text:
Slaget om Bretagne under 2. Verdenskrig var fortsættelsen af Operation Cobra, som førte til amerikanernes udbrud fra brohovedet i Normandiet. Slaget begyndte den 1. august 1944 og varede på grund af belejringerne af byerne Lorient og Saint-Nazaire ved til krigens slutning.

Ganske vist var de egentlige kampe stort set afsluttet i slutningen af september 1944, og størstedelen af de amerikanske styrker blev overført til fronten mod Tyskland, men der måtte beholdes en mindre belejringsstyrke da fæstningskommandanterne i Lorient og St. Nazaire vægrede sig ved at kapitulere, og på grund af de stærkt befæstede bymure og forsyningen af forsvarerne via ubåde stod det klart at det ikke kunne betale sig at erobre byerne. Selve Bretagne blev stort set befriet af medlemmer af den Franske modstandsbevægelse.

Forhistorie

Bretagne under tysk besættelse
Den tyske hær besatte Bretagne under slaget om Frankrig. Rennes faldt den 18. juni 1940 og kun få dage senere stod de tyske tropper i Brest. Derved var Bretagne faldet i tyske hænder næsten uden kamp.

Bretagnes kyst blev en del af Atlantvolden og de vigtige havnebyer blev udbygget til fæstninger. I Brest, Lorient og Saint Nazaire blev der bygget store ubåds bunkere, som fungerede som støttepunkter for de tyske ubåde, som deltog i Slaget om Atlanten. Bunkeren i Brest var den største bunker, der nogensinde er bygget.

Trods mange ofre i den egne befolkning så nogle bretoner et samarbejde med tyskerne som en vej til vej til uafhængighed, et tusindårigt ønske. De mest radikale nationalister i (Parti National Breton) og deres undergrundsorganisation "Gwen ha du" samarbejdede med tysker.

I 1943 blev den bevæbnede modstandsgruppe Bezen Perrot etableret. Den katolske præst og abbed Jean-Marie Perrot, som var en tilhænger af Parti National Breton dannede den med støtte fra Sipo/SD. Bezen Perrot var en udbrydergruppe fra Kadervenn, en bretonsk nationalistisk organisation. Navnet Bezzen Perrot blev opfundet af Ael Péresse. Efter Perrots død i december 1943 skete der en reorganisering under Célestin Lainé og gruppen fik navnet Bezen Kadoudal. 60 til 80 frivillige deltog fra marts 1944 i angreb på den Franske modstandsbevægelse. I begyndelsen af den amerikanske fremmarch gik nogle medlemmer under jorden og en stor gruppe deltog i det tyske tilbagetog til Østfrankrig. De tilbageblevne blev optaget i tyske SD-specialenheder og i Waffen-SS, såsom "Charlemagne Divisionen" 8. Freiwilligen Sturmbrigade der SS Frankreich og blev overført til Østfronten.

Operation Overlord

Efter erobringen af havnebyen Cherbourg dem 27. juni, hvis vigtige havneanlæg var blevet stærkt beskadiget af tyskerne, og det senere amerikanske udbrud fra Overlord-brohovedet blev byen Avranches, som udgør porten til Bretagne erobret den 30. juli af general George S. Pattons netop aktiverede 3. amerikanske armé. Havnene i Bretagne, som nu var blevet meget vigtige for fremrykningen mod Tyskland skulle oprindelig have været erobret med hele 3. armé, og det var en del af Overlord planen, at der skulle oprettes en ny stor amerikansk havn ved Quiberonbugten. Planlæggerne måtte gå ud fra, at det det ville lykkes for tyskerne at ødelægge havnene ved Atlanterhavskysten inden de blev besat af amerikanerne. I sidste trin skulle den amerikanske 3 armé tage opstilling nord for Loire og rykke frem i østlig retning.

Da det imidlertid viste sig, at den tyske modstand brød sammen over en bred front og at den 7. tyske armé i videst mulige omfang var indsat i forsvaret af Normandiet, besluttede general Dwight D. Eisenhower sig for at kun 8. korps skulle sendes ind i Bretagne mens de øvrige amerikanske styrker skulle rykke østpå. Overraskende nok faldt broen ved Pontaubault over Sélune-floden ubeskadiget i amerikanernes hænder så Patton i løbet af blot tre dage kunne sende 7 komplette divisioner med omkring 100.000 mand og 10.000 køretøjer over broen og ind i Bretagne.

