de Colorado (esmena 2) que hauria prohibit a qualsevol ciutat, poble o comtat de l'estat prendre accions legislatives, executives o judicials per reconèixer les persones bisexuals o homosexuals com a grup protegit. L'esmena disposava:

Això condueix al cas del Tribunal Suprem de 1996 Romer vs. Evans, en què el Tribunal dictamina en una decisió 6-3 (que l'esmena constitucional de l'estat de Colorado que prohibeix l'estatus protegit basat en la bisexualitat o l'homosexualitat no compleix la clàusula de protecció d'igualtat). L'opinió majoritària de Romer afirma que l'esmena «no té un criteri racional relació amb els interessos legítims de l'estat», i l'opinió minoritària afirma que la majoria «òbviament coincideix que la base racional de la prova normal del compliment de la clàusula d'igualtat de protecció és la norma». L'esmena constitucional estatal falla l'examen de la base racional.

El concepte «orgull bisexual»
El concepte d«orgull bisexual» es va estendre a finals de la dècada del 1990. En una Festa de l'Orgull LGBT a Connecticut el 1997, Evelyn Mantilla va sorgir com la primera funcionària estatal obertament bisexual.

L'any següent, la bandera de l'orgull bisexual va ser dissenyada per Michael Page (va ser presentada el 5 de desembre de 1998, i el 1999 el primer Dia de la Bisexualitat va ser organitzat per Michael Page, Gigi Raven Wilbur i Wendy Curry. Aquest dia ara té lloc el 23 de setembre de cada any.

Dècada del 2000
Les persones bisexuals van aconseguir èxits notables en el moviment dels drets LGBT durant aquesta dècada. L'any 2001, les "Directrius sobre psicoteràpia amb clients lesbianes, gais i bisexuals" de l'Associació Americana de Psicologia afirmaven que «l'homosexualitat i la bisexualitat no són una malaltia mental»; l'activista bisexual Ron Fox forma part del grup de treball que elabora les directrius. L'any 2002, Pete Chvany, Luigi Ferrer, James Green, Loraine Hutchins i Monica McLemore van fer presentacions a la Gay, Lesbian, Bisexual, Transgender, Queer and Intersex Health Summit (Cimera de Salut Gai, Lesbiana, Bisexual, Transgènere, Queer i Intersexual), celebrada a Boulder, Colorado, i va marcar la primera vegada que les persones bisexuals, transgèneres, i les persones intersexuals són reconegudes com a socis iguals a nivell nacional en lloc d'«aliats» o testimonis gais i lesbianes.

També l'any 2002, Robyn Ochs va fer el primer discurs centrat en la bisexualitat a la National Association of Lesbian and Gay Addiction Professionals (Associació Nacional de Professionals de les Addiccions de Lesbianes i Gais).

L'any 2003, la Unió per al judaisme reformat va aplicar retroactivament la seva política en suport dels drets dels gais i lesbianes a les comunitats bisexuals i transgèneres, emetent una resolució titulada «Suport a la inclusió i l'acceptació de les comunitats transgèneres i bisexuals».

Controvèrsia sobre el llibre Sexual Arousal Patterns of Bisexual Men, de Michael Bailey
El 2005, estudiosos i activistes bisexuals es van mobilitzar amb el Grup de treball, GLAAD i BiNet USA per reunir-se amb l'editor científic del The New York Times, Brian Dodge, per desafiar la desinformació publicada a la revista sobre un estudi sobre homes bisexuals. L'estudi, titulat Sexual Arousal Patterns of Bisexual Men, de l'investigador Michael Bailey, suposadament va «provar» que els homes bisexuals no existeixen a partir dels estudis les reaccions sexuals dels homes davant de suposades fotos sexualment estimulants. Amb poca retrospectiva crítica, diverses celebritats i mitjans de comunicació recullen els resultats esbiaixats d'aquest estudi i afirmen haver «resolt» el «problema de la bisexualitat» declarant que no existeix, almenys entre els homes. Altres estudis, inclosa una millor investigació de seguiment dirigida per Michael Bailey i encarregada per GLAAD, han demostrat que això és incorrecte.

Premi Brenda Howard
El 2005, la secció Queens de PFLAG va anunciar la creació del Brenda Howard Memorial Award. Aquesta és la primera vegada que una important organització LGBT estatunidenca anomena un premi en honor a una persona obertament bisexual.

Marxa de l'orgull
L'11 d'octubre de 2009 a Washington DC, es va celebrar la Marxa per la Igualtat Nacional, que va demanar la igualtat de protecció per a les persones bisexuals, lesbianes, gais i transgènere en tots els assumptes regits pel dret civil a tots els estats i districtes. Com a part de la marxa s'organitza un contingent específic de bisexuals, pansexuals i queer clarament identificat. Diversos grups bisexuals es reuneixen i marxen, incloent BiNet USA, New York Area Bisexual Network, DC Bi Women i BiMA DC. Quatre conferenciants bisexuals que van participar a la manifestació de la National Equality March van ser Michael Huffington, Lady Gaga, Chloe Noble i Penelope Williams. L'octubre de 2009, l'activista LGBT Amy Andre va ser nomenada directora executiva del Comitè de Celebració de l'Orgull de San Francisco, convertint-la en la primera dona afroamericana obertament bisexual de l'Orgull de San Francisco.

