text:
August (llatí: Imperator Caesar divi filius Augustus; nascut el 23 de setembre del 63 aC i mort el 19 d'agost del 14) fou un home d'estat i líder militar romà que esdevingué el primer emperador de l'Imperi Romà entre el 27 aC i la seva mort el 14. Fou el primer governant de la dinastia julioclàudia. La seva condició de fundador del Principat fa que sigui considerat un dels líders més eficaços i alhora controvertits de la història. El regnat d'August marcà l'inici d'un període de pau relativa conegut com a Pax Romana, durant el qual els romans gaudiren de més de dos segles sense conflictes importants tot i les constants guerres expansionistes a les fronteres de l'imperi i la guerra civil de l'any dels quatre emperadors.

Nascut amb el nom de Gai Octavi, formava part d'una branca eqüestre antiga i rica de la gens Octàvia, d'orígens plebeus. El seu besoncle matern, Juli Cèsar, fou assassinat el 44 aC. En el seu testament, nomenava Octavi com a fill adoptiu i hereu. A partir d'aquell moment, el jove assumí el nom de Gai Juli Cèsar i fou conegut com a Octavià (Octavianus). Formà el segon triumvirat amb Marc Antoni i Marc Lèpid per derrotar els assassins de Cèsar. Després de la seva victòria a la batalla de Filipos, els triumvirs es dividiren la República Romana i governaren de facto com a dictadors. Tanmateix, els seus interessos divergents acabaren provocant el trencament del triumvirat. Lèpid fou desterrat i desposseït del seu càrrec, mentre que Marc Antoni se suïcidà després de perdre la batalla d'Àccium contra Octavià el 31 aC.

Una vegada dissolt el segon triumvirat, August restituí un govern d'aparença republicana, amb el poder dipositat en el Senat, els magistrats executius i les assemblees legislatives, tot conservant la seva autoritat autocràtica en obtenir del Senat el seu nomenament com a comandant suprem, tribú i censor amb caràcter vitalici.

Dirigí una expansió sense precedents de les fronteres romanes, annexant Egipte, Dalmàcia, Pannònia, Nòrica i Rècia a l'imperi, ampliant les seves possessions a Àfrica i rematant la conquesta d'Hispània, tot i que patí un dur revés a Germània. En política exterior, blindà l'imperi amb una sèrie d'estats coixí i feu la pau amb l'Imperi Part.

Sota el lema de reinstaurar la República (restitutio rei publicae) conduí, de fet, la transició cap a una monarquia amb la forma de principat. El seu govern culminà amb un gran període de pau, que es coneixeria més tard amb el nom de Pax augusta.

Noms i títols
El nom de naixement d'August fou Gai Octavi Turí (en llatí Gaius Octauius Thurinus). Després de l'adopció testamentària que en feu Cèsar, Octavi adoptà el seu nom, Gai Juli Cèsar (en llatí Gaius Iulius Caesar), probablement sense posar-hi l'addició, convencional en aquests casos, dOctavià (Octauianus). No obstant això, fou anomenat Octavi, en el temps de la seva ascensió, en la literatura històrica, per a diferenciar-lo de Juli Cèsar. El títol honorífic dAugust (en llatí Augustus 'el de bons auguris'), el qual esdevingué el títol fonamental de tots els emperadors romans, li fou atorgat pel senat el 16 de gener de l'any 27 aC. Aquest fet ha marcat, tradicionalment, l'inici oficial de l'Imperi Romà. En el moment de la seva mort, tots els seus títols eren, en llatí, Imperator Caesar Divi filius Augustus, Pontifex Maximus, Consul XIII, Imperator XXI, Tribuniciae potestatis XXXVII i Pater patriae.

Biografia
La biografia d'August gira, bàsicament, al voltant de dues personalitats antitètiques però perfectes: d'una banda, la d'un jove ambiciós, de vegades un polític ferotge, que en la lluita pel major poder no coneix ni lleis ni escrúpols, de l'altra, la d'un emperador que, una vegada es troba en possessió d'aquest poder, l'utilitza assenyadament i que, amb el Principat, imposa un nou i durador sistema, després de 100 anys de conflictes civils, el qual enterra definitivament la República Romana.

Naixement i joventut
August era fill de Gai Octavi i la seva dona Àcia, una neboda de Juli Cèsar. La família del seu pare pertanyia a la classe dels equites, la classe romana dels cavallers, propera a l'aristocràcia. Així doncs, estaven ben situats, però tenien menys importància política. Gai Octavi era, probablement, prestador de diners, però ascendí posicions en el Senat i arribà a ser pretor. Després de la mort del seu pare, l'any 58 aC, el jove August se'n va anar a viure a la finca de la seva àvia Júlia, germana de Cèsar, a Velitrae, i després a casa del seu padrastre Luci Marci Filip. Després, Suetoni atura la seva narració l'any 51 aC, en el panegíric per la mort de la seva àvia, i reprèn la seva biografia l'any 49 aC, any en el qual rep la toga viril (toga uirilis).

Juli Cèsar encara no tenia fills i s'encarregà del seu nebot i li permeté participar, l'any 46 aC, en el seu triomf amb motiu de la seva victòria a la Guerra Civil. L'any següent el jove August acompanyà al seu oncle a la seva marxa contra els fills de Pompeu a Hispània, on Cèsar, evidentment gràcies a la seva audàcia, s'imposà. Ell degué participar també en la campanya contra els parts com a magister equitum i va ser destinat ja, amb els seus amics Marc Vipsani Agripa i Quint Salvidiè Rufus, a Apol·lònia, a l'actual Albània. Allà li arribà la notícia de l'assassinat de Juli Cèsar. Durant el seu viatge cap a Roma s'assabentà que el seu oncle, el dictador Juli Cèsar, l'havia adoptat mitjançant el testament i que l'havia designat hereu principal dels seus béns privats.

Ascens al poder
Una vegada arribà a Roma, August acceptà el testament així com tots els càrrecs per tal d'unir-los i s'anomenà des d'aleshores com el seu pare adoptiu, Gai Juli Cèsar. En el conflicte entre els partidaris de l'imperi, els quals s'agrupaven al voltant de Marc Antoni, i els republicans, enfrontats des de l'assassinat de Cèsar, ell no tingué cap mena d'importància per a Cassi Longí ni per a Brutus i Dècim Juni Brutus.

Marc Antoni reclamà, com a subordinat de Cèsar i com a cònsol de l'any 44 aC, el lideratge del partit de Cèsar. Per tant, es negà, en un principi, a lliurar el poder del dictador a Octavi. No obstant això, aquest pagà als legats de Cèsar i a la població de Roma. Per això, August usà les tropes segrestades d'Apol·lònia, destinades a la guerra contra els parts, però hagué de subhastar-se alguns béns. Aquesta manera d'actuar li proporcionà ràpidament un bon nombre de seguidors i, per tant, pes polític. L'influent senador i ex-cònsol Marc Tul·li Ciceró, el qual no s'havia assabentat de la conspiració però que simpatitzava amb la causa republicana, sostingué l'aparentment inexperimentat jove, amb l'esperança de poder-lo consolidar com a oponent polític de Marc Antoni. Octavi després el matà. Però es recolzà en alguns consellers erudits com l'acabalat Mecenes i seguí amb els seus plans.