Da Hitler i Berlin hørte om situationen på Vestfronten erklærede han straks havnene ved Atlanterhavskysten for fæstninger og anordnede, at de skulle forsvares til sidste mand. General Wilhelm Fahrmbacher, som fra 1. august var øverstbefalende for de tyske tropper i Bretagne trak derefter de tilrådighed stående enheder tilbage til havnene. I Brest, Lorient og Saint-Nazaire forberedte de tyske skibe og ubåde sig på hurtigt at forlade havnene.

Kampen om Bretagne

Opmarchen

For at afskære de tyske forsyningslinjer gav general Troy H. Middleton den 4. pansrede division ordre til at rykke sydpå til Quiberon-bugten. 6. amerikanske pansrede division fik ordre til hurtigst muligt at rykke direkte mod Brest. Middleton, som egentlig havde planlagt at rykke vestpå sammen med sine enheder fik af Patton besked på at blive i sit hovedkvarter. Som følge af denne beslutning mistede Middleton snart kontakt med sine enheder, som rykkede frem i højt tempo. Den hurtige fremrykning afstedkom også logistiske problemer. Enhederne kunne først få tilstrækkelige forsyninger ikke mindst af brændstof og ammunition når fremrykningen gik i stå.

Kampvognene og køretøjerne i 8. korps kørte hurtigt igennem Bretagne, således berettede en allieret soldat der var i en forsyningsenhed i Bretagne:
I løbet af et par dage uddelte vi rationer som julemanden på sin slæde, mens både dem som leverede og dem som modtog var i bevægelse. Lastbilerne var som en flok diligencer på flugt gennem indiansk område. Vi blev vant til at holde hjulene i gang uden hensyntagen til snigskytter samtidig med at vi håbede på ikke at fare vild eller blive ramt. .

De allierede chefer gav ordre til en hurtig fremrykning. Da tyskerne havde trukket sig tilbage til havnebyerne stødte amerikanerne stort set ikke på modstand i det åbne land. På vejene stod franske civile og vinkede til dem. Børnene råbte om tyggegummi, chokolade og bolsjer, som besætningerne på køretøjerne kastede til dem.

Den 2. august omringede den 4. amerikanske panserdivision Rennes og begyndte den 7. august en belejring af Lorient. Dermed kunne Bretagne kun nås østfra gennem en amerikansk spændetrøje. Den 6. amerikanske pansrede division var efter fem dage nået de omkring 230 km derfra til Brest og nåede forstæderne den 7. august. Den 83. amerikanske infanteridivision forsøgte fra den 5. august at befri den nordlige havneby Saint-Malo.

Den Franske modstandsbevægelse og allierede specialtropper

Også i Bretagne var Forces Françaises de L'Intérieur (FFI) aktive. De blev kort før D-dag ledet fra London af den franske officer Albert Eon. De 20.000 modstandskæmpere i Bretagne var imidlertid ikke nær så godt udrustede som deres kolleger i Normandiet. De havde kun forældet udstyr, ikke ret meget ammunition og få våben. Om natten mellem den 5. og 6. juni 1044 blev der i forbindelse med Operation Overlord nedkastet fire grupper fra det franske 4. SAS over det nordlige og sydlige Bretagne med henblik på at etablere støttepunkterne "Samwest", "Dingson" og "Grog", hvorfra de franske modstandsfolk skulle understøttes og hvor der skulle markeres landings- og udspringszoner til resten af bataljonen. Det franske SAS skulle forberede alle kommunikationsveje til at blive afbrudt og forberede baghold og sabotageaktioner for at hindre tyskerne i at bevæge sig i retning af Normandiet.
I juni og juli drog enhederne gennem området og bevæbnede de stedlige medlemmer af modstandsbevægelsen med våben og trænede dem i at bruge dem.

Nat efter nat blev der fløjet nye SAS-grupper og forsyninger til området ved Saint-Marcel, ca. 35 km nordøst for Vannes, hvorved det lykkedes for de allierede enheder at udføre de fleste sabotageaktioner med held. SAS-grupperne samlede ca. 10.000 modstandskæmpere om sig, som hjalp til med at løse opgaverne. Den 18. juni gennemførte 200 mand fra det franske SAS med fire bevæbnede Jeeps og ca. 2.500 modstandsfolk en kamp mod omkring 5.000 tyske soldater, som blev støttet af mortérer. SAS-tropperne og modstandsfolkene holdt deres stillinger til ud på natten for derefter at trække sig tilbage i ly af mørket. Efter disse kampe blev SAS enhederne jagtet med alle midler af tyskerne, og mange mistede livet. I dag erindrer et museum i St. Marcel om kampene.