Informes sobre bisexualitat i representació en el currículum acadèmic
Durant aquesta dècada es publiquen informes importants sobre bisexuals.

L'any 2002, una enquesta realitzada als Estats Units d'Amèrica pel Centre Nacional d'Estadístiques de Salut va revelar que l'1,8% dels homes de 18 a 44 anys es consideren bisexuals, el 2,3% gais i el 3,9% «una altra cosa». El mateix estudi revela que el 2,8% de les dones de 18 a 44 anys es consideren bisexuals, l'1,3% lesbianes i el 3,8% «una altra cosa».

Un informe de 2007 indica que el 14,4% de les dones joves americanes s'identifiquen com a bisexuals o lesbianes i el 5,6% dels homes s'identifiquen com a gai o bisexual.També el 2007, un article a la secció "Salut" del New York Times va afirmar que «l'1,5% de les dones estatunidenques i l'1,7% dels homes estatunidencs s'identifiquen [com] bisexuals».

L'any 2012, un altre informe britànic fa un balanç de la situació de les persones bisexuals assenyalant la discriminació específica a què estan sotmeses, i apunta a la invisibilització de les persones bisexuals perquè no encaixen en el marc d'un model concret d'heterosexualitat o la sexualitat homosexual. L'informe elabora un inventari de la bifòbia en el món de l'esport, el treball i l'educació, així com els riscos particulars, en particular pel que fa a la salut mental, i és publicat a Gran Bretanya per acadèmics de l'Open University. L'informe també ofereix recomanacions per fer més visible la bisexualitat i les persones bisexuals.

La investigació sobre la bisexualitat, que històricament va començar a Europa, es torna molt més activa als Estats Units d'Amèrica i Austràlia. A Europa està representada en el currículum acadèmic, sobretot a la Gran Bretanya, però àmbits de recerca com l'impacte de la bifòbia en la salut mental encara estan poc estudiats. La majoria de les investigacions dels de la dècada del 1990 i del 2000 es van centrar en la manca d'institucionalització dels problemes de la bisexualitat i la seva invisibilitat en els estudis de gènere i LGBTIQ. La majoria també es duen a terme en l'àmbit de l'antropologia, la psicologia i la sociologia (com a Austràlia i els Estats Units d'Amèrica), tot i que s'observa que en aquestes regions una part de la recerca s'ha orientat cap a la salut de persones bisexual, en gran part inexplorades a Europa.

Representació en política
El 2008, Kate Brown va ser escollida secretària d'estat d'Oregon, convertint-se en la primera dirigent estatunidenca obertament bisexual a tot l'estat.

A partir del 2010

Don't ask, don't tell (No preguntis, no ho diguis)

El 2011, una de les demandes de la Marxa Nacional per la Igualtat de 2009 es va complir amb el final de la política Don't ask don't tell (No preguntis, no ho diguis), que permetia que les persones bisexuals, lesbianes i gais de l'exèrcit dels Estats Units d'Amèrica fossin oberts sobre la seva sexualitat.

Informes del govern dels EUA sobre la invisibilitat bisexual
A principis dels anys 2010 es van publicar informes significatius sobre persones bisexuals.

El 2011, la Comissió de Drets Humans de San Francisco va publicar un informe sobre la visibilitat bisexual, titulat Bisexual Invisibility: Impacts and Regulations (Invisibilitat bisexual: impactes i regulacions). Aquesta és la primera vegada que una agència governamental publica un informe d'aquest tipus. L'informe mostra, entre altres coses, que les persones bisexuals autoidentificades constitueixen la part més gran de la comunitat LGBTIQ dels Estats Units d'Amèrica. En cada estudi inclòs a l'informe, hi havia més dones que s'identificaven com a bisexuals que lesbianes i menys homes que s'identificaven com a bisexuals que gais. També el 2011, un estudi longitudinal de dones de minories sexuals (lesbianes, bisexuals i sense etiqueta) va trobar que durant 10 anys, «més dones van adoptar identitats bisexuals o sense etiquetar que no les van abandonar». Dels que van iniciar l'estudi identificant-se com a bisexuals, el 92% es van identificar com a bisexuals o no etiquetats 10 anys després, i el 61% dels que van començar com a no etiquetats es van identificar com a bisexuals o no etiquetats 10 anys després.

El 2012 es va publicar el Bisexuality Report (Informe sobre la bisexualitat), el primer informe d'aquest tipus al Regne Unit. Aquest informe, dissenyat per Jen Yockney (redactor en cap de Bi Community News) i editat per Meg-John Barker (conferenciant de psicologia, OU), Rebecca Jones (conferenciant, assistenta social i sanitaria, OU), Christina Richards, Helen Bowes Catton i Tracey Plowman (de BiUK) resumeix l'evidència nacional i internacional i presenta recomanacions per a la inclusió bisexual en el futur. Aquest informe s'acredita amb el canvi d'actituds cap a la inclusió bisexual en el medi professional LGBT per a la funció pública del Regne Unit i les organitzacions benèfiques LGBT.

