text:
A Közép-Nyugat a Népszámlálási Hivatal által létrehozott négy földrajzi régió egyike az Amerikai Egyesült Államokban.

A régió 12 államot foglal magában az Egyesült Államok északi területeinek középső és keleti részén. Ezek Dél-Dakota, Észak-Dakota, Illinois, Indiana, Iowa, Kansas, Michigan, Minnesota, Missouri, Nebraska, Ohio és Wisconsin. A 2010. évi népszámlálás adatai szerint a lakossága  fő. Az országnak mind népességi súlypontja, mind a kontinentális területeinek földrajzi központja ebben a régióban található. Az előbbi Missouriban, az utóbbi Kansasben.

Chicago a régió legnagyobb városa, utána pedig Indianapolis, Columbus, Detroit és Milwaukee következik. Chicago és agglomerációja a legnagyobb nagyvárosi statisztikai terület, amit a Detroiti nagyvárosi terület (vagy Metro Detroit), az ikervárosok, Nagy-Cleveland, Nagy-St. Louis (vagy Metro St. Louis) és a Kansas City-i nagyvárosi terület követ. Sault Ste. Marie a régió legrégebbi városa, amit francia felfedezők és misszionáriusok alapítottak 1668-ban.

A Közép-Nyugat megnevezést az 1880-as évek óta használják, hogy elkülönítsék a területet az Egyesült Államok központi területeitől. A 19. század óta különböző kifejezések terjedtek el. Ilyen például a (eredeti angol "Midwest"-től eltérő) "Middle West", vagy a "heartland". (Szó szerint valamilyen terület szíve, központi területe.) A hasonló régiómegnevezések (mint pl. "Északnyugat", vagy "Régi Északnyugat" és "Középső-Amerika") már kivesztek. A régió négy legnyugatabbi állama (a két Dakota, Kansas és Nebraska) a 19. században még a Régi Nyugat néven emlegetett terület szerves része volt.

A Middletown című könyv 1929-es megjelenése óta a szociológusok a közép-nyugati városokat (és úgy általában a Közép-Nyugatot) az amerikai nemzet "tipikus" megnyilvánulási területének tartják, habár a partmenti városok manapság már sokkal inkább jelennek meg a médiában az amerikai kultúra hordozóiként. Ez a régió magasabb foglalkoztatási arányszámmal (a foglalkoztatottak százalékos aránya a 16 éven fölüli lakosságban) rendelkezik, mint az északkelet, a nyugat és a dél, vagy a Sun Belt államai, ami talán a régió relatíve kisebb népességének tudható be.

Később a Népszámlálási Hivatal két régióra bontotta a Közép-Nyugatot, az Északkeleti központi államokra, más néven a "Nagy-tavak államaira" (Michigan, Ohio, Indiana, Illinois, Wisconsin és Minnesota) és az Északnyugati központi államokra, vagy "préri államokra" (Iowa, Missouri, Észak-Dakota, Dél-Dakota, Nebraska és Kansas).

Definíció

A Közép-Nyugat hagyományos meghatározását az Északnyugati Rendelet az "Északnyugati Terület" és számos a louisianai szerzeménnyel az Egyesült Államokhoz került államban jelölte ki. Az Északnyugati Területeket ismerik "A Nagy-tavak államai" néven is. A louisianai szerzemény államai pedig megjelennek "préri államokként" is.

A Népszámlálási Hivatal által használt Északi Központi Régió név a következőket takarja:
 Dél-Dakota: A louisianai szerzemény és a préri államok része.
 Észak-Dakota: A louisianai szerzemény, a préri államok és 1818 előtt a Red River Kolónia része.
 Illinois: Az Északnyugati Terület és a Nagy-tavak államainak része az Ohio-folyónál.
 Indiana: Az Északnyugati Terület és a Nagy-tavak államainak része az Ohio-folyónál.
 Iowa: A louisianai szerzemény része.
 Kansas: A louisianai szerzemény és a préri államok része.
 Michigan: Az Északnyugati Terület és a Nagy-tavak államainak része.
 Minnesota: Az Északnyugati Terület, a louisianai szerzemény és a Nagy-tavak államainak része, a Red Rivar Kolónia része 1818-ig.
 Missouri: A louisianai szerzemény és az ún. "határ államok" része.
 Nebraska: A louisianai szerzemény és a préri államok része.
 Ohio: Az Északnyugati Terület (a történelmi Connecticuti Nyugati Területek) és a préri államok része az Ohio-folyónál. A délkeleti része Appalachiához tartozik.
 Wisconsin: Az Északnyugati Terület és a préri államok része.

Földrajz

Az Egyesült Államok központi területeit a hatalmas kiterjedésű, Kanada területére is átnyúló, alacsony fekvésű Központi-síkság alkotja. Keleti kétharmada a Központi Mélyföld része. A felszín nyugat felé haladva fokozatosan emelkedik, Kelet-Kansasben belesimulva az ún. Nagy-síkságba. A területek nagy részét errefelé farmgazdaságok művelik.

Annak ellenére, hogy ezek az államok jórészt síkságon terülnek el, magukba foglalnak lankás, alacsony hegyvidéki területeket is. Például a régió keleti részén, nem messze az Appalache-hegység lábaitól, a Nagy-tavak medencéjében fekszik az Ozark-hegység Dél-Missouriban. De ilyen Dél-Indiana, Dél-Illinois egyenletlen felszíne, akárcsak a Driftless-terület Északnyugat-Illinois-ban, Délnyugat-Wisconsinban, Délkelet-Minnesotában és Északkelet-Iowában.

Nyugat felé haladva az Appalache-plató lankás dombvidéknek adja át a helyét, majd (Közép-Ohio területén) farmergazdálkodásra alkalmas területekkel és nagyvárosi régiókkal tarkított síksággá válik. Ez Észak-Amerika központi síkságának keleti széle. A Mississippitől nyugatra fekvő államok nagy részét préri borítja, kivéve Észak-Minnesota tajga-területeit. Illinois az ún. "préri-félszigettel" nyúlik be a régióba, ami a préri-területek egy kiszögellése, keletről, nyugatról és délről lombhullató erdőségekkel határolva.

A geográfusok a Központi-síkságot ketté osztják a Központi Mélyföldre és a Nagy-síkságra. A Mélyföld 1500, míg a Nagy-síkság 5000 láb tengerszint feletti magasságban kezdődik. Így a Mélyföld Minnesota, Iowa, Michigan, Ohio, Indiana, Tennessee és Kentucky államok területén fekszik. Missourinak és Arkansasnak is vannak területei a Mélyföldön, de az Ozark-hegység magasabbra is nyúlik. Kelet-Ohio területei is hasonló topográfiai tulajdonságokkal rendelkezik.

A Központi-síkság nagyrészt egybeesik a Mississippi, illetve a Missouri és az Ohio folyók vízgyűjtő területével. Ezek a folyók már tízmillió éve erodálják a paleozoikumi, mezozoikumi és kainozoikumi üledékes kőzeteket. A Mississippi mai völgye a pleisztocén idején alakult ki.

A csapadék mennyisége keletről nyugat felé haladva csökken, különböző régiókat alakítva ki a prérin, kezdve a nedvesebb hosszú füvű préritől, a vegyes füvű prérin keresztül a Sziklás-hegység lábainál elterülő csapadékmentes területek rövid füvű prériijig. Ez a három préritípus nagyrészt kukorica-szójabab vegyes gazdálkodásnak biztosít területet, de itt található az ún. búza-öv is.

Az északi területek keménylombú erdőit a 19. század végén teljesen kivágták, napjainkban azonban kezdik visszafoglalni a területet. Ohio és Michigan erdőségei fejlődés alatt állnak. Az agrár múlt ellenére azonban a Közép-Nyugat ma főként városias terület.

Történelem előtti idők

Antropológiai és régészeti kutatások szerint az amerikai indiánok nagyjából  éve érkeztek Észak-Amerika területére a Bering-földhídon keresztül. A korai indián koponyák vizsgálata alapján ezek a bevándorlók a mai Japán területén élő ainukkal, a belső-ázsiai, ausztráliai, délkelet-ázsiai és indiai népekkel állhattak rokonságban.

Az európaiak érkezése előtt ezek az emberek népesítették be Amerika nagy kiterjedésű vidékeit nagyjából 1 és 18 millió közötti népességükkel. Rengeteg törzsbe tömörültek, amelyek különböző közösségeket és kultúrákat alkottak. A Közép-Nyugaton az indiánok története három nagy periódusra osztható az európaiak 17. századi érkezése előtt.

Az első az úgynevezett paleoindiánok kultúrája volt. Ők népesítették be a mai Egyesült Államok és Kanada területét a Központi-síkságon és a Nagy-tavak vidékén nagyjából i. e. 12000 és i. e. 8000 között. Akkor vándorolhattak be Észak-Amerikába, amikor az (amerikai terminológiával) wisconsini eljegesedésnek nevezett periódus végeztével a jégtakaró elkezdett olvadni a jégkorszak során.

Ezt az ún. archaikus periódus követte i. e. 8000-től i. e. 1000-ig, majd a Woodland-kultúra i. e. 1000-től 100-ig és a Mississippi-kultúra 900-tól 1600-ig. A régészeti kutatások arra engednek következtetni, hogy a Mississippi-kultúra szülőterülete a mai Saint Louis környékén lehetett Missouriban, ahonnan északkelet felé terjedt ki a Mississippi és Indiana folyók mentén a Kankakee-vízrendszerig, ahol belépett a mai Indiana állam területére. Indianában a Wabash, Tippecanoe és a White-folyók mentén terjedt el.

A Mississippi-kultúrát a halomépítők kultúrájaként szokás aposztrofálni. Az általuk épített, általában temetkezési, vagy ünnepi célokra használt halmok többnyire csonka piramis, vagy lekerekített kúp formát öltöttek, néha hosszúkás gerincekkel. A tetejükre általában házakat, vagy templomokat építettek. Ezek a halmok megtalálhatók a Közép-Nyugattól a atlanti partvidékig, de csak ebben a régióban építettek emlősöket, madarakat és hüllőket formázó halmokat.

A legismertebbeket az Effigy-halmok Nemzeti Emlékpark területén találták északkelet Iowában. Ez a legnagyobb halomegyüttes az Egyesült Államokban. A 206 halom 10,22 km²-en terül el. A Woodland-időszakban, i. e. 500-tól az európaiak érkezéséig, építettek az indiánok halmokat, azonban ezekből sok megsemmisült, amikor az európai farmerek felszántották a vidéket.

Ezek a halmok olyan komplex városi környezet részeként épültek, amelyek rendkívül nagy népességet vonzottak egy helyre. Itt található a legnagyobb, mintegy 30 méter magas halom Mexikótól északra. Ez az úgynevezett Monks-halom a Cahokia-halmok területén az ilinoisi Collinsville közelében.

A halomépítők kultúrája sok különböző törzsi csoportot és törzsszövetséget tömörített, több egyesi kultúrát és hiedelemvilágot egyesítve évezredeken keresztül. Legjellemzőbb közös vonásuk a halom-építészet volt. Ez a gyakorlat, ami vélhetőleg csillagászati célokat szolgált, a kultúráik közös eredetére utalhat.

A halomépítő törzsek a Közép-Nyugaton többnyire földművesek voltak, akik a bővizű folyók termékeny mellékén telepedtek meg. Fejlett mezőgazdaságuk a kukorica, a bab és a tök termelésén alapult. Ebből is kiemelkedett a kukorica termesztése. Bogyók és magok széles skáláját gyűjtötték be az erdőkből, miközben halásztak és vadásztak. Ezzel az intenzív mezőgazdasági termeléssel a halomépítők kultúrája relatíve nagy népességet tudott eltartani.