Da den amerikanske fremrykning mod vest begyndte, fløj briterne moderne udstyr til Bretagne og nedkastede det med faldskærm. Den 2. eskadron fra 3. SAS blev fløjet ind til Bretagne for at afløse mændene i 4. SAS. På grund af den hurtige amerikanske fremrykning opstod der imidlertid et problem. Køretøjer, våben og andre forsyninger landede ofte i områder, som allerede var befriet af amerikanerne. Modstandsbevægelsen måtte derfor omstændeligt bringe forsyningerne til de planlagte steder inden amerikanerne nåede frem.

Trods vanskelighederne havde den bretonske modstandsbevægelse sine succesoplevelser. Enheder fra FFI angreb med bevæbnede Jeeps flyvepladsen i Vannes og erobrede den efter kort tid. 150 modstandskæmpere erobrede vigtige jernbanebroer ved Morlaix, og FFI-grupper var vejvisere for de amerikanske køretøjer som følge af deres kendskab til området og sproget-

Det franske SAS havde ved krigens slutning mistet over 65 % af sine folk ved kampene i Bretagne.

Slaget om Rennes (2. til 4. august)
Den 4. amerikanske pansrede division under general John Wood kørte nordfra i retning af Rennes. I landområderne blev de hilst af vinkende og klappende bretoner, som også rakte dem vin og blomster. En gang i mellem overgav enkelte tyske soldater sig og blev taget til fange.

Så snart de kom i nærheden af Rennes blev amerikanerne beskudt fra enkeltstående tyske modstandsreder. Derved blev nogle få såret. Således var der 15 km fra forstæderne ved Saint-Aubin-d'Aubigné et tysk artilleriangreb mod det forreste af kolonnen af køretøjer, hvilket tvang amerikanerne til at trække sig nogle kilometer tilbage og afvente nattens komme. Den næste morgen overfløj enkelte tyske fly området, men blev jaget væk af maskingeværild fra amerikanerne. Den efterfølgende fremrykning mod Rennes foregik med sporadisk tysk modstand, hvorved der til stadighed blev taget fanger.

I Rennes forsøgte tyskerne at gennemføre et angreb i flanken på de fremrykkende amerikanere, som imidlertid tilkaldte 8. Luftvåben. Efter luftangrebet overgav tyske soldater sig i skarer.
Fra den 4. august var Rennes renset for tysk modstand. Omkring 2.000 soldater fra hæren og SS havde overgivet sig. Den 4. amerikanske panserdivision fortsatte længere mod syd med Nantes, Saint-Nazaire og Lorient som sine næste mål. Den 6. august erobrede de Vannes med hjælp fra den Franske modstandsbevægelse.

Slaget om Saint-Malo og Dinard (5. til 14. august)
Den 83. amerikanske infanteridivision under generalmajor Robert C. Macon, som efter udbruddet fra hovedet lå ved La Cardonière og Feugères fik ordre til at indtage Saint-Malo og Dinard. Den 3. august begyndte frem rykningen og divisionen nåede byen Pontorson kl. 10. Mens tropperne kørte på vejen ved Mont Saint-Michel og Dol-de-Bretagne fik de de sidste ordrer og drejede mod Saint-Malo.

Mens amerikanerne rykkede frem mod Saint-Malo fik de af den Franske modstandsbevægelse at vide, at der på daværende tidspunkt stadig var ca. 10.000 tyske soldater i byen. Den amerikanske efterretningstjeneste havde regnet med omkring det halve, og rent faktisk var der over 12.000 tyskere i byen. Senere viste det sig, at tyske tropper fra mange forskellige enheder havde begivet sig til Saint Malo da amerikanerne brød ud af brohovedet. Hertil kom soldater fra de besatte engelske kanaløer.

Byen blev ikke kun forsvaret af dette uventet store antal tyske soldater, men også af en langtrækkende 608. kystartillerienhed på den nærliggende ø Île de Cézembre, hvis skyts kunne nå langt ind på fastlandet.

Den 5. august opfordrede amerikanerne den franske befolkning til at forlade byen. Derpå forsøgte de lokale myndigheder i Saint-Malo at få bykommandanten oberst Andreas von Aulock, en af veteranerne fra slaget om Stalingrad til at overgive den historiske by; men det afslog von Aulock kategorisk.