Naixement del Dia de l'Orgull Bisexual

El setembre de 2012, Berkeley, Califòrnia, es va convertir en la primera ciutat dels Estats Units d'Amèrica a proclamar oficialment un dia del reconeixement bisexual. L'Ajuntament de Berkeley per unanimitat i sense discussió declara el 23 de setembre el «Dia de l'Orgull Bisexual i la Doble Visibilitat».

El 2013, el Dia de la Bisexualitat, la Casa Blanca va celebrar una reunió tancada amb uns 30 advocats bisexuals perquè poguessin reunir-se amb funcionaris del govern i discutir qüestions d'especial importància per a la comunitat, sent el primer esdeveniment biespecífic organitzat mai per la Casa Blanca.

Una altra contribució significativa a la visibilitat bisexual va arribar el 2014, quan es va fundar la Bisexual Research Collaborative on Health (BiRCH) per investigar maneres de conscienciar sobre els problemes de salut bisexual, així com per continuar les discussions d'alt nivell sobre la investigació sobre la salut bisexual i organitzar un conferència nacional americana.

També el 2014, Marie Alford-Harkey i Debra W. Haffner van publicar Bisexuality: Making the Invisible Visible in Faith Communities, el primer llibre d'aquest gènere.

Representació en política
Pel que fa a la política, Kyrsten Sinema va ser escollida a la Cambra de Representants el novembre de 2012, convertint-se en la primera congressista obertament bisexual de la història dels Estats Units d'Amèrica.

Kate Brown va ser escollida governadora d'Oregon el 2016 i es va convertir en la primera persona obertament bisexual escollida com a governadora dels Estats Units d'Amèrica (de fet, la primera persona obertament LGBT escollida com a tal).

El 2018, Kyrsten Sinema es va convertir en la primera persona obertament bisexual a guanyar una nominació a un partit important per optar a un escó al Senat dels Estats Units d'Amèrica, i més tard aquell any es va convertir en la primera persona obertament bisexual escollida per al Senat dels Estats Units. A més, Kate Brown va ser reelegida aquell any com a governadora d'Oregon.

Altres avenços
L'any 2015 s'afegeix la bifòbia al nom del Dia Mundial contra l'Homofòbia, la Transfòbia i la Bifòbia, anteriorment Dia Internacional contra l'Homofòbia i la Transfòbia.

El 2017, el Departament de Justícia dels Estats Units d'Amèrica va presentar un escrit damicus davant el Tribunal d'Apel·lacions dels Estats Units d'Amèrica per al Segon Circuit, argumentant que el títol VII de la Llei de drets civils de 1964 no prohibeix la discriminació contra els empleats bisexuals o gais.

El 2018, el primer esdeveniment de Bi Pride d'Amèrica es va celebrar a West Hollywood.

En França
A França, hi ha poca investigació o documentació relacionada específicament amb la bisexualitat. Una de les obres clau és l'estudi de Catherine Deschamps publicat l'any 2002 i titulat Le miroir bisexuel (El mirall bisexual).

L'any 1995, un grup de quatre dones, entre les quals hi havia Catherine Deschamps, del moviment Act Up-Paris o d'associacions de lesbianes, es van reunir al Centre Gai i Lesbiana (CGL) de París per treballar en la redacció d'un article dedicat a la bisexualitat al diari Le 3 Keller. En el procés, van crear un grup mixt al CGL, i el 1997 d'aquest grup es va fundar l'associació Bi'Cause, la primera associació bisexual de França.

En Suïssa
A Suïssa, Stéphanie Pache va fundar l'any 1997 Infobi - Antenne bisexuelle romande a Lausana, la primera associació bisexual de la Suïssa francòfona. Activista feminista i implicada en el moviment LGBT, és conscient de la seva bisexualitat i busca recursos i llibres sobre el tema a Suïssa sense trobar res excepte el llibre de la sexòloga Charlotte Wolff publicat l'any 1980. Va fundar un grup bisexual dins del associació Vogay creada el 1r de juliol de 1996 a Lausana.

L'any 1994, el queer squat bar Chez Brigitte va ser fundat per 4 joves (incloent la directora Laure Schwartz) als locals d'una antiga impremta de Ginebra. Durant les seves reunions i festes desdibuixant gèneres amb boles de drag queen, va néixer la idea d'un orgull gai a la Suïssa francòfona i en el procés es va crear un diari, el 360°. Chez Brigitte ofereix el primer espai obert per a persones gais i lesbianes, on les persones bisexuals i transsexuals se senten benvingudes. L'associació 360 a Ginebra creada l'any 1998 també respon a aquesta necessitat de les persones LGBTIQ de tenir una perspectiva d'obertura integrada als estatuts per sortir del monòlit de les identitats gais i lesbianes. El diari de 360° es crea immediatament després. Dins d'aquesta associació es funda el grup de parla bisexual, que després esdevindrà el grup Bipan l'any 2021. El grup organitza la seva primera conferència pública el 9 d'octubre de 2013 titulada «Un soupçon de liberté: la bisexualité décomplexée» a la casa d'associacions de Ginebra, convidant Karl Mengel, autor del llibre Pour et contre la bisexualité. Libre traité d'ambivalence érotique (A favor i en contra de la bisexualitat – Tractat lliure sobre ambivalència eròtica) publicat per Musardines el 2009.