Történelem

A gyarmatosítás előtti kor

A Nagy-tavak környéki indiánok

A Nagy-tavak vidéke - New York államtól Minnesotáig - jelentős szerepet játszott az észak-amerikai indián kultúrák fejlődésében. A tavak partjai mentén számos törzs élt, köztük a  huronok, az otava, a chippewas vagy ojibwe indiánok, a potawatomik, a winnebagok (vagy Ho-chunkok), a menomineek, a saukok, a neutralok, a meskwaki és a miami indiánok. A legnagyobb létszámmal a huronok és az ojibwe indiánok képviseltették magukat. A folyamatos háborúk következtében azonban számos törzs arra kényszerült, hogy elhagyja korábbi lakhelyét.

Az utolsó öt évszázadban a régiót uraló népek többsége az algonkin nyelvcsaládba tartozott. Néhány szintén algonkin nyelvet beszélő törzs, mint például a Stockbridge-munsee Közösség és a brothertown indiánok, a 19. században költöztek a térségbe a keleti partvidékről. Az irokéz nyelvet beszélő oneida indiánok és a wisconsini ho-chunkok azon kevés törzs közé tartoztak, akik a sziú nyelvcsalád valamelyik nyelvét beszélték. Azonban az ebben a régióban élő törzseknek nem létezett írott nyelvük.

A 16. században az indiánok kőből, fából és csontból készült szerszámokat használtak a vadászathoz és a földműveléshez, valamint kenukat készítettek a halászathoz. Többségük ovális, vagy kúp alakú wigwamban élt, amit könnyen lehetett mozgatni. A különböző törzsek eltérő életmódot folytattak. Az ojibwe indiánok elsősorban vadászok és halászok voltak, míg más törzsek, például a saukok, a meskwakik és a miamik, akik a Nagy-tavak vidékének déli és délnyugati partjainál vándoroltak, egyszerre folytattak vadászó-halászó és földművelő életmódot. Emiatt inkább a nyilt préri felé gravitáltak, ahol a bölények nagy csordáira vadászhattak. Az északi erdőségekben az otava és a potawatomi indiánok kis családi közösségekbe tömörülve vadásztak. A winnebago és a menominee indiánok különböző vadászati módszereket használtak és kiterjedt kereskedelmi hálózatot tartottak fenn a Sziklás-hegységtől és a Nagy-tavaktól a Mexikói-öbölig és az Atlanti-óceánig. A huronok az anyai vérvonalat tartották számon, míg a többi törzs egyértelműen patriarchális társadalomban élt. Minden törzs törzsi vezetők, vagy azok komplex hálózatának uralma alatt állt. Például a huronok matriarchális klánokba tömörültek és mindegyik klánt egy főnök képviselte a tanácsban.

Az egyes törzsek hitvilága is különböző volt. A huronok egy Yoscaha nevű természetfeletti lényben hittek, aki az égben lakik és ő teremtette a világot és a huronokat. Úgy hitték, hogy haláluk után lelkük egy égi városba költözik. Az ojibwe indiánok mélyen vallásos nép voltak, akik a Nagy Szellemet tisztelték. Minden szezonális aktivitásuk a Nagy Szellem imádatáról szólt. A vallást magánjellegű dolognak tartották. Minden egyénnek személyes kapcsolatot kellett kiépítenie a saját védőszellemével, aki vele volt élete minden pillanatában. Az otava és a potawatomi indiánok is ehhez hasonló hitvilággal rendelkeztek.

A Nagy-síkság indiánjai

Ezek az indiánok uralták Észak-Amerika belső síksági és dimbes-dombos vidékét. Változatos lovas kultúrájuk és a gyarmatosítókkal szembeni ellenállásuk az indián irodalom archetipikus elemévé tette őket.

A Nagy-síkság indiánjait általában két csoportba sorolják, amelyek azonban bizonyos mértékig átfedik egymást. Az egyik csoport teljes mértékben nomád életet élt és a bölénycsordákat követte. Néhány törzsük időnként mezőgazdasággal is foglalkozott és kukoricát, valamint dohányt termelt. Ide sorolhatók a feketelábú indiánok, az arapahok, az assiniboine indiánok, a cheyenne-ek, a comanche-ok, a varjú indiánok, a gros ventrék, a kiowák, a lakoták, a lipan és a síksági, vagy kiowa apacsok, a síksági cree indiánok, a siksági ojibwe-k, a sarsik, a shoshone-k, a stoney-k és a tonkawák.

A síksági indiánok (vagy másként préri indiánok) másik csoportja a félig letelepedett törzsek voltak, akik a bölényvadászat mellett falvakban éltek és kukoricát termeltek. Ide tartoztak az arikarák, a hidatsák, az iowa indiánok, a kaw vagy kansa indiánok, a kitsaik, a mandanok, a missouriák, a Nez Perce indiánok, az Omaha indiánok, az osage indiánok, az otoe indiánok, a pawnee indiánok, a Poncák, a quapawak, a Santee indiánok, a wichita indiánok és a sziúk.

A nomád törzsek fő élelemforrása a bivalyhús volt, ami miatt a "bölény kultúra" tagjainak is nevezték őket. Emellett azonban más állatokra is vadásztak, mint például jávorszarvasra és antilopra. A bölény volt az első számú élelemforrás és ennek az állatnak a bőréből és csontjaiból készítettek csészéket, dekorációs tárgyakat, szerszámokat, késeket és ruhákat. (Lásd még: Bölényvadászat.)

Ezek a törzsek a bölények évszakos vándorlását követték. Tipikban éltek, amelyek könnyen felállíthatók és lebonthatók, így alkalmasak a hosszú utak megtétele közben való alkalmazásra. Amikor megjelentek a színen a spanyolok lovai, ezek az indiánok gyorsan átvették ezeket az állatokat a vadászat megkönnyítésére. A 18. század elejére egyes törzsek már teljes mértékben átvették a lovas kultúrát. A puska térségbeli megjelenése előtt lándzsával és íjjal, valamint az ütőfegyverek széles skálájával vadásztak. A lovak megjelenése azonban sokkal egyszerűbbé tette a vadászatot (és a hadviselést).

A sziúk és a dakoták a legnagyobb törzsek közé tartoztak, akik hatalmas területeket tartottak ellenőrzésük alatt a Közép-Nyugati régióban. A nagy sziú nép területe kiterjedt a mai déli és közép-nyugati államok némelyikére is északon Minnesotáig, nyugaton pedig a Sziklás-hegységig. Ebbe beletartoztak a leggazdagabb bölényvadász területek, valamit olyan régiók is, ahonnan rengeteg szőrmét szerezhettek be, ami a franciák és az amerikaiak fontos kereskedelmi partnereivé tette őket, aminek köszönhetően különböző javakhoz és lőfegyverekhez juthattak. Ezzel azonban a sziúk a legerősebb síkvidéki indiánokká válva az amerikai expanzió jelentős gátját képezték.

A nagy sziú nép három részre tagolódott a különböző nyelvjárások és szubkultúrák alapján:
 Isáŋyathik vagy Isáŋathik (A szó jelentése "kés" és egy a mai Minnesota területén fekvő tó nevéről kapták). A két Dakota, Minnesota és Iowa északi területeinek legkeletebbi részén éltek és gyakran nevezték őket santee-knak, vagy keleti-dakotáknak is.
 Iháŋktȟuŋwaŋ-k és Iháŋktȟuŋwaŋna-k (A szó jelentése "falu a végeken"). A Minnesota-folyó térségében éltek. Őket tartották a sziúk középső ágának és a yankton és yanktonai, valamint a wičhíyena névvel is illették őket, valamit rájuk alkalmazták a nyugati-dakota nevet is. (Valamint tévesen "nakotának" is tartották őket.)
 Thítȟuŋwaŋ-k vagy tetonok (A név eredete tisztázatlan. Jelentése talán "a préri lakói". A név a helyiek archaikus nyelvéből származik, akik viszont szívesebben nevezték magukat Lakȟóta néven.): Ők voltak a nyugati sziúk, akik vadászó és harcos kultúrájukról váltak ismertté és gyakran lakota néven emlegetik őket.

A síkvidéki indiánoknak nem volt egységes vallása. Azonban elterjedt volt az animizmus. Úgy gondolták, hogy a világon mindent a szellemek mozgatnak. A hitviláguk középpontjában egyetlen isten állt, akit a sziúk Wakan Tanka ("Nagy Szellem") néven neveztek. A Nagy Szellem hatalommal rendelkezett minden felett, ami valaha is létezett. A síksági indiánok úgy hitték, ha áldoznak neki, az erősebbé teszi őket. A Földanyát minden szellem szülőanyjának tartották. A szellemek tisztelete mindennapos rituálé volt. Néha egyedül imádkoztak, máskor viszont összegyűltek vallásos ceremóniáikra. Utóbbiak legfontosabbika az úgynevezett naptánc volt, aminek során a résztvevők négy napig táncoltak egy szent tárgy körül, egyesek pedig öncsonkítást hajtottak végre, miközben tekintetüket a Napra emelték. Úgy hitték, ez az áldozat arra készteti a hatalmas szellemeket, hogy megvédjék őket.

Ma a sziúk rengeteg helyi önkormányzatba tömörülnek számtalan rezervátumban, közösségben a két Dakotában, Nebraskában, Minnesotában és Montanában, valamint a kanadai Manitoba és Dél-Saskatchewan területén.

Felfedezők és korai telepesek

Új-Franciaország

Az európaiak megtelepedése a térségben a 17. században kezdődött, amikor francia felfedezők nyomán Új-Franciaország nevet kapta a régió. A területet a franciák tárták is fel, Jacques Cartier 1534-es Szent Lőrinc-folyó-menti expedíciójával kezdődően. Végül azonban 1763-ban lemondtak Új-Franciaországról Spanyolország és Anglia javára.

Fénykorában, 1712-ben (az utrechti béke előtt) Új-Franciaország Új-Fundlandtól a Sziklás-hegységig és a Hudson-öböltől a Mexikói-öbölig terjedt. A territóriumot utána öt kolóniára osztották, külön-külön adminisztrációval. Ezek voltak Kanada, Acadia, Hudson-öböl, Plaiscana, Új-Fundland és Labrador és Louisiana.

Az utrechti béke értelmében Franciaországnak le kellett mondania Acadia, a Hudson-öböl és Új-Fundland kolónia fő területeiről, valamint Île Royale kolónia megalapításáról a Cape Breton-szigeten.

Marquette és Jolliet

Sok király és amerikai település remélte, hogy ő találhatja meg a híres Északnyugati átjárót, azt az utat, amin át hajóval el lehet jutni, az Újvilág kikerülésével az Indiákra, Délkelet-Ázsiába. Az Északnyugati átjáró felfedezése komoly helyzeti előnyhöz juttatta volna a felfedező nemzetet, mivel ezzel közvetlenül le tudta volna folytatni a kelet-ázsiai javak kereskedelmét, úgy, hogy közben vetélytársait akadályozva ellenőrzi az átjárót magát is.

1673-ban Új-Franciaország (akkor Québec, amit Samuel de Champlain alapított) kormányzója elküldte Jacques Marquette-t, egy katolikus papot és misszionáriust és Louis Jolliet-et, egy francia-kanadai szőrmekereskedőt hét további felfedezővel együtt, a rejtélyes átjáró felkutatására. A kis expedíció útját Quebec felől Michigan északabbi félszigete felé kezdte. Kenukon keltek át a Michigan-tavon és a mai wisconsini Green Bay-nél szálltak partra, a Róka-folyó torkolatánál. Helyi indiánokkal találkoztak, akik beszámoltak nekik számos hajózható folyóról a térségben. Miután átemelték kenuikat a Wisconsin-folyóra, 1673. június 17-én érték el a Mississippi-folyót.