Aliança amb els assassins de Cèsar
Mentre Antoni, l'any 43 aC, lluitava a la Gàl·lia contra Dècim Juni Brutus, Octavi reclutà a Itàlia un exèrcit de veterans de Cèsar i s'apoderà, mitjançant un cop d'estat, de la ciutat de Roma. Sota pressió militar i a proposta de Marc Tul·li Ciceró, el Senat li assegurà a Octavi un càrrec militar acceptable per a ambdós, li atorgà el dret de senador i cònsol i li autoritzà l'assumpció de tots els càrrecs 10 anys abans de l'edat legal mínima per a poder assumir-los. Octavi va contreure fins i tot una aliança amb els republicans a partir d'aquell moment. De fet, aquell mateix any Octavi guanyà a Antoni a la Guerra de Mutina juntament amb un exèrcit del Senat sota les ordres dels cònsols Hirci i Pansa.

Ambdós cònsols de la República van morir durant la guerra i Octavi reclamà un dels consolats per a ell. Com que el Senat s'hi negava, Octavi l'obligà a elegir-lo com a cònsol, el 19 d'agost de l'any 43 aC, amb l'ajuda de les tropes i la proposta dels assassins de Cèsar. Mentrestant, Antoni tenia cada vegada més legions sota el seu comandament, fins a arribar a tenir les mateixes que tenia abans de la derrota. Per això, mentre Octavi es mostrava en l'escenari polític romà com el «venjador» del seu pare adoptiu, s'intercanviaren els papers i Marc Antoni va contreure una aliança amb els líders del partit dels populars, el partit de Cèsar. Aleshores, seguint l'exemple de Cèsar, Pompeu i Cras de l'any 60 aC, Octavi, Antoni i el cap dels genets Lèpid formaren, l'octubre de l'any 43 aC, un Segon Triumvirat, la ratificació del qual fou el casament d'Octavi amb la fillastra d'Antoni, Clòdia.

El Segon Triumvirat

L'aliança de tres homes per al manteniment de l'ordre de l'Estat, tal com s'anomenava oficialment el triumvirat, es basava en el poder militar dels triumvirs, sota el poder dels quals es trobaven la major part de les legions. Van necessitar la delegació de poders dictatorials durant cinc anys per part del Senat, el 27 de novembre de l'any 43 aC, per a poder consolidar el Segon Triumvirat. Com en els temps de Sul·la, s'obriren les llistes de proscripció, les quals, després dels allistaments, van ser anul·lades. Suetoni ens diu clarament que Octavi devia oposar-se des de bon principi a les proscripcions, les quals, però, no va executar amb tanta severitat com els seus companys. Després, i per iniciativa d'Antoni, massacrà els adversaris polítics dels triumvirs, entre els quals hi havia Ciceró.

L'any següent Antoni i Octavi van anar a Grècia, on els assassins de Cèsar, Cassi Longí i Marc Juni Brutus, havien reunit les seves forces. La seva derrota a la batalla de Filipos, a Macedònia, la tardor de l'any 42 aC, significà l'enfonsament definitiu de la república romana. La victòria es devia, bàsicament, a l'actuació d'Antoni, la qual va fer créixer la seva importància dins el Segon Triumvirat.

Després de la victòria a Filipos, els triumvirs van demarcar les seves esferes d'influència, Antoni aconseguí, a més de la Gàl·lia Comata, l'antiga Àfrica. Més endavant, disposà d'una bona proporció de les riques províncies orientals. Lèpid s'adjudicà la província d'Àfrica que li era contemporània, i que, en aquells temps, era el graner de Roma. Octavi aconseguí les dues províncies d'Hispània i l'obligació més difícil, els veterans establerts a Itàlia, és a dir, el triumvir dels quals els governaria a tots en comú.

A causa de la repartició de zones d'influència hi hagué expropiacions i desallotjaments per tot l'Estat, i no només per a terratinents en concret, sinó per a tota la població. Per això, Octavi era odiat per tots. Arran d'això, hi hagué algunes diferències entre Octavi i el germà d'Antoni, Lluci, al qual Octavi derrotà en la Guerra Perusiana. Aleshores Antoni, a causa de la derrota del seu germà, tornà a Itàlia, ambdós triumvirs refusaren emprar les legions, no obstant això, lluitaren i renovaren l'aliança. El Tractat de Brindisi de la tardor de l'any 40 aC preveia el casament d'Antoni amb la germana d'Octavi, Octàvia, fet que segellaria el nou pacte.

Octavi s'havia casat aquell mateix any, després de la mort de la seva primera esposa Clòdia, amb una parenta del fill de Pompeu, Sext Pompeu. Ella li donà una filla, Júlia, la qual seria el seu únic fill biològic. Però abans del naixement de Júlia ell rebutjà la seva mare una altra vegada per a, l'any 38 aC, prendre com a muller a Lívia Drusil·la. Per això, l'escàndol s'anà engrandint, perquè Lívia es podia allotjar al seu palau encara que abans ella s'havia divorciat del seu anterior marit, el republicà convençut Tiberi Claudi Neró. Aquesta dona, que es convertí en la seva consellera més íntima, pogué introduir els seus dos fills Tiberi i Drus a la família d'Octavi gràcies al casament. Tot i que Octavi apostà en un principi per Drus com a successor seu, després de la seva mort a Germània designà Tiberi com a hereu.

Lluita pel poder

En el Tractat de Brindisi també hi intervingué Sext Pompeu, l'últim adversari dels triumvirs, el qual, amb la seva flota, encara representava un estimable poder militar oposat al triumvirat. Pompeu controlava Sicília i, per tant, posava en perill l'arribada del blat de les províncies a Roma, fet que soscavava l'autoritat d'Octavi. Com que Pompeu no abandonava la seva política de bloqueig, tornà a trencar el tractat l'any 38 aC. Aquell mateix any la concessió de poders dictatorials es renovà per cinc anys més. Dos anys després, el 36 aC, el general d'Octavi, Marc Vipsani Agripa, aconseguí guanyar Pompeu a la batalla de Naulòquia, al nord de Sicília. Octavi va arribar poc després, derrocà Lèpid, les tropes del qual estaven plenes a vessar de soldats, i des d'aleshores dominà tota la part occidental de l'imperi. En la lluita entre els triumvirs pel govern en solitari ja només quedava Antoni.

Mentre Octavi conduïa, des de finals de l'any 35 aC fins a l'any 34 aC, un exèrcit ferotge per a petites campanyes a Dalmàcia, el seu rival liderava una guerra contra els parts que fracassà. A part d'això, Antoni va establir una relació duradora amb la reina d'Egipte, Cleòpatra, fet que comportà que, l'any 32 aC, ell rebutgés i abandonés a Roma la molt popular Octàvia. Octavi aprofità la conducta d'Antoni hàbilment per a fer-se propaganda. En aquesta situació es trobaven quan, aquell mateix any, Antoni lliura a Cleòpatra i als fills d'ambdós algunes províncies orientals de Roma, la qual cosa el va conduir a perdre qualsevol suport a Roma. Octavi, per tal de fer els seus últims partidaris infidels a Antoni, els intimidà amb un sacrilegi: llegí el testament d'Antoni lliurat a les vestals (possiblement falsificat) en públic, en el qual declarava els fills de Cleòpatra els seus hereus. Arran d'això, el Senat declarà la guerra a Cleòpatra i enemic públic a Marc Antoni.