Allerede i de mindre forstæder kom de fremrykkende amerikanere under heftig tysk beskydning, som tvang dem til at forlade deres køretøjer og rykke frem til fods. I udkanten af Saint-Malo blev den tyske modstand kraftigere. Alligevel lykkedes det 83. infanteridivision at rykke stadig nærmere. Under de kraftige kampe kæmpede soldaterne sig gennem kampvognsspærringer, pigtråd og minefelter mens de lå under konstant beskydning fra maskingeværer og morterer. I den forbindelse indsatte tyskerne kampvogne og frem for alt snigskytter, som til stadighed skabte vanskeligheder for amerikanerne og truede med at stoppe deres fremrykning.

Byen Dinard blev forsvaret af en tysk kampgruppe bestående af dele af 77. infanteridivision under oberst Rudolf Bacherer. Fra om eftermiddagen den 10. august måtte de forsvare sig mod et knibtangsangreb fra to amerikanske regimenter. Angrebet fortsatte indtil den 13. august hvor Bacherer og 3.496 tyskere blev taget til fange.

I Saint-Malo bekæmpede amerikanerne tyskerne med tre-dages kraftig artilleribeskydning. Von Aulock havde opslået sit hovedkvarter i byens gamle citadel, og de tykke mure kunne ikke gennembrydes ned panserbrydende granater på 500 kg. Byen selv blev erklæret for erobret den 14. august, efter at 657 tyske soldater havde kapituleret.

En tilfangetaget tyske kaptajn i hæren blev sendt ind i citadellet for at overtale von Aulock til at kapitulere, hvilket denne afslog med ordene: "En tysk soldat kapitulerer ikke." . Derefter indlede amerikanerne et koordineret angreb med medlemmer af FFI, som nåede frem til at oven på citadellets tag. De måtte dog vende om da de blev beskudt med artilleri fra øen Cézembre og med maskingeværer fra citadellets gård. En tilkaldt styrke af bombemaskiner nedkastede efterfølgende tonsvis af bomber på citadellet, hvilket imidlertid ikke medførte det ønskede resultat. Amerikanerne opstillede herefter to 20,3 cm kanoner 1½ km fra citadellet og beskød citadellet på siden ud mod havnen og mod udluftningskanalerne. Derefter gik de i gang med at forberede sig på at kaste napalm på citadellet. Inden da kapitulerede tyskerne den 17. august med 400 soldater. Den gamle bydel i Saint-Malo var i løbet af de forudgående to ugers belejring blevet ødelagt for 80 %'s vedkommende.

Slaget om Saint-Nazaire (5. august 1944 til 8. maj 1945)

I havnebyen Saint-Nazaire, som Hitler havde udnævnt til fæstning, befandt der sig. ca. 35.000 tyske soldater, under kommando af generalmajor Maximilian Hunten. Hunten overtog den 26. september, under belejringen, posten som kampkommandant og blev afløst af generalløjtnant Hans Junck som fæstningskommandant. Sammen med ham opholdt kontreadmiral Hans Mirow sig i byen. Han havde siden februar 1944 været chef for Seeverteidigung Loire.

I blev den 6. ubådsflotille, som havde base i havnen, opløst og skibene i 7. ubådsflotille blev forlagt til Norge. En af de mest succesfulde tyske ubåde (U123) blev den 19. august sænket af besætningen, da den ikke var sødygtig. Efter krigen blev den bjærget af franskmændene og var indtil 1959 i tjeneste under navnet Blaison. Den sidste ubåd, U267, forlod basen den 23. september. Kun U255 lå beskadiget tilbage i havnen. En Heinkel He 115 ankom i oktober med nogle vigtige reservedele til reparation af ubåden. I marts 1945 nåede en ny chef for U255 frem til Saint-Nazaire. Efter nogle korte operationer forlod U255 havnen den 8. maj 1945 og kapitulerede fire dage senere i åbent hav.

Ligesom i Loriant havde amerikanerne det problem, at byen var for stærkt forsvaret og at tyskerne havde et veludbygget net af artilleristillinger rundt om byen. Det var umuligt at storme Saint-Nazaire. Det blev derfor besluttet, at omringe de tyske styrker for at forhindre et udbrud. Til det formål udviklede amerikanerne et snedigt afpatruljeringssystem, som omfattede en bred zone omkring byen. Tyskerne foretog sig noget tilsvarende for at opdage huller i belejringen. Opklaringsenheder stødte til stadighed ind i hinanden og det kom til mindre ildkampe, med døde og sårede på begge sider. Den 29. november aftalte tyskerne og amerikanerne en kortvarig våbenstilstand med henblik på fangeudveksling.