Marquette és Jolliet hamar rájött, hogy a Mississippi nem lehet az északnyugati átjáró, mint azt először hitték, mivel az dél felé folyik. Ennek ellenére azonban folytatták az útjukat és feljegyzéseket készítettek a tapasztaltakról. A helyi harcsákat tigrisfejű, vadmacskaorrú és pofaszakállas szörnyekként írták le. Bivalycsordákkal is találkoztak, amiket azonban marhának írtak le. A páros egészen a Mississippi és az Ohio-folyók találkozásáig, a mai Saint Louisig evezett le és a Mississippi és az Arkansas-folyók találkozásánál fordult vissza. Rájöttek, hogy a Mississippi a Mexikói-öbölbe folyik, és nem akartak konfrontálódni az annak partvidékét uraló spanyolokkal.

A Marquette-Jolliet-expedíció 1674-ben érte el ismét az Illinois Területet, az első európaiakká válva, akik a mai Chicago területén töltötték a telet. Mint az Illinois Konföderáció szívesen látott vendégei, részt vehettek az indiánok ünnepségén, olyan ceremoniális ételeket fogyasztva, mint például a sagamite.

Marquette és Jolliet váltak ezzel az első európaiakká, akik feltérképezték a Mississippi felső folyását. Ennek ellenére nem ők fedezték fel a Mississippit. A helyi indiánok már évezredek óta használták a folyót és a spanyol Hernando de Soto is elérte már, több, mint száz évvel korábban. Azt azonban felfedezték, hogy vízen könnyebben is meg lehet közelíteni a Mexikói-öblöt a Nagy-tavak vidékéről, rájöttek, hogy a térségbeli indiánok barátságosak és a térség természeti kincsekben igen gazdag. Ezen tudás birtokában a LaSalle vezette franciák kiépítettek egy 4000 mérföld hosszú kereskedelmi hálót, hogy a következő másfél évszázadban kiszipojozzák a térséget.

A következő évszázadban francia misszionáriusok és szőrmekereskedők települések hálózatát alakították ki a Mississippi és a Nagy-tavak mentén.

Brit kolonizáció

A francia uralom a Mississippitől keletre 1763-ban lezárult a francia-indián háború eredményeként. A britek az 1750-es években jelentek meg az Ohio Területen. Az 1763-as királyi proklamáció átmenetileg visszafogta a terjeszkedést az Appalache-hegységtől nyugatra, de nem állította le teljesen. A Mississippitől nyugatra továbbra is virágoztak az olyan francia városok, mint Saint Louis és Ste. Genevieve.

Franciaország a hétéves háborút lezáró párizsi békében mondott le Új-Franciaország többi részéről Spanyolország és Anglia javára. Anglia kapott meg minden területet a Mississippitől keletre, beleértve Kanadát, Acadiát és Louisiana egy részét, míg Spanyolország megkapta Louisiana nagyobbik felét. Az utóbbi azonban 1800-ban visszakerült Franciaországhoz, Bonaparte Napóleon azonban eladta azt az Egyesült Államoknak (Louisianai szerzemény) 1803-ban, ideiglenesen véget vetve a francia gyarmatosító törekvéseknek Észak-Amerika kontinentális területein.

A brit települések megsokasodtak az Appalache-hegységen átvezető utak és a Nagy-tavak mentén is. Fort Pitt (ma Pittsburgh), az Ohio-folyó torkolatánál, volt a szárazföldi terjeszkedés egyik előőrse. Az első települések a Közép-Nyugaton katonai erődök és kereskedelmi lerakatok körül települtek, mint például Green Bay, Sault Ste. Marie és Detroit. Az első belföldi települések Dél-Ohio, vagy Észak-Kentucky területén jöttek létre, az Ohio-folyó két partján. Ekkor tűntek olyan neves pionírok, mint Daniel Boone, vagy Spencer Records.

A régió termékeny talaja lehetővé tette a telepesek számára, hogy bőséges haszonnal termeljenek gabonaféléket, mint például kukoricát, zabot és, ami a legfontosabb, búzát. A régió hamarosan úgy vált ismertté, mint a nemzet "éléskamrája".

A közlekedés fejlődése

Vízi utak

Két fontos, fejlesztésre szoruló vízi útvonal létezett a Közép-Nyugaton. Az első és legfontosabb az Ohio-folyó volt, ami a Mississippibe folyik. A fejlesztés 1795-ig szünetelt, mivel a Mississippi déli folyása spanyol uralom alatt állt, akik elutasították, hogy az amerikai hajók a folyón keresztül juttassák ki gabonájukat az Atlanti-óceánra.

A másik fontos vízi útvonalat maguk a Nagy-tavak képezték. Az Erie-csatorna 1825-ös megnyitása teljes egészében hajózhatóvá tette a tavak vízrendszerét, elérhetővé téve mindent New York City kikötőjétől a Mississippiig. 1848-ban a Michigan-Illinois-csatorna elkészültével megnyílt a vízi út a Nagy-tavak és a Mississippi és ez által a Mexikói-öböl között. Tavi és folyami kikötők egész sora virágzott fel ezen vízi utak kihasználásával. Az ipari forradalom alatt a Nagy-tavak fontos kereskedelmi útvonallá váltak, amin át el lehetett szállítani a vasércet a Mesabi Range-ről Minnesotából a Közép-atlanti államok acélfeldolgozó üzemeibe. A Szent Lőrinc-víziút (1862; 1959-ig bővítették) megnyitotta a vízi utat a Közép-Nyugat és az Atlanti-óceán között.

Az 1870-es és 1880-as években két klasszikus alkotás született a Mississippi-folyóról. Az Élet a Mississippin és a Huckleberry Finn kalandjai. Mindkettőt a bennszülött missourii Samuel Clemens írta, aki felvette a Mark Twain álnevet. Twain szülővárosa, a missourii Hannibal a korabeli Közép-Nyugat egyik legnagyobb turisztikai látványossága.

Az ohioi és indianai csatornák megnyitottak egy újabb vízi útvonalat, ami összekötötte a Nagy-tavakat az Ohio-folyóval. Az Erie-csatornán át az Ohio-folyóra leszállított közép-nyugati javak lehetővé tették New York felemelkedését, ami ezzel megelőzte Bostont és Philadelphiát.

Vasutak és az automobil

A 19. század közepén épültek az első vasútvonalak a régióban és Chicago a világ egyik legnagyobb vasúti csomópontjává nőtte ki magát. Még ma is, majd egy évszázaddal Henry Ford után, hat Elsőosztályú vasúti pálya fut össze Chicagoban.

1890 és 1930 között sok közép-nyugati város és egyéb település, valamint még a farmok java része is összeköttetésbe került egymással helyiérdekű vasutak vagy villamosok által. A Közép-Nyugaton több HÉV jár, mint az Egyesült Államok bármely más régiójában. 1916-ban Ohio vezetett  kilométeres HÉV-pályájával, a második pedig Indiana volt  kilométernyivel. Ez a két állam adta együtt az egész ország HÉV-hálózatának harmadát. A legnagyobb HÉV-csomópont Indianapolisban volt. A város a 20. század első évtizedében lezajlott 38%-os népességnövekedése is ennek az előnyös helyzetnek tulajdonítható.

Az egyre növekvő számú gépkocsik és buszok versenye azonban visszavetette a HÉV-ek személyszállításban játszott szerepét. Henry Ford és Charles Kettering, akik feltalálták az elektromos indítású és gázolajjal működő gépkocsit, mindketten a Közép-Nyugaton dolgoztak, akárcsak a Wright fivérek.

A polgárháború

A rabszolgaság betiltása és a földalatti vasút

Az Északnyugati Minisztériumi régió a Közép-Nyugat szívében volt az első az Egyesült Államokban, amely betiltotta a rabszolgaságot. (Az északkeleti régióban az 1830-as években zajlott le a rabszolgák emancipációja.) A régió déli határa az Ohio-folyó volt, ami a szabadság és a rabszolgaság határának szimbólumává vált az amerikai történelemben és irodalomban. (Lásd: Tamás bátya kunyhója Harriet Beecher Stowe-tól és a A kedves Toni Morrisontól.)

A közép-nyugati államok, különösen Ohio, építették meg az első "földalatti vasúti" vonalakat, amin keresztül a déli rabszolgák átkelhettek az Ohio-folyón és az Erie-tavat átszelve elérhettek Kanadába. A 19. század elején kezdődő építkezések nyomán a földalatti vasút hálózata az 1850-es és 1860-as években érte el legnagyobb kiterjedését. Egyes becslések szerint 1850-ben  rabszolga szökött meg a földalatti vasúton keresztül.

A földalatti vasúthálózat rengeteg csomópontot, titkos járatot és biztonságos házat foglalt magában, amit szimpatizáns helyiek tartottak fenn. Egyéni szervezéssel is alakultak kisebb, önálló csoportok. Ez segítette a titoktartást is, mivel az egyes csoportok csak egy-egy állomást ismertek, viszont a környezetükről keveset tudtak (és az is róluk). Így a rabszolgák állomásról állomásra utaztak észak felé. Bár a szökevényeket gyakran szállították hajón, vagy vonaton, többnyire gyalog, vagy vagonokban utaztak.

A régiót a rabszolgaság hiánya jellemezte (kivéve Missourit), valamit a szabad pionírok közösségei, az egytermes iskolákban zajló oktatás, a demokratikus öntudat, amit a függetlenségi háború veteránjai hoztak magukkal, a protestáns vallás és a kísérletező szellem. A mezőgazdasági terményeiket hajókon, uszályokon, csónakokon, kenukon és vasúton szállították át az Ohio-folyón.

Véres Kansas

Az első erőszakos konfliktusra, ami a polgárháborúhoz vezetett, két szomszédos közép-nyugati állam, Kansas és Missouri között került sor, ami magában foglalta a rabszolgaellenes szabad állam pártiak és a rabszolgaságot támogató ún. "Határ menti útonállók" szembenállását, ami nagyjából 1854 és 1858 között zajlott a Kansas Területen és Missouri nyugati, határ menti városaiban. A konfliktus akörül a kérdés körül forgott, hogy Kansas szabad, vagy rabszolgatartó államként lépjen-e be az Unióba. A "Véres Kansas" néven elhíresült konfliktus valójában egy ún. helyettesítő háború volt az északiak és a déliek között a rabszolgaság kérdésében. A "Véres Kansas" kifejezést először Horace Greeley használta a New York Tribune-től, mint az eseményt, ami a polgárháború közvetlen előjele volt.

A Véres Kansashoz vezető eseményeket a Kansas-Nebraska törvény lendítette mozgásba. Ez a törvény hozta létre a Kansas és a Nebraska Területet, új területeket nyitva meg a letelepedés számára. Ezzel figyelmen kívül hagyták a Missouri-kompromisszumot, engedélyezve a telepeseknek, hogy a népszuverenitás elve alapján határozzák meg, hogy engedélyezik-e a rabszolgaságot. A törvény abban a reményben született, hogy megteremtheti a kiegyezést az északi és a déli államok között, mivel így a déli államoknak megvan a lehetősége, hogy kiterjesszék a rabszolgaságot az új területekre, míg az északi államok továbbra is fenntarthatják a jogot annak elítélésére saját területükön. Ehelyett azonban ellenzőinek véleménye kapott nagyobb súlyt, akik a törvényt a déli rabszolgaerőn alapuló rendszernek tett engedménnyé degradálták.