Referències

Bibliografia

  «En alguns contextos, el terme pansexualitat s'utilitza indistintament amb bisexualitat, que fa referència a l'atracció cap a individus d'ambdós sexes;... Aquells que s'identifiquen com a bisexuals senten que el gènere, el sexe biològic i l'orientació sexual no haurien de ser un punt focal en les relacions potencials.»

Vegeu també
 Bisexualitat
 Història de l'homosexualitat masculina
 Teoria bisexual

Bisexualitat
Història LGBT

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text: amboinensis, Heliases Bleeker [P.] 1871:111 [Nederlandsch Tijdschrift voor de Dierkunde v. 4; ref. 17079] Ambon Island, Molucca Islands, Indonesia. Holotype (unique): RMNH 6505. •Valid as Chromis amboinensis (Bleeker 1871) -- (Randall et al. 1990:256 [ref. 15987], Allen 1991:238 [ref. 19344], Randall et al. 1997:256 [ref. 25919], Myers 1999:177 [ref. 23965], Laboute & Grandperrin 2000:318 [ref. 25191], Allen 2000:108 [ref. 25868], Suzuki et al. 2001:2 [ref. 25313], Hutchins 2001:266 [ref. 25841], Hutchins 2001:37 [ref. 25847], Allen 2001:3342 [ref. 26132], Allen & Adrim 2003:45 [ref. 26830], Myers & Donaldson 2003:632 [ref. 27495], Randall et al. 2004:20 [ref. 27624], Allen et al. 2006:1447 [ref. 29090], Allen & Erdmann 2012:576 [ref. 31980], Allen & Erdmann 2014:20 [ref. 33350], Fricke et al. 2014:115 [ref. 33932]). Current status: Valid as Chromis amboinensis (Bleeker 1871). Pomacentridae. Distribution: Indo-West Pacific: Christmas and Cocos-Keeling Islands to Micronesia and Papua New Guinea, north to Yaeyama Islands, south to Western Australia and Queensland (Australia). Habitat: marine.


All appeal documentation must be received no later than 14 days prior to the last day of class for the semester you wish to appeal. Please do not submit original documentation as we will be unable to return any documents submitted.
Approval or denial of a financial aid Satisfactory Academic Progress appeal does not address or affect eligibility for UT scholarships or the HOPE Scholarship. You are also advised to consult with One Stop before making any academic decisions that may affect your financial aid eligibility (such as failure to attend class, class withdrawals, incompletes, etc.).
If you have a grade change after you have been notified that you are not meeting the Satisfactory Academic Progress requirements and you feel the grade change would allow you to meet the standards, it is your responsibility to submit a request to review your status. The request should be in writing and should explain why the grade was changed after the registrar certified grades for the semester.
UT will take into consideration the total number of appeals you submit. If your appeal is granted, your progress will be reviewed at the end of the probationary term. You do not need to submit additional documentation for this review to occur. Once you have been reviewed, you will be notified of the results of your semester progress and future aid eligibility through your UT email account.
The first step in completing an appeal is submitting the Appeal Request form available on our Forms page. This allows us to update your account with the list of documents that will be required for the type of appeal you request. You must provide an appeal form, supporting documentation, and an academic plan signed by your advisor detailing your courses from the semester for which you are applying through graduation (if your advisor is unable to provide a plan through graduation they will need to indicate why). All of these items must be provided before the appeal can be reviewed. Once all requested documentation has been received, your appeal will be reviewed by the Appeal Committee.
You will receive one semester of aid on a probationary status. You must meet all the following criteria to be back in good standing and off probation.
If after your probationary term you meet the cumulative 2.0 GPA and 67 percent completion standards, your Satisfactory Academic Progress hold will be cleared.
If you meet the above criteria but do not meet the cumulative standards after your probationary term, you may be eligible for continued probationary status on a term by term basis provided that you continue to pass 67 percent each term with a minimum 2.0 GPA. You will be required to complete a Request for Review of Academic Plan form that will be emailed to you at the end of your probationary term. You may also be required to submit an updated academic plan.
If you do not meet the term requirements, you will no longer be eligible for financial aid.
If you have a SAP hold or you're on SAP probation, you must follow your academic plan without deviation. Deviation from the plan without prior authorization will result in failing the probationary period and you will no longer be eligible for financial aid.
You will not be eligible for financial aid until you meet the cumulative SAP standards.
You may attend the following semester(s) at UT or another institution and successfully complete enough credit hours to reach the cumulative 67 percent credit hours requirement with the required GPA. You will not receive financial aid during this time.
If you choose to attend another institution, aid cannot be awarded until an academic transcript is received and reviewed.
If you have extenuating circumstances, you may appeal the decision that you are no longer eligible for financial aid.
Financial aid eligibility for each academic year is calculated based on the information you provided on the FAFSA. The income and asset information that you submitted was evaluated by a formula called Federal Methodology as set by Congress. This formula assumes that 2016 income is a good predictor of the family's financial strength during the student's 2018–2019 enrollment. Based on this assumption, financial aid eligibility is determined using 2016 tax return information.
The first step in completing an appeal is to contact One Stop Student Services by phone or email to explain your situation. You will be directed to a financial aid counselor who will discuss the specifics of your situation to determine if you should submit this appeal. If they determine that you are eligible to submit this appeal, they will send you a form that you should return as soon as possible. This initial form is necessary as this will then allow us to update your account with the list of documents that will be required for the type of appeal you request. Once all requested documentation has been received, your appeal will be reviewed by the Appeal Committee.
Please note that changes that occur in the 2018 tax year will not be reviewed until the 2018 taxes are available and a tax return transcript along with all 2018 W-2s and/or 1099s can be provided for student and parent (or student's spouse).
Your FAFSA will be updated in accordance with the Appeal Committee's findings, and financial aid will be updated if required. Please note that an approved appeal is not a guarantee of additional financial aid.
Appeal results are final. Your appeal will be closed and will not be reviewed again by the Appeal Committee unless you are able to provide additional documentation that was not previously submitted with the original appeal.
The Office of Financial Aid and Scholarships recognizes that many families have changes in income or family situations that cannot be reflected in the tax return data. It is possible for students to appeal your financial aid eligibility if you have unique financial circumstances.
The first step in completing an appeal is to contact One Stop Student Services by phone or email to explain your situation You will be directed to a financial aid counselor who will discuss the specifics of your situation to determine if you should submit this appeal.This allows us to update your account with the list of documents that will be required for the type of appeal you request. Once all requested documentation has been received, your appeal will be reviewed by the Appeal Committee.
Some students may have a severe situation that has resulted in the breakdown of your family support unit. You may be able to appeal your dependency status to see if you can be considered an independent student.
The first step in completing an appeal is submitting the Appeal Request form available on our Forms page. This allows us to update your account with the list of documents that will be required for the type of appeal you request. Once all requested documentation has been received, your appeal will be reviewed by the Appeal Committee.
Your budget will be updated in accordance with the Appeal Committee's findings, and financial aid will be updated if required. Please note that an approved appeal is not a guarantee of additional financial aid.
Some students may need their budget increased to allow for additional funding.