Així doncs, Octavi havia aconseguit transformar la lluita contra un rival polític en una guerra de Roma contra un enemic extern. El primer xoc entre ambdós rivals dugué aviat la resolució del conflicte. A la Batalla d'Àccium, que ocorregué a l'entrada del golf d'Ambràcia de l'Epir el 2 de setembre de l'any 31 aC, Octavi guanyà a Antoni i Cleòpatra en un enfrontament entre les seves forces i les d'Agripa i Octavi, el qual, presumptament, es marejà a la coberta del seu vaixell durant el combat. L'any següent, amb la conquesta d'Alexandria, l'annexió d'Egipte com a província romana i el suïcidi d'Antoni i Cleòpatra, acabà la guerra entre ambdós pel poder i, també, un segle de guerres civils romanes. Com a símbol d'aquest fet, que per fi la pau imperava a tot l'Estat, s'enllestí, el 12 de gener de l'any 29 aC, l'arc de triomf del déu romà Janus al Fòrum romà. Aquest fet ocorregué fins a tres vegades en el darrer segle d'història de Roma.

Cèsar August
El 13 de gener de l'any 27 aC començà a Roma un acte d'Estat de diversos dies de duració que oficialment posà fi a l'estat d'excepció de la guerra civil. Amb aquest fet es restaurava, formalment, l'antic ordre de la República, però de fet s'establí un ordre monàrquic completament nou: l'Imperi Romà sota la forma del Principat. A proposta del senador Luci Munaci Planc, el Senat romà lliurà a Octavi aquell mateix 16 de gener el nou títol honorífic d'August, el qual acabaria eclipsant el seu nom real.

En els anys posteriors a Àccium el nou emperador es topà amb tres grans reptes: la construcció del nou Estat imperial, enfortir tant internament com externament la seguretat de l'imperi i garantir-se la successió, per a assegurar la continuació de la seva obra després de la seva mort. I en aquell acte August ho aconseguí tot, aquell acte no només marcà l'inici dels seus 40 anys de govern com a emperador, sinó que també marcà l'inici d'una nova era de la història de Roma.

La instauració del Principat

El problema
Quan Octavi tornà a Roma des de les províncies orientals l'estiu del 29 aC, es trobà amb el mateix problema amb què es trobà Juli Cèsar 15 anys abans: el de crear una organització de l'Estat que fos acceptable per a la ideologia republicana de feia més de 400 anys que proporcionava als romans un bon enteniment dels seus drets i, tanmateix, la realitat era que el poder fàctic, des de feia 70 anys, no depenia ni del Senat, ni dels cònsols ni d'altres institucions republicanes, sinó que depenia dels comandaments de les legions. Des de Màrius i Sul·la fins al Primer i Segon Triumvirat els comandants havien obtingut, cada vegada més, un poder extraordinari. Per això, per fer que aquest poder extraordinari dels dèspotes militars anés a favor del nou ordre, calia encabir-los legalment en la, fins aleshores, estructura de l'Estat.
El simple restabliment de l'antiga república aristocràtica era impossible per a Octavi per dos motius que no estaven en dubte: per una banda hi havia l'estrat social que menava la República, els patricis, que havia estat gairebé destruït per les guerres civils. De l'altra, l'expansió de l'Imperi necessitava un gran nombre de legionaris. Recaigué doncs en l'Imperi la tasca d'unir la majoria de les milícies romanes.

La solució
Després de l'anarquia de les dècades anteriors, els romans, tradicionalment oposats contra tota mena de poder en mans d'un sol home, estigueren disposats a posar tot el poder militar en mans d'una sola persona. Llavors August s'avançà, però prou intel·ligentment per no reclamar el títol de rei, sinó que buscà unir totes les forces republicanes al voltant seu, cosa que no li donava poders reials però que li permetia al mateix temps presentar-se com el cabdill de la República. Com ja havia demostrat en el combat contra Marc Antoni, va tornar a mostrar que era un mestre de la propaganda.

Cap al tard de la seva vida va fer aquesta descripció del seu règim:
 En els meus sisè i setè consolats (és a dir: 28 i 27 aC), després que hagués posat fi a la guerra civil, jo, que havia arribat al poder amb el màxim suport públic, vaig portar l'Estat fora de la meva influència i de nou a la lliure elecció del Senat i del poble romà. Per això, essent la meva recompensa, vaig ser anomenat August per decisió del Senat. (...)

 Realitat i propaganda
De fet, quan Octavi tornà a Roma el que buscava era reforçar les antigues nissagues patrícies i reforçar l'autoritat de les institucions republicanes. Per tal d'aconseguir-ho, expulsà del Senat 190 membres que no hi encaixessin pel seu origen social (bé perquè eren cavallers o plebeus designats per Cèsar) alhora que omplia els seients buits del Senat amb gent d'origen patrici. S'autoproclamà princeps senatus, president del Senat, títol que ja se li havia concedit anteriorment i que solament el designava com a primus inter pares, el primer entre els iguals. D'aquest títol en sorgí la designació de Principat per designar l'era del govern d'August, que més o menys significa el mateix que "el govern del primer dels ciutadans". El nou princeps causà un gran impacte entre la població de Roma quan, l'any 28 aC, decidí derogar totes les lleis del Segon Triumvirat.

El 13 de gener de l'any 27 aC, el primer dia de l'acte d'estat que celebrava la fi de la guerra civil, Octavi posà de nou en mans del "purgat" Senat l'autoritat per damunt de totes les forces militars de les províncies. Amb això, l'instaurà de nou com a l'òrgan de poder central de tot l'imperi. La República, formalment, havia estat reinstaurada i la versió propagandística d'August arribà a ser tan convincent (i convenient), que arreu es parlava de la res publica restituta, la república reinstaurada.

El mateix dia, emperò, el Senat tornà a confiar el govern sobre la meitat de les províncies a Octavià, i precisament era el govern de les províncies perifèriques, allà on hi havia estacionades les legions, el que li fou confiat. Com que Octavià, mitjançant els llegats, mantenia el comandament fàctic sobre totes les legions, seguia sent de facto l'únic cap de l'exèrcit i l'únic patró de la clientela de l'exèrcit i tot això ho feu dins de la legalitat vigent, tot i que forçant-la i pràcticament saltant-se-la. L'imperi, per tant, es dividí entre les províncies d'August i les províncies del Senat. Amb el consolat vitalici que va obtenir l'any 19 aC, esdevingué també la màxima autoritat dels governadors.

Un altre element republicà del nou ordre fou la reinstauració de l'anualitat de les magistratures. Un dels dos consolats normalment era exercit pel princeps mateix. Això canvià amb la revisió de la llei bàsica del Principat de l'1 de juliol de l'any 23 aC, amb la qual August prescindí del consolat durant dos anys. En comptes d'això, s'atribuí la tribunicia potestas vitalícia, però no del càrrec públic designat pels Comicis centuriats, sinó només de la seva autoritat. Fent això obtingué el dret de consultar als comicis, de suggerir lleis i de vetar les decisions del Senat. Per tot això, el Principat fou, de fet, una monarquia encoberta, un compromís difícil d'equilibrar: August prescindia del poder absolut i deixava als patricis del Senat prendre'n part, alhora que exercia en solitari les funcions més importants de l'estat i el comandament de l'exèrcit.