Az új Republikánus Párt, ami a Közép-Nyugaton született (Riponban, Wisconsinben, 1854-ben) a törvény ellenében, céljának tekintette a rabszolgaság terjedésének megakadályozását és hamarosan az Észak domináns politikai ereje lett.

Egy látszólag demokratikus eszme, a népszuverenitás elve, kimondta, hogy egy terület, vagy állam lakosai dönthetik el, hogy otthonuk szabad, vagy rabszolgatartó állam legyen-e. Viszont ez azt eredményezte, hogy mindkét oldal aktivistái tömegesen kezdtek el gyülekezni Kansasban. Egy időszakban Kansasnak két kormánya is működött. Mindkettő a saját alkotmánya szerint. A szövetségi hatalom viszont csak az egyiket ismerte el. 1861. január 29-én Kansas szabad államként csatlakozott az Unióhoz, kevesebb, mint három hónappal a Sumter-erőd ostroma előtt, amivel hivatalosan is kezdetét vette a polgárháború.

A nyugalom Kansasban 1856 májusában végleg megtört két esemény által, amiket a polgárháború első lövéseinek is szoktak nevezni. Május 21-én a szabad föld párti Lawrencet Missouriből érkező rabszolgaságpárti fegyveresek kifosztották. Néhány nappal később Lawrence kifosztása okot adott az abolicionista John Brownnak és hat követőjének, hogy kivégezzenek öt embert Pottawatomie Creekben, Franklin megyében, megtorlásként.

Az úgynevezett "határháború" egy újabbat eredményezett a következő négy hónapban, májustól októberig, a felfegyverzett rabszolgaságpártiak és szabad föld pártiak között. Az amerikai hadseregnek két helyőrsége volt Kansasban, az 1. lovas ezred Fort Leavenworth-ban és a 2. dragonyos ezred és a 6. gyalogos ezred Fort Riley-ban. Az összetűzések enyhültek, amikor az új kormányzó, John W. Geary, 1856 végén rávette a missouriakat, hogy térjenek haza. A törékeny béke időszaka köszöntött be, de még évekig voltak kisebb összetűzések.

A kansasi eseményekre adott reakciók megmutatták, mennyire megosztottá vált az ország. A Határ menti útonállókat a déli államokban feltétel nélkül támogatták, annak ellenére, hogy akcióik számos ember életébe kerültek. Északon a Brown és társai által elkövetett gyilkosságokat a többség figyelmen kívül hagyta, egy kisebbség viszont lelkesen üdvözölte.

A kansasi polgárháborús állapotokat a rabszolgaság miatti politikai szembenállás indukálta. A szövetségi csapatokat nem vetették be politikai kérdések eldöntése érdekében, arra viszont az állami kormányzat igénybe vette őket, hogy rendet teremtsen. Úgyhogy végül a kérdés Kansasban békés és törvényes keretek között dőlt el.

Abraham Lincoln megválasztása 1860 novemberében volt az utolsó lépés a déli államok elszakadása felé. Minden próbálkozás a megegyezésre, beleértve a Corwin javaslatot és a Crittenden-kompromisszumot is, elbuktak. A déli vezetők attól tartottak, hogy Lincoln megakadályozza a rabszolgaság terjeszkedését az új államokban és lépéseket tesz a rendszer teljes megszüntetésére is.

A szövetségi kormányzatot 20 (többnyire északi) állam támogatta, ahol már betiltották a rabszolgaságot és öt rabszolgatartó állam, amelyek határ államokként váltak ismertté. Missouri kivételével az összes közép-nyugati állam elutasította a rabszolgaságot. Bár a legtöbb csatát délen vívták, a Kansas és Missouri közti összecsapások folytatódtak és 1863. augusztus 29-én érték el csúcspontjukat a lawrence-i mészárlás keretében. A Quantrill razziájaként is ismert esemény egy lázadó gerilla csoport, Quantrill fosztogatóinak támadása volt, amit William Clarke Quantrill vezetett.

Lawrence-t az tette célponttá, hogy már régóta támogatta az abolicionista mozgalmat, illetve a hírneve, mint a Vöröslábúak és a Jayhawkerek központja, akik szabad föld párti milicista és polgárőr csoportok voltak, akik arról váltak ismertté, hogy megtámadtak és elpusztítottak több rabszolgapárti farmot Missouri nyugati megyéiben.

A lawrence-i mészárlás volt Kansas és az egész Egyesült Államok történetének egyik legvéresebb eseménye. Quantrill bandája, 448 missori-i gerillával, rajtaütött Lawrence-en és kifosztotta azt, megölve 150 embert és felgyújtva az összes gazdasági épületet és a lakóházak többségét is. A szövetségi csapatok által üldözve a csoport Missouriba menekült.

Robert E. Lee tábornok lemondott Észak-virginiai Hadseregéről 1865. április 9-én a McLean-házban, egy appomatoxi udvarházban.

1865. április 14-én John Wilkes Booth, egy déli szimpatizáns, lelőtte Lincoln elnököt. Lincoln másnap kora reggel halt meg. Andrew Johnson követte őt az elnöki székben.

Iparosodás és bevándorlás

A polgárháború után az európai bevándorlás elkerülte az Egyesült Államok keleti partvidékét és a telepesek közvetlenül a belső területekre érkeztek. Németek Ohióba, Wisconsinbe, Minnesotába, Illinois-ba és Missouribe; írek a Nagy-tavak kikötővárosaiba, elsősorban Chicagóba; dánok, svédek és norvégok Iowába, Wisconsinbe, Minnesotába és a Dakotákba és finnek Felső-Michiganba, valamint Észak- és Közép-Minnesotába. A lengyelek, a magyarok és a zsidók a közép-nyugati városokban telepedtek le.

Az Egyesült Államok túlnyomórészt rurális állam volt a polgárháború idején. Ez alól a Közép-Nyugat sem volt kivétel. Az egész régió pontszerű farmok hálózatából állt. A 19. század végén a gyors iparosodás, a bevándorlás és az urbanizáció meghozta az ipari forradalmat. Az ipari termelés magterületét az országban a Nagy-tavak környéki államok adták. Az ekkor kezdődő fellendülés egészen a 20. század végéig kitartott.

A 20. században az afroamerikaiak bevándorlása a déli államokból drámaian megváltoztatta Chicago, St. Louis, Cleveland, Milwaukee, Kansas City, Cincinnati, Detroit, Minneapolis és sok egyéb közép-nyugati város képét. Gyárak és iskolák tucatjai épültek a városokban, amelyek ezreket vonzottak új lehetőségekkel kecsegtetve. Chicago egyedül több százezer afroamerikai lakost szerzett a Nagy Vándorlás és a Második Nagy Vándorlás idején.

A Közép-Nyugat megnevezés története

Az Egyesült Államok első éveiben a régiót a Nyugat néven ismerték. 1789-ben az Északnyugati Rendelet annektálta, létrehozva az Északnyugati Területet, aminek határait a Nagy-tavakban, az Ohio-folyóban és a Mississippiben jelölték ki. Mivel a terület a keleti part és az azon túl elterülő "távoli Nyugat" között feküdt, új megnevezéssel az "Északnyugat" nevet kapta. A 19. század elején minden terület, ami a Mississippitől nyugatra feküdt, a Nyugat kifejezés alá tartozott. Az első alkalom, amikor a "közép-nyugati" kifejezést használták az Egyesült Államok központi területeinek megnevezésére, 1866-ban történt. A "Közép-Nyugat" kifejezés 1894-ben látott napvilágot, lakosait pedig 1916-ban nevezték először "közép-nyugatinak".

A nyugati préri benépesítésével az új megnevezés, a Nagy Préri államai, az Észak-Dakotától Kansasig fekvő államokat jelölte. Később ezen államokat is a Közép-Nyugat részének kezdték tekinteni.

A régi "Régi Nyugat" megnevezés alatt futó államokat ma az "Északkeleti Központi államoknak" nevezi a Népszámlálási Hivatal. A Nagy-tavak államait pedig a lakosai, akárcsak a Mississippitől közvetlenül nyugatra fekvő államokat és a préri államokat "Északnyugati Központi államoknak" nevezik. Manapság a régi Nyugathoz tartozó területek lakosai, akik Coloradótól, Montanától és Wyomingtól keletre élnek, közép-nyugatiként azonosítják magukat.

A Közép-Nyugat egyes részeit, történelmi okokból kifolyólag, ma is az Északnyugat névvel illetik. Ilyen például az Északnyugati Egyetem Illinois-ban. Emiatt a mai Egyesült államok északnyugati területeit, az egyértelműség kedvéért "Pacifikus Északnyugat" néven említik.

Farm- és mezőgazdaság

A Közép-Nyugat jól termő talaját művelés alá vonó első telepesek faekét használtak, amely alkalmas a laza erdei talaj művelésére. A préri területén azonban ez az eke már megakadt a talajban és föld ragadt rá. Ezt a problémát 1837-ben egy illinois-i kovács, egy bizonyos John Deere oldotta meg, aki kifejlesztette az acél ekevasat, ami erősebb volt és átvágta a gyökereket is, termékennyé téve ezzel a préri talaját.

A hosszúfüvű préri vált Észak-Amerika egyik legtermékenyebb kukoricatermelő vidékévé. Emiatt viszont csak kevesebb mint egytized százaléka maradt meg a hosszúfüvű préri területnek eredeti formájában. Azok az államok, amelyek magukba foglalják az eredetileg a hosszúfüvű prérihez tartozó területeket (Iowa, Illinois, Minnesota, Wisconsin, Nebraska és Missouri) magas termőképességű talajukról váltak ismertté, mint a Corn Belt része. Példaként a magas szintű művelésre: Illinois és Iowa a 49. és az 50. helyet foglalja el azon a listán, ami az 50 államot állítja sorba művelés alá nem volt területeik mérete szerint.

A térség termékeny talaja az acéleke használatával együtt lehetségessé tette, hogy az itt fekvő államok farmerei, hogy bőségesen arassák az olyan gabonaféléket, mint a kukorica, a búza és a zab. Emiatt a régió a nemzet "kenyereskosaraként" is ismert.

Vallás

A közép-nyugati lakosok, mint az Egyesült Államok lakosságának java része, túlnyomórészt keresztény.

A római katolicizmus tudhatja magáénak a legtöbb hívet. Arányuk 19 és 29% között változik államonként. A déli baptista gyülekezet tagja Missouri lakosságának 15,42%-a és a többi közép-nyugati állam lakosainak egy kis hányada. A lutheránusok a Közép-Nyugat északi területein vannak többségben, különösen Minnesotában, a két Dakotában nagy skandináv és német lakosságuk miatt.

A zsidók aránya 2.5, míg a muzulmánoké legfeljebb 1%. Többségük a nagyvárosokban él. A felekezeten kívüliek aránya 13-16%-ot tesz ki a Közép-Nyugat lakosságából. A felmérések azt mutatják, hogy a közép-nyugatiak 54%-a rendszeresen jár templomba.

Zene

A 20. századi afroamerikai bevándorlás miatt nagy méretű afroamerikai közösség él a régió nagyvárosaiban, annak ellenére, hogy számuk nem olyan magas, mint a déli államokban. Az ipar és a kultúra, a blues és a rock and roll találkozása a zenei kultúra újsütetű fellángolásához vezetett a Közép-Nyugaton a polgári jogi mozgalmak utáni években, hozzájárulva a dzsessz, a funk, az R&B és az olyan új műfajok, mint a Motown Sound és a techno kialakulásához.