Under fæstningskommandanten generalløjtnant Hans Junck holdt 265. infanteridivision Saint-Nazaire besat indtil den tyske kapitulation den 8. maj 1945, da den blev forsynet over havet fra Spanien og Tyskland ved hjælp af ubåde.

Slaget om Brest (7. august til 20. september)

6. panserdivisions fremrykning

Den 6. amerikanske pansrede division under generalmajor Robert W. Grow rykkede frem mod Brest ad to forskellige veje. En rute var langs nordkysten, den anden gennem det indre af Bretagne. Da de blev forsinket af flaskehalsen ved Pontaubault kunne kampvognene ikke lægge sig i spidsen af fremrykningen den 2. august. I løbet af dagen lykkedes det dem imidlertid hurtigt at nå med og give dækning af flankerne. Den næste morgen nåede kommandogruppe B som bestod af 38. regimentskampgruppe i 2. amerikanske infanteridivision frem til Dinan syd for Saint-Malo. Den tyske modstand førte til at byen blev omgået. Kommandogruppe A i det indre af landet bestod af opklaringsenheder, kampvogne, ingeniørtropper og infanteri og stødte ikke på nævneværdig modstand. Begge gruppe gjorde kun kort ophold om natten for at tanke benzin. Reserveenheden skiftede fra nord- til sydruten. Grupper fra den Franske modstandsbevægelse sluttede sig til hurtigt fremrykkende amerikanere og førte dem uden om mindre tyske modstandsreder gennem omkringliggende landsbyer. Således omgik amerikanerne bed hjælp af informationer fra FFI den 5. august den lille by Carhaix, hvor der lå ca. 2.000 soldater fra den tyske 2. faldskærmsjæger division, som forberedte sig på at forsvare sig. Ved Poullaouen kom det til en to timer lang træfning mellem tyskere og amerikanere hvor tyskerne blev kastet tilbage mod Huelgoat. Også ved Le Cloître forsvarede tyskerne den lille by med morterer og maskingeværer. Ved mørkets frembrud blev angrebet udskudt til næste dag. Den 6. august blev den tyske modstand hurtigt brudt og byen indtaget.

Soldaten Bob Sales fra 29. amerikanske infanteridivision beskreb hændelserne således:
Da Saint-Lô faldt fik vi en kort pause. Derpå blev 2., 8. og 19. division sendt af sted for at svinge ned i Bretagne halvøen. Det var en langsom kamp hele vejen til Brest og Brest var for enden af halvøen, og det tog os lang tid at rydde den. Brest var en ubådsbase, men amerikanerne ville have Brest og dens havn, men Hitler havde ført tropperne dertil for at kæmpe til døden og det tog os omkring en måned at erobre Brest.

De tyske forsvarere

Den for tyskerne så vigtige havneby Brest blev forsvaret af dele af 2. tyske faldskærmsjægerdivision under general Hermann-Bernhard Ramcke. De havde på D-dag været stationeret omkring Carentan bag Utah Beach og var blevet angrebet af tropper fra 101. amerikanske luftbårne division. Efter forsvaret af Saint-Lô fik de ordre til at trække sig tilbage til Köln for at blive reorganiseret, og trak sig den 19. juni ind i Bretagene. Ganske vist kunne divisionen ikke bringes op på tidligere styrke, men situationen fordrede hurtig handling. I juli blev divisionens 6. regiment overført til Falaise. Det blev senere i august ødelagt i Falaise-lommen.

Resten af 2. faldskærmsjægerdivision skulle efter ordre fra Hitler gøre havnene i Bretagne til fæstninger og trække sig tilbage til Brest og forberedte sig der på de fremrykkende amerikanere. De blev støttet af den 343. infanteridivision og dele af 266. infanteridivision under generalløjtnant Erwin Rausch samt tropper under flådechefen. I alt var der ca. 35.000-40.000 tyske tropper i byen.

Byen og omegnen var befæstet med et meget omfattende forsvarssystem. Den franske befæstninger var anlagt som beskyttelse af havnen mod angreb fra såvel land- som søsiden. Der var anlagt tunge kystbatterier fra Le Conquet ved Bretagnes vestligste punkt til byen Brest. på halvøerne Crozon og Plougastel var der svært og let artilleri. På landsiden var der anlagt en ydfre fæstningsring, hvis stærkeste punkt lå i byens vestlige del. Området bestod, som overalt i Bretagne og Normandiet, af det karakteristiske Bocage-landskab med de meget høje og massive hække. Marinehavnen inde i byen på begge sider af floden Penfeld var omgivet af en gammel fæstningsmur, som var ca. 9 meter høj og 4,5 meter bred.