 Concessió del nom d'August
El títol honorífic d'August que li concedí el Senat l'últim dia de l'acte d'Estat de l'any 27 aC es basava en els auguris, un acte de culte per interpretar la voluntat dels déus que el mite atribueix a Ròmul. Per tant, aquest títol igualava el seu posseïdor amb el llegendari fundador de Roma i dotava el màxim poder de l'Estat d'una aura sagrada que els cònsols de l'era republicana mai no van tenir. Aquesta tendència de lligar el poder estatal amb el poder diví es consolidà quan, l'any 13 o 12 aC, morí Lèpid, antic company d'August del triumvirat, el qual, després de ser exiliat, havia pogut mantenir el títol de Pontífex Màxim. August va prendre també aquesta funció i, amb això, també esdevingué el gran pontífex del culte estatal romà i passà a tenir competència en totes les esferes de la religió romana. L'any 2 aC el Senat finalment li atorgà el títol de pater patriae (pare de la pàtria) del qual n'estava especialment orgullós, ja que era molt més que un simple títol honorífic, perquè feia creure a tothom que l'emperador tenia la mateixa autoritat sobre tots els ciutadans de l'Imperi que la que tenia un cap de família romà, un pater familias, sobre els seus familiars.

 Acceptació del nou règim
El nou règim fou acceptat pels romans sense cap queixa. Només les famílies patrícies de l'antic Senat republicà, les quals veien en August un membre aliè a la seva classe, podien amb prou feines alegrar-se del seu derrocament hipotètic. Algunes fonts diuen que una vegada August s'arriscà a entrar només amb una armadura sota la toga al Senat i que només va rebre alguns senadors després d'haver-los escorcollat. Algunes conjures com la del cunyat de Mecenes, Aulus Terenci Varró Murena, i Fannius Caepio, que va ser descoberta l'any 23 o 22 aC, mostren que la política d'August encara suscitava una oposició considerable després del seu nomenament com a princeps. Com que el moment exacte de la conjura no va ser datat, encara avui no s'ha aclarit si va ser el factor que va causar o bé la conseqüència dels ajustaments de l'any 23 aC en el Principat.

Només es demostrà, en part, que el nou règim havia estat finalment acceptat en el fet que August mostrava respecte a les institucions republicanes i als antics costums, els mos maiorum, i drets. Els romans podien dir que l'antiga república i les seves institucions seguien existint, però aquells qui hi estaven políticament interessats descobrien la propaganda d'August en aquestes afirmacions. Van ser decisives les simples realitats que el Principat funcionés (a diferència dels règims de Sul·la i Cèsar) i que no hi hagués cap alternativa realista a August. Un altre factor decisiu que no es pot subestimar és el temps: August va governar més de 40 anys en solitari, més temps que qualsevol altre predecessor seu. Els romans es van acostumar en tot aquest temps al règim del primer ciutadà. Quan va morir August, gairebé no hi havia romans que recordessin l'antiga república. Amb la creació del Principat s'establí un llarg període de pau interna i prosperitat. El nou règim d'August hauria de perdurar 300 anys (fins a l'arribada de Dioclecià al poder).

 Reorganització econòmica i social

Una tasca tan exigent com la reforma de l'estat era l'estabilització interna i externa de l'imperi, la recuperació econòmica, el restabliment de la llei i l'ordre a Roma i les províncies, i la protecció de les fronteres. Les condicions per un auge econòmic després d'Àccium eren millors que en les dècades anteriors. August va poder llicenciar més d'una tercera part de les 70 legions romanes que l'any 31 aC encara servien, és a dir, prop de 80.000 homes dels 230.000 que tenia l'exèrcit. Un exèrcit tan gran en temps de pau no només era massa gran i costós, sinó que deixar massa soldats en servei també representava un perill potencial.

A diferència de 12 anys abans, en què havia hagut de recórrer a confiscacions per indemnitzar els veterans de guerra, ara podia fer servir l'immens botí que li havia caigut a les mans, és a dir, l'erari egipci, per comprar terres. Així és com va sorgir a Itàlia i a les províncies una classe de pagesos que li eren lleials. Els seus seguidors a Roma van ser coberts de diners i càrrecs (per exemple al nou Senat). Així, August creà les noves classes socials en què les bases del Principat haurien de reposar.

 Reorganització de les províncies
A les províncies, les quals s'havien trobat fins aleshores constantment afectades pel pagament de tributs, els moviments de tropes i els exèrcits de pas, tornà una certa prosperitat, ja que el Principat va crear una seguretat jurídica i va impedir el saqueig a què les sotmetien els anteriors magistrats de la república. Els magistrats sempre s'havien rescabalat a les províncies dels costos que la seva carrera política causava a Roma. L'historiador Vel·lei Patèrcul va descriure l'eficàcia de la política d'August anys després de la seva mort de la següent manera:

Tàcit i tot, que solia criticar amb duresa el Principat, reconeixia l'estabilització de l'economia i les condicions de vida com un dels seus grans mèrits i encara avui en dia es considera l'obra política d'August com una obra exemplar.

Al començament del seu regnat August s'encarregà de la reorganització de les províncies en persona. Ja l'estiu de l'any 27 aC va emprendre un viatge de diversos anys de durada pel nord-oest de l'Imperi perquè la Gàl·lia havia estat abandonada des de la conquesta de Cèsar. Després de reorganitzar-la, August va conquerir les zones del nord-oest de la península Ibèrica que encara no pertanyien a l'imperi i les incorporà a la Tarraconense. Va passar els anys vuitè i novè del seu consolat a Tàrraco. Durant el viatge de tornada a Roma l'any 23 aC, August emmalaltí fins al punt que els seus cercles propers creien que moriria. Va aconseguir sobreviure, però va haver de deixar de dirigir les legions en persona.

 Polítiques per a la conservació de la moral i els bons costums

Una de les característiques del regnat d'August va ser un retorn als antics costums i l'antiga moral. L'any 19 aC August rebé del Senat el títol de cura morum, procurador de la moral. L'any següent establí una llei on intensificava les penes per adulteri i introduïa uns deures de matrimoni. Ell mateix no havia predicat, en temps del seu ascens, amb l'exemple de les antigues virtuts romanes (la separació forçada de la seva dona Lívia del seu anterior marit n'és un exemple destacable). Tot i això, veia en els valors tradicionals un mitjà per arreglar la devastació espiritual dels temps de les guerres civils.

La dignitat i l'autoritat del Príncep exigien que August i la seva família fossin els primers a predicar amb l'exemple. Això el dugué a nombroses friccions amb la seva filla Júlia, la qual no es volia sotmetre a la moral del seu pare. L'any 2 aC el mateix August l'acusà d'adulteri davant del Senat i la desterrà a l'illa de Pandatària. Nou anys després, el poeta Ovidi, autor de l'Art Amatòria, va tenir el mateix destí i fou desterrat a Tomis, al mar Negre.

La imatge propagandística d'August com a patró romà a l'antiga, que procura pel benestar dels seus clients, trobà una manera molt destacable de manifestar-se en el seu vast programa d'obres públiques (publica magnificentia), el qual tingué lloc a Roma. En formaven part edificis funcionals com ara aqüeductes i un immens rellotge de sol, però sobretot obres representatives com ara el fòrum d'August, el teatre de Marcel i nombrosos temples, la utilitat dels quals era donar un exemple diari als romans de l'autoritat i el poder d'August. August mateix parla en un informe dels 82 temples que feu construir en un any. Virgili parla, a l'Eneida, dels 300 temples que, en total, feu construir.