A Chicago blues elektromos hangzása jellemzi a műfajt, amit a Chess és Alligator lemezkiadók népszerűsítettek és megjelent olyan filmekben is, mint A Keresztapa és A Blues.

A rock and roll először 1951-ben jelent meg új műfajként Clevelandben, Ohióban. Alan Freed népszerűsítette és ő alkotta meg a rock and roll kifejezést is. Az 1950-es évek közepétől a rock and roll az Egyesült Államok jellemző zenéje lett, az 1940-es évekbeli Rhythm and blues-zára épülve, ami a korai blues, boogie-woogie, dzsessz és szving elemeiből alakult ki. Ezen kívül megihlette a gospel, a country és a hagyományos folk is.

Freed rock-leírása segített létrehozni a Rock and Roll Hall of Fame-et Clevelandben.

Kultúrák találkozása

A Közép-Nyugat különböző definíciói a terület határát a Közép-Egyesült Államok, illetve a Nagy Síkság, illetve a Nagy-tavak, vagy a Rust Belt határában határozzák meg. Míg néhány város Kansasban, Iowában, a Dakotákban és Nebraskában tökéletesen reprezentálja a klasszikus közép-nyugati hangulatot, mások szerint a Rust Belt városai a Nagy-tavaknál - a 19. és 20. századi bevándorlás, az előrehaladott iparosodás és a katolikusok nagy száma miatt - ma már egy új közép-nyugati képet teremtettek.

A hagyományos értelemben vett Közép-Nyugat egyes részei ma már nem látszanak képviselni a régió jellegzetességeit, míg más területek, amelyek sosem tartoztak a Közép-Nyugathoz, ugyanezen okból kifolyólag bele kerültek. Ezek az érvek általában történelmi, kulturális, ipari és demográfiai alapokon nyugszanak. Egyes területek besorolása a Közép-Nyugatba sokszor eltérő lehet a régión belül és sokszor inkább a befogadás tendenciái kerülnek előtérbe a kirekesztéséivel szemben.

Két másik régió, Appalachia és az Ozark-hegység, geográfiailag átfedésben vannak a Közép-Nyugattal - Appalachia Dél-Ohióban és az Ozark-hegység Dél-Missouriban. Az Ohio-folyó sokáig Észak és Dél határa volt, ahogy a Közép-Nyugaté és a Felső-Dél-Egyesült Államoké is. Az összes dél-közép-nyugati államnak, mint például Missourinak, számos déli jegye fedezhető fel. Missouri például rabszolgatartó állam volt egészen a polgárháborúig.

Nyugat-Pennsylvania, ami Erie és Pittsburgh városait is magába foglalja, a Nyugat-New Yorki Buffaloval együtt történelmileg a Közép-Nyugathoz áll közel, de azonos jegyeket mutat Appalachiával és az északkeleti államokkal is.

Kentucky-t ritkán tekintik a Közép-Nyugat részének, viszont néhány esetben hasonló jegyeket mutat. A Népszámlálási Hivatal a déli államok közé sorolja és kulturális okokból kifolyólag is inkább oda illik.

Nyelvészeti karakterisztika

A közép-nyugati akcentus eltér a déli és az északkeleti városi környezetben beszélt nyelvétől. Kisebb mértékben, de a nyugati államokban beszélt nyelvtől is eltér.

Sokak a közép-nyugati nyelvjárást definiálják a standard amerikai angol nyelvként. Ezt a nyelvjárást preferálja sok országos rádió és televízió társaság.

Ennek oka valószínűleg az, hogy sok prominens média-személyiség - mint például Walter Cronkite, Harry Reasoner, Johnny Carson, David Letterman, Rush Limbaugh, Tom Brokaw, John Madden és Casey Kasem - ebből a régióból származik. A National Geographic Magazine 1998. novemberi számának egy cikke az Omahába települt telemarketing cégek kiugró számát a térség lakóinak "semleges akcentusával" okolja. Manapság a Nagy-tavak környéki városokban a magánhangzó elmozdulás távolabb viszi az akcentust a standard kiejtéstől.

A minnesotai és wisconsini akcentus az Észak-Dakota nagy részén és Michigan északi félszigetén tapasztalhatóhoz hasonlóan ma Észak-közép-nyugati akcentusként (vagy "minnesotai akcentusként") jelenik meg, amit a skandináv és a kanadai befolyás formált.

Missourira, speciálisan, három akcentus jellemző: az északi középső területi, az állam legészakabbi területein; a déli középső területi, az állam nagy részén egy jellegzetes változattal St. Louisban; és a déli, az állam délnyugati és délkeleti részén, a déli területek közepén kidudorodva elfoglalva kb. az állam harmadát.

Főbb nagyvárosi körzetek

Politika

Történelmi idők

A Közép-Nyugat mindig is kritikus tényező volt a szövetségi szintű politikában, mivel az államok politikailag megosztottak és a választási eredmények mindig vitatottak. Különösen a 19. század végén és a 20. század elején mindkét nagy párt ebből a térségből választotta mind elnök- mind alelnökjelöltjét.

A Republikánus Párt, az Egyesült Államok két nagy pártjának egyike, Riponban született, Wisconsin középső-keleti részén, az 1850-es években. Megalakulásakor egyik fő pontja a rabszolgaság elterjesztésének megakadályozása volt az új államokban. A párt a protestáns eszméket hangsúlyozta. A kemény munkaerkölcsöt, a takarékosságot, az önállóságot, a demokratikus döntéshozatalt és a vallási toleranciát.

Az 1890-es években a búzatermelő területek voltak a fellegvárai a populista mozgalomnak a préri államokban. A mozgalom 1896-ban szűnt meg.

Az 1890-es években induló középosztálybeli progresszív mozgalom is elterjedt a régióban (ahogy más régiókban is). Fő központja Wisconsin volt. A korrupció ellen küzdött a hatékonyság nevében. A modernizációt alkalmazták és a szakértői megoldásokat a társadalmi, gazdasági és politikai problémákra. Theodore Roosevelt 1912 Progresszív Pártja széles körű támogatottságra tett szert a régióban, magáénak tudva Michigant, Minnesotát és Dél-Dakotát. Id.Robert M. La Follette 1924 Progresszív Pártja hasonló trendet mutatott, szülőállamával, Wisconsinnel a középpontban. A Közép-Nyugat - különösen a Chicago nyugati területei - mindig is az izolacionizmus fellegvára volt. Annak a híve, hogy Amerikának nem szabad belefolynia a külföldi összeütközésekbe. Ezt a nézőpontot főleg a német- és a svéd-amerikai közösség támogatja, olyan vezetőkkel, mint Id. Robert M. La Follette, Robert A. Taft és Robert McCormick ezredes, a Chicago Tribune kiadója.

A közép-nyugati politikai eseményeket gyakran fűszerezik tiltakozó mozgalmak, amikben különösen a helyi kisebbségi közösségek játszanak fontos szerepet, mezőgazdasági, szociális és populista alapokkal. Ez különösen a 20. század elején volt igaz, amikor Milwaukee volt a szocializmus fellegvára az Egyesült Államokban, megválasztva három szocialista polgármestert és a történelem egyetlen szocialista képviselőjét a kongresszusban (Victor L. Berger). A Nagy-tavak környéki nagyvárosi régiók általában a legliberálisabbak a Közép-Nyugaton, a liberálisok aránya pedig fokozatosan csökken dél és nyugat felé elmozdulva az agrárvidékek felé. A Nagy-tavak vidéken született sok olyan neves politikus, mint a La Follette-család, Eugene V. Debs, munkásvezető és az Amerikai Szocialista Párt ötszörös elnökjelöltje, valamint Gus Hall, a Kommunista Párt vezére. Minnesota olyan liberális politikusokat adott az országnak, mint Paul Wellstone, Walter Mondale, Eugene McCarthy és Hubert Humphrey, valamint a neves zenész, Bob Dylan.

Jelenkori trendek

Napjainkban a Közép-Nyugat sok ún. váltóállam otthona, ahol sem a Republikánus, sem a Demokrata Pártnak nincs biztos többsége. A Közép-Nyugat északi államai, Illinois, Minnesota, Wisconsin és Michigan, a demokraták felé húznak, de a 2010-es választások bizonysága szerint esetenként a másik oldalra is átszavazhatnak. Indianát általában republikánus erősségként tartják számon, ami viszont nem akadályozta meg azt, hogy az állam a 2008-as amerikai elnökválasztáson Barack Obama személyében 44 év után először a demokrata jelöltet válassza meg. 2008 előtt Missouri mindig a később győztes jelöltet támogatta az elnökválasztáson, a 20. század elejétől kezdve (egy kivételtől eltekintve). A 2010-es időközi választások eredményeként a republikánusok birtokolják Illinois, Minnesota és Missouri kivételével az összes közép-nyugati állam kormányzói székét. (Az egykamarás nebraskai törvényhozás hivatalosan párton kívüli.)

Illinois kormányzatát jelenleg a demokraták uralják. Szövetségi szinten 1 demokrata és 1 republikánus szenátoruk van, illetve 11-8 arányban republikánus többségük a képviselőházban. Az illinois-i választók az elmúlt öt elnökválasztáson (1992, 1996, 2000, 2004, 2008), igen nagy ingadozással, de inkább a demokrata jelöltet preferálták.

Iowát sok felmérés a legmegosztottabb államnak tartja az országban, annak ellenére, hogy az elmúlt legalább tizenöt évben mindig demokrata vezetése volt. Iowának 1999-től kezdve mindig demokrata kormányzója volt egészen Terry Branstad újraválasztásáig a 2010-es időközi választásokon. (1983 és 1999 között is ő volt a kormányzó.) Az államnak az 1980-as évek eleje óta mindig 1 demokrata és 1 republikánus szenátora volt. A képviselőházban jelenleg 5 képviselőjükből 3 demokrata. A legutóbbi 5 elnökválasztásból pedig 4 alkalommal (1992, 1996, 2000, 2008) a demokrata jelöltre szavaztak. A 2010-es időközi választások eredményeként a republikánusok jelentős többséget birtokolnak az iowai képviselőházban, míg a Szenátus demokrata többségű.

Minnesota választói a legrégebb óta választják meg folyamatosan a demokrata elnökjelöltet az összes állam közül. Ez az állam volt az egyetlen (Washington D. C-vel együtt), amely Walter Mondale-ra szavazott Ronald Reagan ellenében 1984-ben. (Ezt az is magyarázza, hogy Mindale innen származik.) Azonban jelenleg mind Iowában, mind Minnesotában elég szűk a demokraták mozgástere. Minnesota 2003-ban republikánus kormányzót választott, majd 2007-ben újraválasztotta (2011 óta ismét demokrata a kormányzó), valamint a legszigorúbb fegyverrejtegetési törvényt fogadta el az egész országban. A 2010-es választások eredményeként a republikánusok birtokolják a Minnesotai Törvényhozás mindkét házát.

Ohio folyamatos küzdőtér az elnökválasztásokon. Egy republikánus sem nyerte még meg az elnökválasztást úgy, hogy nem győzött Ohióban. Ez a trend járult hozzá Ohio hírnevéhez, mint az első számú váltóállam. Állami szinten azonban jelenleg a republikánusok uralják. Egy bíró kivételével a Legfelsőbb Bíróságon, minden választott állami hivatalnok republikánus, illetve többségük van a Képviselőházban és döntő többségük a Szenátusban. A szenátusban 1 demokrata és 1 republikánus szenátoruk van, a 2010. évi képviselőházi választások eredményeként pedig a 18-ból 13 képviselőjük republikánus.