Moms bring your little ones! Space for them to play while we study will be provided.
We find ourselves living with a nagging hope for something better. We want something better than the churchianity of our parents and grandparents, something better than the vague and uncertain spirituality of our neighbours, something better than guilt-induced, holier-than-thou morality, something better than here-and-now, health-and-wealth promises, something more than going-through-the-motions religiosity or the latest-fad religious experience. We were hoping for something authentic—something worth opening our hearts to and filling our minds with and giving our lives for.
Contact Linette Stanton to sign up & get a book or for further details.


text:
ATHLETE OF THE WEEK : Lewis Exceeds Expectations in 800 Victory
By JOHN ORTEGA, <i> Times Staff Writer \f
Doug Speck, director of the prestigious Arcadia Invitational, is regarded as one of the nation's foremost high school track and field authorities.
But even Speck considered Todd Lewis of Burbank High no more than a dark-horse in the 800 meters at the Pasadena Games at Occidental College on Saturday night.
With Eric Smith of Redlands, Morgan Bateman of Crescenta Valley and Troy Collins of Hemet--all highly regarded 800 runners--entered in the race, Lewis--a 1,600 specialist--was supposed to be part of the supporting cast.
Nevertheless, it was Lewis who swooped past Bateman, eighth in last year's state championships, Smith (fifth in the state final) and Jason Jenkins of Eisenhower in the last 150 meters to win in 1 minute, 55.37 seconds.
Lewis' time was short of his personal best of 1:55.2, but it was particularly impressive because he ran negative splits. That is, his second 400 (56.3) was faster than his first (59.0).
"He beat a very good field and he was very impressive doing it," Speck said. "When he made his move with 200 meters to go, he did it with authority."
Despite the win, Lewis will not concentrate on the 800 this season. He said he is running it now to improve his speed for the 1,600 later in the season.
"That's my event," Lewis said of the 1,600. "That's what I'm best suited for."
Lewis ran 4:14.5 in the 1,600 and placed second in the Southern Section 3-A Division championships last May. In November, he won the 3-A cross-country title at Mt. San Antonio College and placed sixth in the state Division I championships in Fresno.
Those performances bolstered Lewis' confidence.
"Cross-country really helped," Lewis said. "It showed me that I was capable of racing with the best runners in the state. It gave me a lot of confidence heading into track."
Dave Kemp, Burbank's distance-running coach, said Lewis' lack of confidence was his only shortcoming in the past.
"He's a great competitor who has a lot of talent and works very hard," said Kemp, 50. "But I've always had to convince Todd that he's really something special. Until recently, I don't think he really believed me. Whenever I would tell him what I thought he was capable of running, he always said, 'You really think so?' "
Lewis maintains that his only goals are to run as fast and finish as high as possible in the state championships this season. Kemp, however, is very specific about his protege's capabilities.
"I think he can run under 4:10 in the mile," Kemp said. "He ran 4:14 in the 1,600 last season and he's head and shoulders above that this year. I think he'll make some big gains this season."
Kemp added that John Musich's school record of 4:08.9 in the mile--set at the 1974 Arcadia Invitational--could fall.
Lewis' first big test in the 1,600 will come at the Arcadia Invitational on April 8, when he is scheduled to meet Coley Candaele of Carpinteria (third in last year's state meet, best of 4:11.04) and Francis O'Neill of Escondido San Pasqual (fourth in the state meet, 4:13.83).
"That race will show me what kind of shape I'm really in," Lewis said. "These 800s have been fine, but I'm still not sure what kind of mile shape I'm in."
After his 800 victory at Occidental, a 1,600 win at Arcadia won't surprise many people, especially Speck.