 Obres
 Res Gestae Divi Augusti - Autobiografia breu del seu govern
 De vita sua - Autobiografia (perduda)
 Sicilia - oda èpica en hexàmetres
 Ajax'' - Tragèdia

Família d'August
 Gai Octavi, casat per primer cop amb Ancària i en segones noces amb Àcia (filla de Marc Aci Balb i de Júlia Major, germana de Juli Cèsar)
 (d'1) Octàvia Major
 (de 2) Octàvia Menor
 (de 2) Octavi August, casat tres vegades amb Clòdia, Escribònia i Lívia Drusil·la
 (de 2) Júlia, casada amb Marc Marcel, Marc Vipsani Agripa i amb Tiberi: Fills només amb el segon
 Gai Cèsar, casat amb Clàudia Livil·la (germana de Germànic Cèsar)
 Luci Cèsar, promès a Emília Lèpida (mort sense casar-se)
 Júlia, casada amb Luci Emili Paule
 Marc Emili Lèpid, casat amb Drusil·la (filla de Germànic Cèsar)
 Emília Lèpida, promesa a Luci Cèsar, casada amb Api Juni Silà i amb Drus Cèsar
 Agripina Major, casada amb Germànic Cèsar
 Neró Cèsar, casat amb Júlia Drusa, filla de Drus Menor, neta de Tiberi
 Drus Cèsar, casat amb Emília Lèpida
 Gai Cèsar "Calígula"
 Agripina Menor, casada amb Gneu Domici Ahenobarb
 Neró
 Drusil·la, casada amb Luci Cassi i després amb Marc Emili Lèpid
 Júlia Livil·la, casada amb Marc Vicini i amb Quintili Var
 Pòstum Agripa

Notes

Referències


Nagaland Police Department has released a new latest Nagaland police recruitment 2017 notification to fill the vacancies of the 37 Sub Inspectors (SI), Assistant Sub Inspector (ASI) Posts Driver, GD Constable, Fireman, Head Constable, Clerk, Band and more other posts for Male (Men) and Female (Women) Candidates. The candidates who are searching for the state of Nagaland Police Jobs 2017. Those candidates have the best opportunity for these vacancies for 37 SI and ASI posts. Candidates who are interested to apply for this Nagaland Police Sub Inspector Govt Jobs 2017 those candidates can apply through the online process.
Nagaland Police department goes under the direct control of Department of Home Affairs, Government of Nagaland. The Nagaland Police is going by a Director General of Police (DGP), the present officeholder being Shri L.L. Doungel, IPS. The Nagaland Police department, general nature of law enforcement and local civilian police the state of Nagaland. Nagaland Police Recruitment 2017 Notification the police department divisional agency Division of the country of Nagaland State. Over which the agency has usual operational authority. The Nagaland police Recruitment main aim is Security Service Sacrifice in the state of Nagaland.
The applied candidates must be finished their Graduation Degree or B.tech from any perceived organization or college with least qualifying 60 % marks.
Age limit: Nagaland Police Recruitment 2017 eligible candidates minimum age 18 years to maximum age 35 years.
The main physical qualifications are the main important thing for Nagaland police recruitment 2017. The candidates who are applying for the Nagaland police recruitment Bharti jobs 2017. And at first sight qualified the Physical Standards Tests of Nagaland police jobs and Physical Efficiency Test at places finished by the Commission in discussion with the PET. it will be the responsibility of the candidates to verify their eligibility physical qualifications as prescribed in this notice before appearing for PET.
Nagaland Police Recruitment 2017, SI and ASI posts exam pattern and previous examination papers and syllabus can be download at www.nagapol.gov.in, the official site has the information once go through the official web site of Nagaland Police Department. The exam pattern will also help the candidates. Nagaland Police recruitment jobs syllabus of exam pattern to more helpful of the applied persons to the Nagaland police jobs 2017.
To take to print out download the Nagaland Police Recruitment 2017 Notification and keep for future reference.
Candidates need to pay for Nagaland police recruitment 2017 notification pay rules as Rs. 100/- at the time of submission of online Application form to pay the recruitment board.
Further any information about Nagaland Police Recruitment 2017. you can visit our site. here we maintaining Nagaland Police Recruitment 2017 notification details. updates like Admit card and results of this Recruitment and update on the site, just you can follow our www.jobsway.in site.


This spring, as I cut up our seed potatoes, I explained to our 3-year-old, Julia, how potato plants will grow from the tiny "eyes" peeking through the skins.
Isn't that amazing? Like any other seed it has to die in order to bring life: a new plant, bearing fruit. When thinking about seeds I'm often reminded of a spiritual aspect in our lives. When we die to our selfish carnal nature and confess our sins to God, we too can walk in newness of life. Praise be to Jesus for his sacrifice on the cross for us!
Back to our potatoes. Several years ago, my husband, Daniel, and I enjoyed helping each other harvest our potatoes. With a shovel in hand, Daniel did the more strenuous work of turning the sod over a scoop at a time. I followed behind, picking up the potatoes, tossing them into a bucket and dumping them into the wheelbarrow. Julia was impressed to be involved as well. She trailed behind us, picking up the tiny marble-sized potatoes and putting them into her pocket, delighted to have found some her size.
The following day, I made "mush," Daniel's favorite dish made with potatoes. "Mush" is a German word we use for mashed potatoes. Daniel likes when I make a big batch. So I filled a six-quart kettle with potatoes and turned it to mashed potatoes. I've discovered that leftover mashed potatoes can come in quite handy. They can easily be reheated after being refrigerated or frozen. You may want to add a dash of milk when heating leftovers, as they tend to thicken after sitting a while. If you choose to freeze them, you'll notice that they'll be a bit lumpy but, once they've thawed out, simply use a whisk or beater to whisk them into the original smooth, creamy texture once more.
You may want to serve them with gravy or ketchup or — if you're like me — you may want a dab of sour cream on the side as an added bonus. Do you remember the cream stick recipe I shared with you several months ago? It does sound crazy but you may recall mashed potatoes is the one of the key ingredients.
Mix everything together. Then put four ½ cup dabs of the mixture into a frying pan with butter. Fry on medium heat until golden brown on each side. Top with a slice of cheese if desired.
Fill a six-quart kettle with potatoes. Add 1½ inches of water and cover with a lid. Bring to a boil. Simmer until potatoes are fork tender. Drain off water. Mash potatoes until smooth. Add remaining ingredients and then mash everything together. A heavy-duty mixer also works well, instead of mashing by hand. Melt an additional cup of butter on medium heat. Continue heating until butter is browned. Drizzle over mashed potatoes.
Readers with culinary or cultural questions can write to Gloria Yoder, 10568 E. 350th Ave., Flat Rock, IL 62427-2019 or email kwilliams@oasisnewsfeatures.com. To see more on the Amish, go to www.amish365.com.


When children get bored it often causes them to ask their parents to solve their little problem, which in turn makes parents impatient. "Find something to do!", may be the cry of the exasperated parent. This raises two questions: 1) what is boredom and 2) what is to be done about it?
1) A bored schoolchild in a classroom where an uninteresting subject is being taught on a hot day.
2) An adult who can't get motivated to start certain attractive activities.
There must be a complicated link at play between the environment and the desires of the individual. Either you are trapped in the eggshell of boredom or you crack through it and escape.
In retirement the issue of boredom can arise; and in small doses it should not create problems. In case it persists longer-term, you may want to consider your environment and your motivation, that is to say your meaning or purpose now that you have stopped working.
Possible remedies are 1) make small variations in your daily routine to see what interesting and unexpected outcomes might emerge 2) reflect on your life, in order to recall aspirations from the past that you may want to revive.
Boredom is no enemy, it may be the spark of creativity that motivates you to find purpose and meaning.