A Nagy Síkság államai közül Nebraska, Kansas, Észak- és Dél-Dakota hosszú évtizedekig republikánus erősségek voltak. Ez a négy állam 1940 óta minden elnökválasztáson a republikánus jelöltre szavaz, kivéve Lyndon B. Johnson győzelmét Barry Goldwater felett 1964-ben. Bár a két Dakota gyakran delegál demokratákat a Kongresszusba, a 2010. évi választások óta mindkét állam kongresszusi képviselői többségében republikánusok. Nebraska a kormányzói székbe és a Szenátusba demokratákat választott az elmúlt években, de a képviselőházi küldöttjeik 1995 óta mind republikánusok. Kansas 1956 óta többségében demokrata kormányzót választott, de 1932 óta egy demokrata szenátort sem választott meg. Jelenleg mindkét szenátora és mind a négy képviselőházi küldötte republikánus.

Missourire egyfajta "vezérállamként" tekintenek. Az ún. Mutasd-Meg-Állam ("Show-Me-State") 1904 óta mindössze kétszer (1956 és 2008) nem a későbbi győztes elnökjelöltre szavazott. (2008-ban a republikánus John McCain győzött itt.) Missouri ülőhelyei a Képviselőházban általában egyenletesen oszlanak meg a két párt között. A nagyvárosokat (Kansas City és St. Louis) a demokraták tartják a kezükben a republikánus vidékkel ellentétben. Azonban a 2010. évi választások eredményeként az állam 6-3 arányban republikánus többségű delegációt küldött a Képviselőházba. A 20. század utóbbi évtizedei óta a demokraták birtokolták az állami szenátust, de 1976 óta a szövetségi Szenátusban mindig megszerezik a republikánusok az állam legalább egyik ülőhelyét.

Az iowai kaukusz

Az iowai kaukusz egy olyan választási esemény, ahol összegyűlik az állam mind az  választókörzetének lakossága és megválasztja küldötteit a megfelelő megyei gyűlésekbe. Iowának 99 megyéje van és ennek megfelelően 99 megyei gyűlése. Ezek a gyűlések választják meg a küldötteket a Kongresszusi Kerületi Gyűlésbe és az Állami Gyűlésbe, akik megválasztják a küldötteket az elektori kollégiumba. A 2012-es kaukuszra 2012. február 6-án kerül sor.

A kaukusz mindig nagy figyelmet kap az elnökválasztás évében. 1972 óta az iowai kaukusz az első fontos esemény az elnökválasztás folyamatában. Annak ellenére, hogy mindössze az ország lakosságának nagyjából 1%-ának delegátusai vesznek részt az eseményen, a kaukuszra mintegy előrejelzésként tekintenek abban a kérdésben, hogy melyik jelölt nyeri el pártja jelölését.

Az iowai kaukusz úgy ismert, mint az elnökjelölt-választás első lépcsője mind a demokratáknál, mind a republikánusoknál.

Jegyzetek

Az Amerikai Egyesült Államok közigazgatása


text:
Home Staff Directory ANG Pei-Hui Rebecca
ANG Pei-Hui Rebecca
Dean, Academic & Faculty Affairs
Office of Academic and Faculty Affairs (AFA), Psychology and Child & Human Development (PCHD)
NIE1-04-05
PhD (Texas A&M University)
MComm (Nanyang Technological University, Singapore)
BSocSci (Hons) (National University of Singapore)
rebecca.ang@nie.edu.sg
Children and adolescents and the quality of their relationships with significant others such as parents and teachers and the impact of the quality of such relationships on child/adolescent familial and school adjustment/functioning, Development and validation of psychological measures, Developmental child/adolescent psychopathology especially antisocial and aggressive behavior and related interventions
Professor Rebecca P. Ang is the Dean of Academic and Faculty Affairs at the National Institute of Education (NIE), Nanyang Technological University (NTU), Singapore. She is also a Professor at the Psychology and Child & Human Development Academic Group, NIE. Her previous appointments at NIE include Associate Dean of Education Research and Co-Lead for the Centre for Research in Child Development at the Office of Education Research and Head of Psychological Studies. Her previous appointments at the then School of Humanities and Social Sciences at NTU include Associate Chair (Research) and Associate Chair (Graduate Studies). Professor Ang has been involved in various capacities at the University and these roles include being a member of the NTU Teaching Council, and having previously served on the NTU IRB and the NTU Senate.
She obtained her PhD in School Psychology (specialising in clinical child psychology) from Texas A&M University, USA. She is a Nationally Certified School Psychologist in the USA, and a Registered Psychologist in Singapore. Professor Ang is a well-cited researcher whose scholarly work has been published in top-tier journals. Her two related interdisciplinary expertise areas within School Psychology are (1) child/adolescent aggression, delinquency and antisocial behaviour including interventions; and (2) scale development and validation of measures assessing children/adolescents' attitudinal, behavioural and socioemotional adjustment. Professor Ang enjoys teaching and uses learner-centred pedagogies to engage students to achieve meaningful outcomes in their learning journey. She is also active in public service, serves on various advisory boards of government ministries as well as voluntary welfare organizations. Some of her previous awards include the International Council of Psychologists Seisoh Sukemune/Bruce Bain Early Career Research Award, Japanese Chamber of Commerce and Industry Singapore Foundation Education Award, the NTU Nanyang Education Award (College), and the Singapore National Day Award - The Public Administration Medal (Bronze).

redpajama_set_name: RedPajamaCommonCrawl


Available from Fabric Teknologies—a family of specialty fabrics.
On Monday, June 19, 2007, nine firefighters died in a blaze that swept through a Charleston, South Carolina, furniture warehouse. In the wake of this tragedy, the following news segment explores the importance of fire-resistant seating barriers.


Theatre Trent is a student levy group of Trent University dedicated to supporting theatrical endeavors throughout the Trent community.
Theatre Trent does not mount its own productions. Rather, we assist aspiring theatre makers in several ways. The first and possibly most important assistance we can provide is through financial support for your project. Do you want to put on a play? We can help you with the cost of space rental for rehearsals and performances, and the cost of equipment rentals, costumes and props. All you need to do is apply.
Theatre Trent also has storage space: The Costume Vault at Sadlier House. This treasure trove of useful stuff – funky, foolish, fearsome and even functional – includes costumes and props from past Theatre Trent productions, all available for borrowing at no cost to Trent theatre makers. You may alter props and costumes for your production. If you would like to browse our inventory just send an email to our account theatretrent@trentu.ca to schedule an appointment to view the Vault.
Theatre Trent has formed a partnership with The Theatre on King (TTOK). If you plan to use TTOK for some or all of your rehearsals or for performances, please contact TTOK directly and arrange times, dates, and costs. Generally Theatre Trent will cover any rehearsals and performances at TTOK. The Theatre on King is an intimate, simple, low maintenance space that is easily transformable for many types of presentations: classes, readings, workshops, dances, rehearsals, performances and more. It is an experiment, a laboratory where both professional and amateur artists will be able to explore, learn and hone their skills, encourage and inspire each other, and create a sense of community. It is located at 159 King Street, Suite 120.
When to apply to Theatre Trent for funding?
Applications for funding are received three times yearly: in the fall (October 15th) for Winter/Spring productions; in the Winter (February 1st) for Spring/Summer productions; and, in spring (May 1st) for Summer/Fall productions.
Fill out the on-line application form and we will contact you. Please be as complete and SPECIFIC as possible. Tell us which venue you will be using and how much they are charging you for what period of time. Tell us how much you will be paying for paint and cardboard and sequins and feather boas and fake blood and tech rentals and roller blades and first aid kits and bandaids. Break your costs right down. And give us a complete participant list. We want to get your money to you as soon as possible. If we have to track you down for more information it stalls the process.
You will be informed of the results within approximately 2 weeks of application. Due to the volume of applications, amounts awarded may be less than requested. Theatre Trent cannot guarantee that every application will receive funding.
Please note that Theatre Trent funds cannot be used to pay artist fees or the fees of technical personnel. Funds also cannot be used to pay for living expenses or beer. Etc!
The executive meets to review each application, discuss the requests, and to decide on the amount to be funded to each group. To be eligible for Theatre Trent funding, productions must have a cast and crew composed of at least 50% current Trent students, alumni, and/or faculty/staff. Funding recipients are required to sign a contract (see sample), and after the production to submit a final report, including receipts and detailed documentation of their budget allocation (see that sample too). Also, all costumes and props acquired through Theatre Trent funding must be returned to Theatre Trent post-production.
For our archives, we also look for audience attendance numbers, and numbers of Trent artists and technical personnel engaged in your work, as well as a copy of your fabulous publicity materials such as posters!
To apply, click on the Online Application Form button and fill out the easy-breezy application form. Also, please examine the Sample Application, the Sample Contract, and the sample Sample Final Report. If your application is approved, you will be required to sign a contract, and also to submit a final report within 30 days of your production's close. Failure to do so will result in future applications to Theatre Trent being DENIED.
Please note: Theatre Trent does not fund salaries.
If you are a Trent student or alumni who needs some funding for a theatre project, and your project meets the above requirements, we want your proposals – the more the merrier!
Theatre Trent is a student levy group of Trent University dedicated to supporting theatrical endevours throughout the Trent community.