text:
INTERVIEWS October 20, 2017
A Conversation with Marlon James
RaeNosa Hudnell
by RaeNosa Hudnell
Marlon James has been on the literary scene for only a brief time, but his work has already been pronounced nothing short of epic. His debut novel, John Crow's Devil (2005), was a finalist for the Los Angeles Times Book Prize and was a New York Times Editors' Choice recommendation. James's second novel, The Book of Night Women (2009), won the Dayton Literary Peace Prize and an NAACP Image Award. In 2015 his most recent novel, A Brief History of Seven Killings, won the Man Booker Prize, the OCM Bocas Prize for Caribbean Literature, and the Anisfield-Wolf Book Award. It was also a finalist for the National Book Critics Circle Award and was a New York Times Notable Book. While visiting Butler in spring 2017 as part of the Vivian S. Delbrook Visiting Writers Series, James sat down with Booth for a conversation about Bob Marley, Jamaican storytelling, and his latest project.
RaeNosa Hudnell: A Brief History of Seven Killings has had an extraordinary run. It's about the assassination attempt on Bob Marley, but it's also about Jamaica, about poverty, about other countries, and it's about an era that declared a war on drugs. What made you want or need to tell this story?
Marlon James: Realizing I had a story to tell stemmed from my strong sense of nostalgia about the '70s. In 1976, I was six. The '70s was a world of wonder for me, and I still think of the '70s in really positive ways. It was Sesame Street and Super Friends. It was Hostess Twinkies, which I'm surprised didn't kill me. It was all of these things. The adults in my life went through a totally different experience in that decade. My mom was a cop. My dad was a cop and became a lawyer. So I became interested in what it must have been like to go through all of that crime and upheaval. There were so many things up for grabs: the Cold War just dropping its big fat ass on a small island. It was a time of uncertainty, but also an explosion of creativity that we have never seen since. I am relieved that I didn't have to go through it, but I also envied my parents. So I wanted to go back and revisit that decade.
Outside of that, I have always been attracted to the attempted assassination of Bob Marley in 1976 because nobody talks about it. Even in the most recent Bob Marley documentary, the actual attack is barely a two-minute segment. We just don't talk about it. If there is anything I love to talk about, it's the stuff people don't talk about. So that drew me to that story. The first time I thought about the idea for this novel was years ago, before I even thought of writing novels. In 1991, when I read Timothy Wright's addendum to Marley's autobiography, he went into not just the assassination attempt but also some of the people who were involved and what happened to them. That piqued my interest. I like marginal characters and people. I will gladly take the supporting characters in your book and make them the lead in mine. One of my favorite writers is James Ellroy, which is funny because I hate the Great American Novel. But if you hold a gun to my head, I'll say that American Tabloid is a Great American Novel. One of the things I like about American Tabloid that I tried to do with Brief History is tell a major story through minor characters, which is why Marley himself isn't important. The woman who wants money from him is, and so is the kid watching the house. And I don't question only "Why is he watching the house?" but also "What is the backstory of this kid?" So you end up with a character like Bam-Bam. The Bob Marley story was one of the later elements to come to the book. I questioned, "Who are all these people surrounding?" And then I said, "Oh crap, it's Marley." Well, the singer, because I didn't think that his name was that important.
RH: I'm glad you mentioned that. In the story, Marley is only mentioned as the singer. He is a distant figure, almost as if he's untouchable. What was your intent in keeping us removed from him? Are there ethics for writing about historical figures?
MJ: Not really. Marley even at that time was an icon. If you Google Jamaica and singer, Marley is going to come up first. He was already an icon, and even though this is no one in particular's fault, he was already pigeonholed. This is the context in which we all know him: the singer. We don't really know him as a father, or as a human rights activist. So that was one thing. He was already an iconic person. I also used the singer as a kind of thematic pivot in the book, not really a character, which is important because ultimately the story isn't about him. But it couldn't have happened without him. I've always been interested in the people in the background of the photo. There's an essay by Gay Talese, "Frank Sinatra Has a Cold," that had a big influence on me. Talese went to interview him, and Sinatra just wouldn't talk to him. Every time, the excuse was, "Mr. Sinatra has a cold." He's running out of time, so he gets an idea that revolutionizes everything. He decides he's just going to interview everyone around him and see what comes up. It's arguably one of the greatest stories of its kind ever written. Talese's idea came out of desperation; mine came out of curiosity. I just wanted to know about all the people surrounding Marley and what they wanted, which allows you to ultimately know more about him.
RH: The character perspectives and points of view blew me away. You also enable dead characters to educate readers just as much as the living ones do. Has your childhood influenced this style of storytelling? How much of this is storytelling tradition in Jamaica?