Here it is New Year's Eve and I've been busy making Valentine's cards, what's up with that?? Here's another creation I made with the Love You Much bundle. It's for a monthly swap that I do with some fellow Stampin' Up! demonstrators.
Here's wishing everyone a safe and Happy New Year! Take time to enjoy your loved ones.
I really love seeing how you 'put it all together.' I love the color combo in this card.
That ribbon really makes this card-well that and the glitter!!!


text:
Go back<
The Downtown Pop Underground
Teach Book
Photo: John Lennon, Yoko Ono and Al Hansen, Courtesy the Al Hansen Archive
Introduction to The Downtown Pop Underground
The 1960s and 1970s produced seismic shifts in American popular culture that can now be felt on a global scale. One major epicenter was downtown New York City, where the inhabitants of a roughly one-square-mile area of Lower Manhattan changed the way we think about music, art, performance, and human sexuality. These events were set in motion by a tight-knit creative community that made sparks fly as they brushed against each other. Expressing themselves without much thought about career development or sound business plans, they did it collectively in the spirit of fun and adventure.
The escapades of these experimental musicians, writers, activists, dancers, film-and video-makers, theatrical performers, and visual artists were set against a backdrop of social decay. New York's economy was decimated by a wave of white flight to the suburbs, starting in the 1950s, and its old industrial base also declined as manufacturers abandoned the city's crowded factory lofts and inadequate transportation systems, favoring the West Coast's tax breaks and better infrastructure. Postwar optimism gave way to rot in many downtown neighborhoods, which were disproportionately affected by deindustrialization. By the early 1970s, New York was in the midst of one of its most violent periods, with 1,691 murders and over 20,000 assaults in 1972 alone.
The rise in poverty and crime was devastating for those who remained, but at the same time the downtown became a magnet for artists and other outsiders. Together, they escaped into music, art, film, theater, and other fantastical worlds—their creativity enabled by inexpensive rents that lifted the burden of securing steady employment. "It was much, much cheaper," recalled underground filmmaker and Village Voice critic Jonas Mekas, a Lithuanian immigrant who came to America after World War II. "Between '53 and '57, I lived downtown on 95 Orchard Street," he said, "and I paid fourteen dollars and ninety-five cents a month, for one floor. That was how cheap it was. During the same period, the same space uptown would be maybe seventy-five dollars, which made a big difference."
Andy Warhol's longtime residence on East Seventy-Fifth Street, in the tonier Upper East Side, stood in sharp contrast to the decrepit downtown environs where he socialized. Manhattan's midtown, sandwiched between these two zones, was the nation's center of cultural power in the decades after World War II. Along with the Broadway theater district, it hosted all three national radio and television broadcasting networks (CBS, NBC, and ABC), as well as major book, newspaper, and magazine publishers. They presented images of Eisenhower-era idealism and a conformist culture—skin-deep representations that would soon be punctured by this book's protagonists.
The peak period of mass media's influence coincided with an explosion of localized independent media. This was enabled by several technological breakthroughs: audiocassette recorders, portable movie and video cameras, and public access cable television. The older medium of print also felt a jolt thanks to the mimeograph machine, a relatively cheap duplicator that was later supplanted by photocopiers and home printers. Mimeo made possible the instant publication of zines that writers distributed in the streets and at indie bookstores, underground cinemas, and do-it-yourself (DIY) performance spaces. Alternative newspapers such as the Village Voice and East Village Other also fostered community connections and encouraged new forms of expression to flourish, as did the free-form New York City radio station WBAI.
The fact that midtown and downtown were just a few subway stops away from each other sparked a dialogue. Unlike other avant-garde scenes that existed outside New York City, the downtown area's close proximity to the nation's media capital helped circulate cutting-edge ideas and innovations. Underground culture and popular culture have traditionally been viewed as diametrically opposed to each other, but the boundaries dividing the two are often blurry. Rather than living in different universes, they developed a mutually constitutive relationship that was transformative—a point underscored by this book's title.
The Downtown Pop Underground examines the intersecting lives of those who played major roles in the downtown arts scenes, creating a whole that was far greater than the sum of its parts. By surveying the social networks they were a part of, we can get a clearer view of how these artists worked across mediums and collaborated with their neighbors.
As a key connector figure, Andy Warhol circulated not only through uptown art circles, but also within the underground film, poetry, theater, and music scenes. He is joined here by an ensemble cast of seven other main characters: H. M. Koutoukas, an outré playwright with a kaleidoscopic way with words; bohemian dancer Shirley Clarke, who evolved into a headstrong indie filmmaker and early video pioneer; Patti Smith, a punk-poet with roots in the underground theater movement known as Off-Off-Broadway; the trashy bleach-blonde Debbie Harry, who imploded the boundaries between pop and punk; Ed Sanders, a mimeo publisher, potty-mouthed poet, and frontman of the Fugs; DIY theater impresario Ellen Stewart, who cultivated an extended family of theater folks; and Hibiscus, the gender-fluid performer and founder of the psychedelic drag troupes the Cockettes and Angels of Light.
These interconnected individuals were nodes within a circuit that linked them to national and international mass-media outlets. Jacked into a system that amplified the downtown underground's subversive signals, their whispered messages could eventually be heard loud and clear. Of course, dozens of other downtown figures also broke new ground and had widespread influence—far more than could be catalogued in a ten-volume magnum opus, let alone this one book. A comprehensive history of this milieu is a fool's errand, so I accepted some constraints.
While sorting through stacks of archival research and over a million transcribed words from my interviews, I gravitated to those individuals who straddled multiple mediums and art forms. This book's primary themes—experimentation, hybridity, and border-crossing—are embodied by Warhol, Koutoukas, Clarke, Smith, Harry, Sanders, Stewart, and Hibiscus. My focus on these eight people and their social networks limited The Downtown Pop Underground's scope, but trading encyclopedic expansiveness for a comprehensible narrative has advantages. A close attention to detail provides nuance that other histories sometimes bury in generalities—and when viewed collectively, these personal experiences shed light on more universal dynamics that drive culture, creativity, and connectivity.
This book is organized into three parts, beginning in the late 1950s with Off-Off-Broadway and concluding in the mid-1970s during the rise of punk rock. Along the way, it ricochets back and forth between Pop Art, pop music, avant-garde rock, contemporary dance, Happenings, alternative newspapers, underground film, public access television, gay liberation, antiwar activism, street poetry, urban planning, and even early reality television—all of which are intertwined in one way or the other. Part One ("Setting the Scenes") shows how downtown artists crossed paths and fed off each other, while Part Two ("Action!") is full of the sort of conflict that marked the Vietnam War and Civil Rights eras. In Part Three ("The Twisted Road to Punk"), that vortex of energy was channeled into a new scene that included many familiar faces from earlier in the book.