text:
George Franklin Richards was born in Farmington, Utah Territory, to Franklin D. Richards and Nanny Lynn Longstroth Richards.
Richards was baptized a member of The Church of Jesus Christ of Latter-day Saints by Oliver Lee Robinson.
Priesthood ordination
Richards was ordained an elder by his father, Franklin D. Richards; he also received his endowment in the Endowment House, Salt Lake City, Utah Territory.
Attends university
Richards began attending the University of Deseret, Salt Lake City, Utah Territory.
Richards graduated from the University of Deseret.
Begins work
Richards began work as a clerk, carpenter, and lumberyard foreman for the Utah Central Railroad Company.
Marries
Richards married Alice Almira Robinson in the Endowment House, Salt Lake City, Utah Territory; they began living in Salt Lake City.
Moves north
George and Alice Richards moved to Farmington, Utah Territory, to take care of Richards's mother.
Home missionary
Richards was set apart as a home missionary in the Davis Stake.
YMMIA president
Richards was set apart as president of the Young Men's Mutual Improvement Association in Farmington, Utah Territory.
Ordained a seventy
Richards was ordained a seventy by Seymour B. Young.
Moves further north
Richards and his family moved to Plymouth, Utah Territory.
Extended stay in Nephi, Utah Territory
Richards and his family left for Nephi, Utah Territory, to help settle the estate of his deceased brother-in-law, Joel Grover; he stayed in Nephi for several months.
Moves to Tooele, Utah Territory
Richards moved to Tooele, Utah Territory, to manage the ranch of his uncle Abraham F. Doremus.
Returns to northern Utah Territory
Richards and his family moved back to Plymouth.
Second counselor in stake presidency
Richards was ordained a high priest and set apart as second counselor to Hugh S. Gowans in the Tooele Stake presidency.
Witnesses laying of Salt Lake Temple capstone
Richards attended services at which Wilford Woodruff laid the Salt Lake Temple capstone.
Attends temple dedication
Richards attended the dedication of the Salt Lake Temple, with the dedicatory prayer given by Wilford Woodruff.
Ordained as stake patriarch
Richards was ordained and set apart as patriarch of the Tooele Stake by Francis M. Lyman of the Quorum of the Twelve Apostles.
Gives first patriarchal blessing
Richards gave his first patriarchal blessing to his son George F. Richards Jr.
Death of daughter
Richards's daughter Amy May died at age four.
Makes changes in work
Richards stopped managing the Doremus farm and purchased his own farm in Tooele; he also started a lumber and implement business in Tooele.
State representative
Richards served in the Utah state legislature as a representative from Tooele County.
Richards's daughter Alverda died at age one.
Newspaper correspondent
Richards became the Tooele correspondent for the Deseret News, the church-owned newspaper published in Salt Lake City, Utah.
First counselor in stake presidency
Richards became first counselor in the Tooele Stake presidency.
Trip with Joseph F. Smith
George and Alice Richards accompanied Joseph F. Smith and other church leaders to the eastern United States to commemorate the one hundredth anniversary of Joseph Smith's birth.
Receives call to apostleship
Richards was called to be a member of the Quorum of the Twelve Apostles.
Ordained an apostle
Richards was ordained an apostle by church president Joseph F. Smith.
Moves to Salt Lake City
Richards and his family moved to Salt Lake City.
June 1916–July 1919
President of European Mission
Richards served as president of the church's European Mission, headquartered in Liverpool, England.
Returns to Utah
Richards arrived in Salt Lake City, Utah, from the European Mission.
President of Salt Lake Temple
The church's First Presidency appointed Richards as president of the Salt Lake Temple.
Set apart as temple president
Richards was set apart by church president Heber J. Grant as president of the Salt Lake Temple, with Joseph Fielding Smith and Albert Davis as counselors.
Alice Richards presides over women working in temple
Alice Richards was set apart to preside over women working in the Salt Lake Temple.
Attends temple dedication in Alberta, Canada
Richards traveled to Alberta, Canada, to attend the dedication of the Alberta Temple.
Attends temple dedication in Arizona
Richards traveled to Mesa, Arizona, to attend the dedication of the Arizona Temple.
Travels to Mexico
Richards accompanied Antoine R. Ivins, a member of the First Council of the Seventy, to Mexico in an attempt to reconcile with a dissident group of church members known as Third Conventionists.
Acting patriarch and temple superintendent
Richards was released as president of the Salt Lake Temple; he was then set apart as acting patriarch to the church and superintendent of all temples by church president Heber J. Grant.
Released as acting church patriarch
Richards was released as acting patriarch to the church.
Sets apart new church president
Richards set apart George Albert Smith as president of church.
President of the Quorum of the Twelve Apostles
Richards was sustained and set apart as president of Quorum of the Twelve Apostles.
Attends Idaho Falls Temple dedication
Richards attended all dedicatory sessions of Idaho Falls Temple.
Death of wife
Alice Richards died in Salt Lake City, Utah.
Alice Richards's funeral
The funeral for Alice Richards was held in Salt Lake City, Utah.
Remarries
Richards married Betsy (Bessie) Hollings.
Richards died in Salt Lake City, Utah.
Richards's funeral was held in Salt Lake City, Utah.
The Church Historian's Press is an imprint of the Church History Department of	The Church of Jesus Christ of Latter-day Saints


text:
›News›Buckeye Marching Band documentary "TBDBITL 141"
Buckeye Marching Band documentary "TBDBITL 141"
May 31, 2021| DFW Buckeye | News
Event: Buckeye Marching Band documentary "TBDBITL 141"
Date & Time: 6/12 Saturday 10am – 12pm.
Location: Virtual https://meet.google.com/zxw-yoxe-aax
RSVP: mikeliang.86@hotmail.com (Free of charge for anyone who signs up)
Hi Buckeyes, let's enjoy together A documentary focusing on life inside The Ohio State University Marching Band. As one of our own DFW student graduated from the Marching band last year, he was in the thick of it, it tells you the real story behind the scene before & after the half time show of each game. The documentary is a passion project for filmmaker and University Communications Director of National Broadcast Media Joe Camoriano. A former national anchor and reporter, video producer and director, Camoriano wrote, produced, directed and edited three previous documentaries: "Jewels of the Sun," "Vanessa's Story" and "Prodigy Brothers."
For introduction & information only, watch the clip of link below on Youtube: https://news.osu.edu/marching-band-documentary-tbdbitl-141-released-on-vimeo/
Share this: Facebook Twitter Google+ Pinterest
2021 OSU Alumni Golf Tournament Adventures of an Interdisciplinary Buckeye – With and Without Gravity


text:
Could global warming really already be a factor in the evolution of wildlife species?
Thursday Nov. 1st, 2018
Scientists credit human-induced global warming with causing many marine and terrestrial wildlife species — such as the chamois mountain goat of the Italian alps — to become scrawnier with each successive generation. Credit: Fulvio Spada, FlickrCC
Dear EarthTalk: Could global warming really already be a factor in the evolution of wildlife species? - Vince Dominick, Camden, NJ
No doubt the quickly changing climate is already triggering various evolutionary shifts in a wide range of species. And while we can't be sure just how different wildlife species will adapt (or not), scientists are already noticing some surprising changes as a result of warming surface and ocean temperatures thanks to human-induced global warming.
To wit, a recent study published in the peer-reviewed scientific journal, Global Change Biology, by scientists from the University of British Columbia, found that the body size of larger fish species decreases 20 to 30 percent for every one-degree Celsius increase in water temperature, given their gills' inability to keep up in our warmer and increasingly oxygen-deprived seas. (The top 2,000 feet of the ocean water column has warmed 0.3 degrees Fahrenheit since 1969, and the speed of the warming is faster than ever.) The researchers add that smaller fish are likely to have an advantage given that their body sizes are less likely to outgrow their respiratory systems. The result could be a profound shift on marine food webs with untold consequences for the health of the ocean, not to mention the state of our dinner plates (nearly a billion people around the world rely on fish as a primary source of protein).
And there's proof that global warming is shrinking wildlife species on land, too. An October 2014 study by scientists at Durham University in Britain found that chamois mountain goats in the Italian Alps weigh 25 percent less than their same age counterparts did 30 years ago. University of Maryland researchers found that six out of seven species of U.S. salamanders studied have shrunk an average of eight percent overall since the 1950s, with each successive generation shrinking in average body size by one percent. Another example comes from a National University of Singapore study that found that ectotherms (toads, turtles, snakes) are also shrinking around the world in response to hotter climatic conditions.
A February 2017 review of scientific literature on global warming's broad footprint on wildlife by 17 researchers collaborating from around the world suggests that we may actually be underestimating how much climate change is affecting wildlife populations. The analysis of 130 studies on the ecological consequences of climate change revealed that 47 percent of land mammals and 23 percent of birds—more than 700 wildlife species overall—have already been affected by global warming. "There has been a massive under-reporting of these impacts," says University of Queensland researcher and study co-author, James Watson, adding that only seven percent of mammals and four percent of birds showing a negative response to climate change are currently listed as "threatened" by the IUCN which maintains the world's "Red List" of endangered species.
"We need to greatly improve assessments of the impacts of climate change on species right now, we need to communicate this to wider public and we need to ensure key decisions makers know that something significant needs to happen now to stop species going extinct," warns Watson. "Climate change is not a future threat anymore."
CONTACTS: Fish study: onlinelibrary.wiley.com/doi/10.1111/gcb.13831/abstract; goats: www.dur.ac.uk/biosciences/about/news/?itemno=22559; salamanders: onlinelibrary.wiley.com/doi/10.1111/gcb.12550/abstract; broad footprint: http://onlinelibrary.wiley.com/doi/10.1111/gcb.13831/abstract.
EarthTalk® is produced by Roddy Scheer & Doug Moss and is a registered trademark of the nonprofit Earth Action Network. To donate, visit www.earthtalk.org. Send questions to: question@earthtalk.org


text:
Denny Griffin, Donna R. Gore
Shattered Lives: Seeking Justice for Sgt. Patrick Rust
Shattered Lives Radio host Donna R. Gore welcomes former NY Investigator and full time crime author, Denny Griffin to give listeners an update on the mysterious circumstances surrounding the death of Sgt. Patrick Rust. Working with the Rust family, Griffin has worked diligently to uncover the clues that will resolve many of the unanswered questions.
Sgt. Patrick Rust
Sgt. Patrick Rust was assigned to the 10thMountain Division headquartered at Fort Drum in Watertown, New York. In January 2007, he returned from deployment to Afghanistan. Following a 30 day leave he was back on post. The then 24-year-old Rust was a local boy and was familiar with Watertown and the surrounding area. He didn't have a driver's license or vehicle.
On Wednesday, March 14, 2007, Sgt. Rust moved most of his personal effects from the barracks on base to share an apartment with a fellow soldier at 156 Sterling Street, Apartment 4, in Watertown.
The following day Patrick rode back to the apartment with his new roommate after they were released from duty at around 5 pm. At around 6:30 they left the apartment in the roommate's car and drove to the Salmon Run Mall. While there Patrick purchased some games for his Gameboy PSP player in the Best Buy store. They then went to the food court and got something to eat at Wendy's. At around 7:50 the pair left the mall and split up a short time later, with the roommate stopping at a tanning salon and Patrick walking back to their apartment.
The next reported sighting of Patrick was between 9 and 10 p.m. at a well-known gay and lesbian bar on Arsenal Street called Clueless. It was an establishment Patrick had never been at before and it is unknown why he went there that night. Patrick reportedly left the bar at around 1 a.m. on March 16 and disappeared. His skeletal remains were found six months later in a farmer's field about five miles outside of Watertown. How he got to that location is unknown and his manner of death is undetermined.
If you have any information regarding how Patrick died, how he got to the location where he was found, or any other pertinent details which may help—or if you know somebody who does—please call the Jefferson County Sheriff's Department at 315 786-2676 or 786-2672.
On Tuesday, September 16, 2014 at 4:00 p.m., you can help to honor Patrick's memory by attending a brief ceremony at BOCES, 20104 State Rt. 3, Watertown, New York—just yards from where his remains were found on that same date in 2007.
Dennis Griffin says:
I retired in 1994, after a 20-year career in investigations and law enforcement in New York State. In 1996 I wrote my first novel, The Morgue. and currently have seven mystery/thrillers published.
My debut in nonfiction, Policing Las Vegas – A History of Law Enforcement in Southern Nevada, was released in April 2005. It covers the evolution of law enforcement in Las Vegas and Clark County from the city's establishment in 1905. My second nonfiction, The Battle for Las Vegas – The Law versus the Mob, tells the story of the Tony Spilotro era in Las Vegas from 1971 thru 1986. It was released in July 2006 and was a Computer Times Editor's Selection in October 2006. That was followed in July 2007 by CULLOTTA, the biography of former Chicago and Las Vegas mobster Frank Cullotta. My latest Mob book is Surviving The Mob, the biography of former Gambino crime family associate Andrew DiDionato, which hit store shelves in January 2011.
In October 2012 my first entertainment book, House Party Tonight, the story of legendary saxophonist Don Hill, was published by Houdini Books. And that December Rogue Town, the true story of crime and corruption in Stamford, Connecticut, was published by Houdini.
La Bella Mafia, the story of a woman who survived and overcame a life of physical and sexual abuse, was released in October 2013. Two months later Hole in the Wall Gang, a sequel to CULLOTTA was published. At present I'm working on two true crime projects.
I served as co-host of the popular Blog Talk Radio show Crime Wire, as a consultant to the Vegas Mob Tour, and am currently speaker coordinator for Mob-Con.
I'm an active member of the Wednesday Warrior Writers, Public Safety Writers Association and GLAWS.
This entry was posted in: Denny Griffin, Donna R. Gore
Tagged with: Dennis Griffin, Donna R Gore, Sgt. Patrick Rust, Shattered Lives Radio, Unsolved Crime, Unsolved Homicide
Previous PostShattered Lives: Offender Focused Domestic Violence Initiative
Next PostAudio Books: Don't You Love Them?


text:
Q: Parameter names in Python functions that take single object or iterable I have some functions in my code that accept either an object or an iterable of objects as input. I was taught to use meaningful names for everything, but I am not sure how to comply here. What should I call a parameter that can a sinlge object or an iterable of objects? I have come up with two ideas, but I don't like either of them:

*

*FooOrManyFoos - This expresses what goes on, but I could imagine that someone not used to it could have trouble understanding what it means right away

*param - Some generic name. This makes clear that it can be several things, but does explain nothing about what the parameter is used for.