MJ: This is a storytelling tradition, but I think it's more African than anywhere else in the diaspora. It's a very African way of telling a story. Even when García Márquez used this style, he very much acknowledged that it's African, which is why I agree that he was a Caribbean novelist. It's the idea that voices continue, that the living and the dead both have stories to tell. There is no division, really. Your ancestors, your predecessors, the ones who have recently gone are as active as you want them to be in your life. That kind of humanity is always continuous. Physical state means nothing and spills over. The book that I'm now writing deals so much in African myth and culture, and that element is all over it. In a lot of ways the storytelling comes from that. To speak specifically about Brief History, I wanted a character to speak to the dream of a kind of Jamaica that was possible. The Jamaica of the early- to mid-'60s gave no indication of what the '70s would be like. My character that is a ghost is based on a real-life Jamaican, and that character represents a kind of Jamaica—a failed Jamaica that could've happened but was literally snuffed out.
RH: Stories are obviously an important part of childhood. What was the most important story someone in your family ever told you?
MJ: I don't know if I can narrow it down. Probably the most important stories I was told were the Anansi stories. Every adult I knew told me those stories. Those stories have so many elements of the fantastical, the idea of magic, the unreliable narrator, mischief, and the possibility of the trickster being the hero. The same characters the next day would tell a different story. I remember my grandfather telling me Anansi stories. I could tell he was making them up, but that oral tradition was really important. It affects how I write. How my books sound is very important. I got a citation from the Royal Society for the Blind a couple of years ago, and it meant a lot to me. They listened to the audiobook (of Brief History), and they really appreciated how much the descriptions weren't dependent on sight. When you are blind, "Her face turned a deep red" means nothing to you. They appreciated that I tried to incorporate all the senses so they could have a fully experiential reading of a novel. It's not that I'm so interested in the senses; I'm interested in the sound, and that started with the stories I heard growing up.
RH: As a writer, do you feel an obligation to teach or enrich your readers through your stories?
MJ: Neither. I am very suspicious of writers who try to teach. I think didacticism has no place in art, because then you just have didacticism and not art. I'm very weary of writers on missions. There is a lot going on there: You're dealing with the idea that you are qualified to teach a mission. At the same time, a writer is living in the world, and a writer should respond to the world with intelligence and fearlessness. I think that writers should speak truth to power. It's not a matter of you becoming an activist; it's a matter of you being honest. That is important. I do try to put that in a story through characters, but not at the expense of narrative. Not at the expense of characters being a mouthpiece for me. If that's the case, I'd rather just write a speech and deliver it.
RH: Were you ever concerned about using so much patois and how your readers might respond?
MJ: Of course. In The Book of Night Women it was an ongoing fight between the characters and me. I wish that I still had some of the old emails, the back and forth between my MFA director and me about that book. See, you would think that I'm arguing about a family member. And one of the biggest fights was language. The Book of Night Women started out written in this sort of Jane Austen voice, and I only got to page forty-five because it was a story that had to be told through the mouths of the characters. I fought against it for all sorts of reasons. I was raised to think that dialect, that patois, is broken English that needs to be fixed. There's a sense of inferiority that I felt, writing in this voice, and it took me a long time to accept that this is the voice of the story. I remember a British publisher turning down the book, saying she would reconsider it if I wrote it in standard English. There was this internal struggle that I had to get over, especially since The Book of Night Women is not a short novel. Most times when writers use patois, they use it as a local spice. You drop a little here and there as a kind of exotic flavor in the stew, just enough so you don't lose people. I thought about it, but I came to a hard realization that I had to stay true to the slave women and how they sound.
RH: This story brings police brutality to the forefront. The setting is the 1970s, but it's amazing how the public display of brutality is still present today. Can you talk more about your decision to hold this institution accountable in your story?
MJ: Well, I come from a cop family. And if we're going to talk about power and authority in the '70s anywhere, at some point you have to talk about the people who have been commissioned to exercise authority and reset power, and that includes the police force. Jamaica's police force had very dubious beginnings. They came from a history of suppressing slaves and newly freed black people, and that continued all the way into the 1930s. There were weeks of riots in Jamaica in 1938, and the police took it upon themselves to treat everyone with extreme prejudice. So the police have always been the arm of the colonial enforcer. Even when the colonial government left, a lot of that tradition remained. I wanted to talk about that, and we should talk about that. A lot of the disregard police have for certain communities is part of a long, ignoble tradition. I really wanted to talk about the brutality and the corruption. No, the police don't come out very well in the book, but I'm not necessarily worried about that. So now we're on the topic of the states where this is happening. Actually, I am on the Professor Watchlist, which I think is hilarious. In the list of radicals on my campus I would score a two. But I did say in the Guardian that America has Third World police, in the sense that those of us who migrate from the quote-unquote Third World are quite surprised to run into the same type of cops that we thought we had left behind. So, yeah, I didn't set out to make it relevant. I think the police make themselves relevant for all the wrong reasons.