The Downtown Pop Underground tracks the movement of these starring and supporting players through time, and also through space. The first chapter opens during the late 1950s in Greenwich Village, a place that attracted oddballs looking for a place to fit in—whether they were peace freaks, artists, homosexuals, or all of the above. That neighborhood has a long bohemian history that stretches back at least to the nineteenth century, and by the 1940s and 1950s it was home to several notable Beat writers, jazz musicians, and visual artists. The West Village, particularly Christopher Street and Sheridan Square, created spaces for gay men to openly experiment and develop new sexual identities.
This was certainly true of the pioneering Off-Off-Broadway theater venue Caffe Cino—located on Cornelia, a one-block-long street that terminates to the north at West Fourth Street. One block to the right of that intersection is Washington Square Park, a central gathering spot for New York's folk and Beat scenes in the late 1950s and early 1960s. The area surrounding the park was filled with coffeehouses, particularly on MacDougal Street, a staging ground that launched Bob Dylan into the pop culture stratosphere and provided a home for more unorthodox folk artists like the Holy Modal Rounders.
On the south side of Washington Square is Judson Memorial Church, less than a five-minute walk from the Cino. It mixed radical art, politics, and performance by hosting experimental music composer and theorist John Cage, choreographer Merce Cunningham, painter Robert Rauschenberg, and so many others. These artists used the church's space to expand the possibilities of mixed media, chance strategies, and nonlinear narrative—all of which dramatically altered the direction of twentieth-century dance, theater, visual art, and musical composition. Judson, along with Caffe Cino and Café La MaMa, also welcomed a large theatrical family that included George Harris III, later known as Hibiscus.
The dividing line between downtown and the rest of Manhattan is Fourteenth Street, where the Living Theatre was housed in an old four-story department store building on the corner of Sixth Avenue, ten blocks north of Judson. Shirley Clarke adapted her first feature film, 1961's The Connection, from the Living Theatre's 1959 production of that play, which was a downtown hit. In 1965, Clarke began living and working at the Chelsea Hotel—about nine blocks north of the Living Theatre, on West Twenty-Third Street and Seventh Avenue. A kind of downtown annex, this residential hotel housed many artists and bohemians through the years: poet Allen Ginsberg, philosopher Simone de Beauvoir, singer Janis Joplin, couturier Charles James, and playwrights Arthur Miller, Tennessee Williams, and Sam Shepard, to name but a few of the dozens of prominent figures who lived there at one time.
Patti Smith also spent time in the Chelsea after moving to New York in 1967, not long after fellow Jersey girl and future Blondie singer Debbie Harry settled on the Lower East Side. Much of the pop music Harry and Smith listened to as adolescents was a product of record companies and song publishers that were located in the midtown area. The music industry was concentrated around the Brill Building at 1619 Broadway, which was packed with songwriters who pitched their musical products to hit-seeking record labels. Midtown was also Manhattan's primary entertainment district, where popular and highbrow fare could be enjoyed in Broadway theaters, Radio City Music Hall, and Carnegie Hall. Additionally, the area had several large movie palaces, such as the Bryant Theatre on Forty-Second Street.
Midtown was home to the original location of Warhol's studio, the Factory, which was known for its silver spray-painted decor, electric atmosphere, and eclectic cross-pollination of people and scenes. The studio's name was inspired by the artist's assembly line–like production of silkscreened prints and, a bit later, underground films and music. Unlike many critics of mass culture during that time, Warhol didn't draw distinctions between the downtown's "purer" kinds of artistic expression and the "commercial" products pumped out of these midtown office buildings. This flattening of cultural distinctions helped usher in a new postmodern aesthetic.
Warhol lived uptown and worked in midtown, but his heart was very much tied to the downtown's arts scenes. In 1967, he moved the Factory to 33 Union Square, between East Seventeenth and Eighteenth Streets in Manhattan. Across Union Square Park was a restaurant and bar named Max's Kansas City, one of Warhol's regular haunts even before the move. Max's became a key destination where radical politics, painting, poetry, rock 'n' roll, and Off-Off-Broadway theater crossed paths, and the downtown's center of gravity continued shifting eastward as the 1960s progressed.
People moved away from Greenwich Village to the much cheaper Lower East Side, which nurtured everything from avant-garde poetry to the radical Puerto Rican nationalist organization the Young Lords. It was also where poet and indie mimeo publisher Ed Sanders opened his Peace Eye Bookstore, where he used to crank out printed matter on his mimeo machine and rehearse with his irreverent underground rock band the Fugs. Peace Eye was located between Avenues B and C, on East Tenth Street, in what was later known as Alphabet City—where the cost of living was lower, but life was harder. By the mid-1960s, parts of the Lower East Side were renamed the East Village by developers hoping to rebrand the neighborhood's sketchy image, but the streets could still be dangerous.
Ellen Stewart's Café La MaMa was located in the East Village and, like Caffe Cino, was among the first to uproot theater from its midtown home. With seemingly unlimited energy, she charmed the Ford Foundation and shook other money trees to sustain her growing theatrical empire. Stewart was an exemplar of self-invention, a black woman with zero theater experience whose distinctive accent was somewhere between truth and put-on, depending on who she was speaking to. La MaMa cultivated innovative performative styles that eventually injected new life into Broadway theater, as when its star director Tom O'Horgan turned Hair into a pop culture phenomenon in 1968.
A short walk from La MaMa's East Fourth Street location was the Mercer Arts Center, where underground theater, glam rock, video art, and performance art briefly intersected in the early 1970s. After part of the building collapsed in 1973, the music scene that developed at Mercer's shifted to Club 82, a basement disco and proto-punk venue located on East Fourth Street, right next to La MaMa. Just around the corner was CBGB, a large bar at 315 Bowery where many of the scene's key players finally put down roots.
Punk absorbed energy from Off-Off-Broadway, which had been one of the downtown's primal cultural forces since the late 1950s. Underground theater broke down the barriers between performer and audience with provocative low-budget shows in DIY venues, activities that later became associated with punk. In addition to sharing several social connections, punk and Off-Off-Broadway theater made magic by appropriating found materials and makeshift spaces—much like Andy Warhol's silkscreened prints and indie films, Ed Sanders's mimeo publications, Shirley Clarke's film and video experiments, Debbie Harry's trashy camp pastiches, Patti Smith's independently released musical debut, Ellen Stewart's basement theater, H. M. Koutoukas's paper cup telephone props, and Hibiscus's glittering homemade productions staged by his loving family.
Collectively, they blurred several entrenched dichotomies: art and commerce, high and low culture, corporate and independent media, center and margin. The residents of Lower Manhattan may have been subterranean, but their position deep inside America's media capital enabled them to reshape the larger culture by causing the underground to go pop.
The Downtown Pop Underground Online
Check out the people, places, and events discussed in The Downtown Pop Underground, which examines the various arts scenes that thrived in downtown New York City from 1958 to 1976. Learn more about the BOOK, view an interactive MAP, and read about the downtown's intertwined PEOPLE and PLACES. You can also find several other ways to EXPLORE those connections, or do a keyword SEARCH for material adapted from The Downtown Pop Underground.