Normally I call iterables of objects just the plural of what I would call a single object. I know this might seem a little bit compulsive, but Python is supposed to be (among others) about readability.

A:
I have some functions in my code that accept either an object or an iterable of objects as input.

This is a very exceptional and often very bad thing to do.  It's trivially avoidable.
i.e., pass [foo] instead of foo when calling this function.
The only time you can justify doing this is when (1) you have an installed base of software that expects one form (iterable or singleton) and (2) you have to expand it to support the other use case.  So.  You only do this when expanding an existing function that has an existing code base.
If this is new development, Do Not Do This.

I have come up with two ideas, but I don't like either of them:

[Only two?]

FooOrManyFoos - This expresses what goes on, but I could imagine that someone not used to it could have trouble understanding what it means right away

What?  Are you saying you provide NO other documentation, and no other training?  No support?  No advice?   Who is the "someone not used to it"?  Talk to them.  Don't assume or imagine things about them.
Also, don't use Leading Upper Case Names.

param - Some generic name. This makes clear that it can be several things, but does explain nothing about what the parameter is used for.

Terrible.  Never. Do. This.
I looked in the Python library for examples.  Most of the functions that do this have simple descriptions.
http://docs.python.org/library/functions.html#isinstance
isinstance(object, classinfo)
They call it "classinfo" and it can be a class or a tuple of classes.
You could do that, too.
You must consider the common use case and the exceptions.  Follow the 80/20 rule.

*

*80% of the time, you can replace this with an iterable and not have this problem.

*In the remaining 20% of the cases, you have an installed base of software built around an assumption (either iterable or single item) and you need to add the other case.  Don't change the name, just change the documentation.  If it used to say "foo" it still says "foo" but you make it accept an iterable of "foo's" without making any change to the parameters.  If it used to say "foo_list" or "foo_iter", then it still says "foo_list" or "foo_iter" but it will quietly tolerate a singleton without breaking.

*

*80% of the code is the legacy ("foo" or "foo_list")

*20% of the code is the new feature ("foo" can be an iterable or "foo_list" can be a single object.)

A: I guess I'm a little late to the party, but I'm suprised that nobody suggested a decorator.
def withmany(f):
    def many(many_foos):
        for foo in many_foos:
            yield f(foo)
    f.many = many
    return f

@withmany
def process_foo(foo):
    return foo + 1

processed_foo = process_foo(foo)

for processed_foo in process_foo.many(foos):
    print processed_foo

I saw a similar pattern in one of Alex Martelli's posts but I don't remember the link off hand.

A: It sounds like you're agonizing over the ugliness of code like:
def ProcessWidget(widget_thing):
  # Infer if we have a singleton instance and make it a
  # length 1 list for consistency
  if isinstance(widget_thing, WidgetType):
    widget_thing = [widget_thing]

  for widget in widget_thing:
    #...

My suggestion is to avoid overloading your interface to handle two distinct cases.  I tend to write code that favors re-use and clear naming of methods over clever dynamic use of parameters:
def ProcessOneWidget(widget):
  #...

def ProcessManyWidgets(widgets):
  for widget in widgets:
    ProcessOneWidget(widget)

Often, I start with this simple pattern, but then have the opportunity to optimize the "Many" case when there are efficiencies to gain that offset the additional code complexity and partial duplication of functionality.  If this convention seems overly verbose, one can opt for names like "ProcessWidget" and "ProcessWidgets", though the difference between the two is a single easily missed character.

A: You can use *args magic (varargs) to make your params always be iterable.
Pass a single item or multiple known items as normal function args like func(arg1, arg2, ...) and pass iterable arguments with an asterisk before, like func(*args)
Example:
# magic *args function
def foo(*args):
    print args

# many ways to call it
foo(1)
foo(1, 2, 3)

args1 = (1, 2, 3)
args2 = [1, 2, 3]
args3 = iter((1, 2, 3))

foo(*args1)
foo(*args2)
foo(*args3)

A: Can you name your parameter in a very high-level way?  people who read the code are more interested in knowing what the parameter represents ("clients") than what their type is ("list_of_tuples"); the type can be defined in the function documentation string, which is a good thing since it might change, in the future (the type is sometimes an implementation detail).

A: I would do 1 thing,
def myFunc(manyFoos):
    if not type(manyFoos) in (list,tuple):
        manyFoos = [manyFoos]
    #do stuff here

so then you don't need to worry anymore about its name.
in a function you should try to achieve to have 1 action, accept the same parameter type and return the same type.
Instead of filling the functions with ifs you could have 2 functions.

A: Since you don't care exactly what kind of iterable you get, you could try to get an iterator for the parameter using iter(). If iter() raises a TypeError exception, the parameter is not iterable, so you then create a list or tuple of the one item, which is iterable and Bob's your uncle.
def doIt(foos):
    try:
        iter(foos)
    except TypeError:
        foos = [foos]
    for foo in foos:
        pass    # do something here

The only problem with this approach is if foo is a string. A string is iterable, so passing in a single string rather than a list of strings will result in iterating over the characters in a string. If this is a concern, you could add an if test for it. At this point it's getting wordy for boilerplate code, so I'd break it out into its own function.
def iterfy(iterable):
    if isinstance(iterable, basestring):
        iterable = [iterable]
    try:
        iter(iterable)
    except TypeError:
        iterable = [iterable]
    return iterable

def doIt(foos):
    for foo in iterfy(foos):
        pass    # do something

Unlike some of those answering, I like doing this, since it eliminates one thing the caller could get wrong when using your API. "Be conservative in what you generate but liberal in what you accept."
To answer your original question, i.e. what you should name the parameter, I would still go with "foos" even though you will accept a single item, since your intent is to accept a list.  If it's not iterable, that is technically a mistake, albeit one you will correct for the caller since processing just the one item is probably what they want. Also, if the caller thinks they must pass in an iterable even of one item, well, that will of course work fine and requires very little syntax, so why worry about correcting their misapprehension?

A: I would go with a name explaining that the parameter can be an instance or a list of instances. Say  one_or_more_Foo_objects. I find it better than the bland param.

A: I'm working on a fairly big project now and we're passing maps around and just calling our parameter map. The map contents vary depending on the function that's being called. This probably isn't the best situation, but we reuse a lot of the same code on the maps, so copying and pasting is easier.
I would say instead of naming it what it is, you should name it what it's used for. Also, just be careful that you can't call use in on a not iterable.

redpajama_set_name: RedPajamaStackExchange


Come live in the country but not far from the lovely City of Starke FL. 3 bedroom 2 bath recently remodeled home on a nice one acre lot. Like new appliances and a separate laundry room. All pest control and lawn care included. This is a nice well maintained doublewide that is move in ready.


(Vs. 13-14) Who brought him to the Pharisees and where they met we are not told, but all of this was done on the Sabbath day. Many of our Lord's great works were done on the Sabbath (John 5:10; Matt. 12:10). Our Lord went to the temple on the Sabbath to minister the Word and to minister in mercy to one in need. Perhaps He would instruct the Jews concerning the true doctrine of the Sabbath (is it not lawful to do acts of mercy on the Sabbath?), or perhaps He would show them that He is the Lord of the Sabbath, or, in the case of true believers, that Christ Himself is our Sabbath, in Whom true spiritual rest and peace are found.
(Vs. 15) The Pharisees had heard from others about this miracle, but they desired now to hear it from the man himself; not for any good reason, but that they might have cause to condemn Christ for violating their Sabbath. The man was not ashamed nor afraid to own the mercy of Christ before the ruling Jews, even though it could mean excommunication and persecution (John 9:22; II Tim. 1:8).
(Vs. 16) Some of the Pharisees declared, "This Jesus is not of God, for He does not keep the Sabbath day," as prescribed by their traditions. But others of their group (perhaps Nicodemus and Joseph of Arimathea) said, "How can a man who is not of God do such miracles?" (John 3:2). Even in the Sanhedrin they could not agree about the character of this man Jesus of Nazareth. How powerful is religious tradition and human ignorance even in the presence of unanswerable miracles and holiness!
(Vs. 17) The Pharisees then asked the man who had been healed what he thought of Jesus the Nazarene. He replied, "He is certainly a prophet." The Jews concluded a man's being a prophet from miracles and wonders wrought by him (John 6:14; John 7:31). It is doubtful that the man thought Jesus to be THAT PROPHET, the Messiah; but he did believe Him to be a prophet sent of God (John 9:35-36).
(Vs. 18-19) The Pharisees really had no way of knowing that this man had been born blind; they had not known him previously. The common Jews did, for they had seen him begging. So the Pharisees called his parents and questioned them.
(Vs. 20-23) His parents answered, "He is our son. He was born blind. How his sight was restored or who opened his eyes, we do not know. Why don't you ask him? He is a grown man and can speak for himself!" It may be that they were not witnesses to the miracle, but they certainly knew who had given sight to their son; everyone there knew! But they feared the wrath of these religious leaders, and they feared that they would be excommunicated from their religion and from the temple services (Prov. 29:25; John 16:1-4; John 12:8-9).
(Vs. 24) Being now convinced that the man was telling the truth and that a notable miracle had been done for him, they would not cease from their efforts to discredit the Lord Jesus and urged the man NOT to own Christ, nor to praise Him, nor to glorify Him, but rather to give THEIR GOD the glory and praise. For they said, "This man Jesus is not of God but is a sinner, an imposter." They were not interested in this man's praising the living God; their design was to deny God's Son! Our God has given all things to the Son and cannot be glorified except with, in, and through the Son (John 5:21-23: Col. 1:14-19).
(Vs. 25) This poor beggar probably had no education, nor standing, nor friends behind him; yet he was not afraid, nor would he agree to compromise with these men who denied the Lord Jesus. The Pharisees were trying to change the issue, but the beggar would not be side-tracked. He boldly declared what the Lord had done for him. "One thing I know, that, whereas I was blind, now I see!" These are words, which every believer can apply to himself. There are many things in theology and in the Scriptures, which we do not know; but we all know that we were lost, without God and without hope, and the Lord Jesus in mercy and grace lifted us from the pit of sin and the curse of the law. He gave us eyes to see His glory, ears to hear His voice, and a heart to love Him. We know Him Who saved us (II Tim. 1:12; Job 19:26; I John 3:14; I Peter 1:18-21).


June 1939. Francis Dempsey and his shell-shocked brother, Michael, are on an ocean liner from Ireland bound for their brother Martin's home in New York City, having stolen a small fortune from the IRA. During the week that follows, the lives of these three brothers collide spectacularly with big-band jazz musicians, a talented but fragile heiress, a Jewish street photographer facing a return to Nazi-occupied Prague, a vengeful mob boss, and the ghosts of their own family's revolutionary past.
When Tom Cronin, an erstwhile assassin forced into one last job, tracks the brothers down, their lives begin to fracture. Francis must surrender to blackmail or have his family suffer fatal consequences. Michael, lost and wandering alone, turns to Lilly Bloch, a heartsick artist, to recover his decimated memory. And Martin and his wife, Rosemary, try to salvage their marriage and, ultimately, the lives of the other Dempseys. Meanwhile, with the Depression receding, all of New York is suffused with an electric feeling of hope, caught up in the fervor of the World's Fair and eager for good times after a decade of deprivation.