RH: It seems like you even do this with your characters. You hold them accountable. In another interview, you explained that it was important to balance the narrative so that the white characters--the journalist and CIA operatives--weren't the authoritative voices that verified or legitimized the black characters. Can you talk more about why this is so important to you?
MJ: It's important because it happens too much. It happens in film and books, mostly film. The white character, usually male, sometimes female, goes into non-white territory and teaches something. The experience of that person in that area is always transformative to the people, which is not my experience at all. My experience is that expats who come to Jamaica come to exploit and leave. Not everyone. I'm not trying to generalize. But I really wanted to resist that kind of narrative because I didn't want to be guilty of writing the same thing found in some films and books. At the same time, I didn't want them to become caricatures, either. That is the tricky thing about writing. How do you complicate caricatures and write about them without redeeming them? The Rolling Stone journalist in Brief History is a selfish person. He is superficial; you can't add all of his details together. He thinks that he's better than all of the other tourists who come, but he is doing the same thing. And even with that, I still had to make him real flesh and blood, with real desires and real heartaches. I still had to make him an actual person. And I found with this novel that the secret to writing characters is not to make them likeable or positive, but to make them human and three-dimensional. This was particularly important for me when creating these white characters. I didn't want to write the usual ignorant white guy in over his head. Except, some of them were ignorant white guys in over their heads, but you bring depth to that. I'm far more forgiving of a three-dimensional black character with the wrong voice then when the accent is nailed but they're made a caricature.
RH: You do a remarkable job illustrating a setting that seems reflective of the time period and events in both Jamaica and around the world. What was your research process?
MJ: I am an extremely exhaustive researcher. The book I'm writing now, I've been researching since spring 2014. That is two years of research before I have even sat down to write. Even the stuff I know, I like to know more about it. The interesting parts in a novel often come from the stuff you pick up in research. The stuff that makes a character feel natural. The organic way in which people live their lives, the almost trivial stuff, is important to know when you start writing. For me, this is when the book starts to take off, when I can have my character contemplate multiple outcomes because they can't and wouldn't be able to afford gas that week. It's all good to know who was in power, but how much was a tube of toothpaste and could the characters afford it? If they couldn't, what would they do? Would they run to Mom's house and steal toothpaste? Could that lead to an argument where Mom is telling them to grow up? That is when the characters become real. But I research everything from society and politics to the price of food and clothing at that time. When I start writing, I commit and go full speed ahead. I don't stop. I need to know as much as I can to do that. I do some more research after I finish a draft or a chapter, so I can look back and ask if this could really happen. What's a better way to write this? Would this type of character even exist? Was the record I referenced the number one record? Would that be playing on the radio? Would the character like that song or just shut it off? That is where research helps me the most. It's not the big things. You can Google that. It's the details.
RH: How did writing your first book, John Crow's Devil, affect the way you wrote this one?
MJ: I do think that everything I write helps inform the subsequent book. I don't know if John Crow impacted Brief History, but it did impact the second novel. John Crow's Devil was my first experimentation with writing in patois, and that helped me gain confidence with writing in patois full-on for The Book of Night Women, which ultimately influenced Brief History. What I learned from the previous books was to trust that the book inside my head could be the book that comes out on the page, and that stories about Jamaica and Jamaican lives can have an international appeal. Brief History influences the book I am writing now, because I am not overthinking prose or trying too hard to write literature. I now can write with a certain kind of ease and confidence.
RH: When I first read this book, I thought about how different it is from the Master Narrative—the ideological script that is imposed by the people in authority on everybody else. How does it feel to write about history from a perspective that wasn't mandated to you?
MJ: Well, I think writers like me—Edwidge Danticat, Junot Díaz, and Colson Whitehead—are writing against erasure. We are writing stories that to a certain extent shouldn't have to be written in the first place. We write stories that are under-told, untold, or just plain wrong. So we write in a present that is haunted by history that wasn't or isn't being told. We are responding to present erasure. I don't think that any of us are on a mission, but we do realize that half of the stuff that we're writing is stuff that is already behind us.
RH: Can you tell us about any of your upcoming projects?
MJ: Well, hopefully my next novel comes out next year. Hopefully. It's hugely based on African folklore, myths, and legends. I hate to call it a fantasy novel, because a Yoruba person may read it and say, "Where is the fantasy?" However, it is very much based on that time and set a good eight hundred years ago. Right now I am trying to finish it and have some fun with it. It is part of a trilogy, and hopefully they will come in quick succession. It's sort of an African fantasy trilogy; we'll call it that.
RaeNosa Hudnell lives in Indianapolis. Her latest essay was released by Midwestern Gothic in August.