redpajama_set_name: RedPajamaCommonCrawl


text:
Le New Road Team (en ) est un club népalais de football fondé en 1934 et basé à Katmandou, la capitale du pays.

Vainqueur du championnat népalais à quatre reprises, il dispute ses matchs à domicile au stade Dasarath Rangasala, comme tous les clubs de la capitale.

Historique

 1934 : fondation du club

Palmarès

Entraîneurs du club
Liste des entraineurs
  Raju Kaji Shakya

Annexes

Lien externe
 Site officiel du club

Références

Club de football à Katmandou
Club de football fondé en 1934

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
S.C. Voters Weigh In on YouTube Format About half of the South Carolina's Democratic voters are black — far more than in any other early-voting state — and they're fully aware of their importance in the election. Black voters from Charleston watched Monday's candidate debate and offered feedback.
S.C. Voters Weigh In on YouTube Format
Linda Wertheimer
South Carolina will be among the first states choosing delegates to the nominating conventions in 2008. About half of the state's democratic voters are black — a far larger proportion than in any other early-voting state. And those voters are fully aware of their importance in the process.
A group of black voters from Charleston — the site of the Democratic candidates' debate sponsored by YouTube and CNN – watched the debate Monday and offered their feedback.
Democratic Candidates Face Off in YouTube Debate
Analysis: Slate.com's John Dickerson
Hear NPR's Mara Liasson
Analysis: Video Blogger James Kotecki
Talk About This Story on the "NPR News Blog"
Video questions submitted to YouTube shook up the usual campaign debate Monday night.
The questions, most of them coming from young people, were blunt and earnest, and sometimes bizarre.
The revelations that the questions elicited ranged from the ridiculous to the grave. John Edwards didn't like Sen. Hillary Clinton's bright coral jacket. More seriously, Illinois Sen. Barack Obama would be willing to meet individually with the leaders of Iran, Syria, Venezuela, Cuba and North Korea during the first year of his presidency, while Clinton would not.
"I don't want to be used for propaganda purposes," she said.
Her campaign quickly posted video of her answer online, trying to show she has a different understanding of foreign policy than her chief rival.
"He needs help," Delaware Sen. Joe Biden said after watching a video of a man holding an automatic weapon and asking how the candidates would protect his "baby."
"I don't know if he's mentally qualified to own that gun," Biden said.
Two video submissions featured men singing about taxes and the No Child Left Behind education bill. The first question began with a voter named Zach asking, "Wassup?" Another featured two men from Tennessee playing hillbillies and asking if all the talk about Al Gore entering the race hurt their feelings. "I think the people of Tennessee just had their feelings hurt," Biden responded.
Democratic strategist Kiki McLean said the format got the candidates to speak "in real language, not citing legislative bill numbers."
The candidates were asked whether they would take the presidency at minimum wage. Most said yes. "Well, we can afford to work for the minimum wage because most folks on this stage have a lot of money," Obama said. When Connecticut Sen. Chris Dodd tried to protest that he wasn't in the same league, Obama said, "You're doing all right, Chris."
Questions about health care came from brothers spoon-feeding dinner to a father suffering with Alzheimer's, a woman sitting with her mother suffering from diabetes, a man in a wheelchair and a 36-year-old woman who pulled off her wig and declared her hope to be a breast cancer survivor.
"We should be outraged by these stories," Edwards said, his voice rising as he pounded his podium.
Their struggles fit in perfectly with Edwards' message of the night - there are too many important issues to focus on the $400 haircuts that he got and are dogging his campaign. Candidates were asked to produce their own YouTube-style videos, and Edwards set his to the theme from the 1968 musical "Hair." It includes serious images including several from Iraq and ends with the text: "What really matters? You Choose."
Dodd's video also was about his hair. "The guy with the white hair for the White House," it said. Clinton's video-ad ended with the kicker, "Sometimes the best man for a job is a woman."
The candidates gathered at the military college The Citadel in South Carolina, site of one of the earliest primaries - Jan. 29. Many questions focused on the Iraq war.
Asked if Democrats are playing politics with the war, Rep. Dennis Kucinich of Ohio said yes. "The Democrats have failed the people," he said.
Former Alaska Sen. Mike Gravel said U.S. soldiers are dying in vain. No other candidate would go that far.
Obama took the opportunity to take a slap at his rivals who voted to give Bush authority to invade Iraq. "The time to ask how we're going to get out of Iraq was before we got in," he said, without naming Clinton, Edwards and others.
Gov. Bill Richardson of New Mexico said he's the only candidate pledging to remove troops within six months. "Our troops have become targets," he said. Biden of Delaware said Richardson's goal was unrealistic.
Sensing her position was under attack, Clinton bristled as she argued that U.S. troops must be removed from Iraq "safely and orderly and carefully."
From NPR Reports and The Associated Press


Our Facebook friend Tim Grunwald sent us a clip of YouTube bassist Zeroliser playing a solo bass version of Flume's "Ezra", and I'm glad he did. Zeroliser uses some looping to flesh out the arrangement, which is lush with harmonics, chords, and percussion.
very nice…love the slappy delay stuff. Back in the 80's when I discovered The Edge from U2 I got pretty heavily into that and I still really like it.
Some very pretty layering of bass parts and movement ??


Explor and Mine developer, Barra Resources Limited (ASX: BAR) on 12 April 2019, updated about Mt Thirsty Maiden Mineral Resource.
The Mt Thirsty Cobalt-Nickel Project is situated sixteen- kilometre, North Western direction of Norseman, in West Australia. The project is jointly owned by Barra Resources Limited and Conico Limited (ASX: CNJ) and is called Mt Thirsty Joint Venture (MTJV). The Project comprises of the Mt Thirsty Cobalt-Nickel Oxide Deposits and has the prospects to develop as Australia's next cobalt producer. The MTJV is progressing a Pre-Feasibility Study (PFS) on the project.
The Mt Thirsty North Cobalt-Nickel deposit is of the same style to the main Mt Thirsty Cobalt-Nickel deposit, situated 3km to the south. The Mt Thirsty North Deposit is situated beneath a laterite capped ridge and is hosted in strongly weathered ultramafic peridotite rocks between a sediment-ultramafic-basalt sequence to the west and a thick gabbro-pyroxenite unit to the east. The mineralisation is relatively flat-lying but varies from almost outcropping to greater than 20m below the surface. Immediately below the laterite, goethitic clays are present with an iron content of around 30% (Goethitic Upper Saprolite Domain or RSgo domain).
Total Mt Thirsty Mineral Resource is owned by MTJV and now stands at 26.6Mdt @ 0.113% cobalt and 0.52% nickel. The maiden Inferred JORC 2012 Mineral Resource assessed for Mt Thirsty North consisted of 1.5 Mdt @ 0.092% cobalt and 0.55% nickel.
On the drilling techniques front, 45 air core (AC) drill holes have been drilled at the Mt Thirsty North Deposit. 14 reconnaissance holes were drilled in 2015, and 31 resource definition holes were drilled in 2017 (MTAC751-796). No additional Reverse Circulation (RC) or Sonic Core (SC) holes were drilled at Mt Thirsty North.
About sampling and sub-sampling techniques, it has been observed that the drill hole cuttings were collected in a cyclone and subsequently reduced in volume with a riffle splitter by hand. The cyclone was cleaned between each three-metre rod, and riffle splitters were cleaned as required.
Drill hole spacing is generally 40mE x 100mN, with some holes at 40mE x 50mN in the centre of the deposit. Density, moisture, variography, drilling technique twinning and metallurgical performance has been assumed to be like the Mt Thirsty main deposit based on the similar mineralisation style.
The Samples were crushed, pulverised and analysed for Co, Ni, Mn, Mg, Al & Fe using a four-acid digest with an ICP-OES finish by Bureau Veritas' Perth laboratory. These procedures are considered appropriate for the elements and style of mineralisation.
The geometry of the deposit (shallow, flat-lying nature and low strip ratio) is amenable to open pit mining, and the MTJV has completed a Scoping Study at the main Mt Thirsty Deposit that demonstrated the potential of a mining operation at the site. Pit designs, based on optimised pit shells, completed during the Scoping Study, were used to test for reasonable prospects for eventual economic extraction and it was noted that less than 2% of the mineralisation fell outside the pit limits.
Engineering of the processing plant and capital and operating cost estimating to a PFS level of accuracy at optimised conditions is presently set to begin and is subject to receive funding approval by the MTJV.
On 17 January 2019, the company announced about the encouraging outcomes received from Phillips Find drilling.
The shares of BAR last traded on 10 April 2019, at a price of A$0.029.