Under den tyske besættelse var byens befæstninger blevet yderligere udbygget. Det drejede sig om kasematter, kampvognsspærringer, vejspærringer og store minefelter. Hertil kom artilleri af nyeste model, som var opstillet på de gamle bymure. Den gamle franske beskyttelse af havnen var også blevet moderniseret. Specielt kunne kanonerne på halvøerne Crozon og Plougastel nu ikke kunne nå havneindsejlingen men også give ildstøtte ved forsvaret af landsiden. Det tunge skyts varierede i kaliber op til 28 cm. Da flådebasen og især ubådsbunkeren spillede en stor rolle i Slaget om Atlanten var Brest et vigtigt mål for allierede bombefly og blev derfor på tysk side beskyttet af utallige Flakkanoner. Med henblik på en mulig kamp på jorden blev disse Flakkanoner placeret på steder hvor de kunne indsættes mod fjendtlige kampvogne og infanteri. Det kom de tyske forsvarere til gode, at de tyske flakkanoner, især 88 mm kanonen var gode til bekæmpelse af kampvogne. Britiske bombefly fra RAF nedkastede den 5. august 6 ton Tallboy bomber mod ubådskajen i Brest, som forårsagede store skader.

Første berøring med fjenden
De allieredes kommandogruppe stødte den 7. august på de første forposter fra Brest-forsvaret, som uden videre udsatte dem for kraftig artilleribeskydning. Da en yderligere fremrykning kun kunne ske med en større styrke blev det besluttet at ventede på de øvrige enheder. Kommandogruppe A blev ikke ventet på venstre fløj før sidst på eftermiddagen og reserven i Kommandogruppe B ikke før næste morgen. Ved et møde om natten nåede de førende officerer frem til den beslutning, at det var nødvendigt med et koordineret angreb fra hele divisionen for at erobre Brest. Dette måtte straks gennemføres for at udnytte overraskelseseffekten. Ellers skulle yderligere styrker have været bragt frem. Desuden reorganiserede de angrebs- og artilleristillnigerne og reserven den 8. august.

Ved en senere gennemført undersøgelse af situationen viste det sig, at tyskerne ikke ville have været i stand til at yde større modstand ved et hurtigt angreb nordfra, da de i det nordvestlige område i retning mod forstaden Guipavas kun havde posteret mindre forsvarsenheder.
Da kommandogruppe B først stødte på et relativt stærkt forsvaret område af byen var overraskelseseffekten borte og tyskerne begyndte hurtigst muligt at forberede sig på et angreb nordfra. Hertil blev bl.a. de de til rådighed stående Flakkanoner omstillet til beskydning af mål på jorden. Desuden blev der ført forstærkninger over fra Crozon-halvøen så et angreb med tiden fik stadig ringere chancer for at lykkes.

Om morgenen den 8. august sendte amerikanerne oberstløjtnant Ernest W. Mitchell Jr. af sted i en Jeep, under hvidt flag ind i Brest fæstningen for på vegne af divisionschef Grow at aflevere et ultimatum til forsvarerne. Deri blev tyskerne opfordret til straks at overgive sig, ellers ville Brest blev ødelagt. Tyskerne afslog straks ultimatummet.

Ved mittagstid måtte amerikanerne revurdere deres planer, da den betydelig tyske troppebevægelse i østlig retning blev opdaget. I løbet af kort tid blev det konstateret, at det drejede sig om det 266. tyske infanteridivision, som nærmede sig amerikanerne fra Morlaix via Plouvien til Nachhut og allerede var begyndt at angribe amerikanernes forsyningslinjer. I betragtning af faren gav generalmajor Grow ordrer til modforholdsregler, som dels drejede sig om afbrydelse af angrebet på Brest og dels en drejning af divisionen i modsat retning. Ved mitnat lykkedes det at tage den tyske divisionschef generalløjtnant Karl Spang til fange, og de tyske stillinger kunne identificeres. Grow gav ordre til et angreb i morgendæmringen.

Den 266. tyske infanteridivision var den 10. august sat fuldstændig ud af spillet. De fleste i den amerikanske 6. pansrede division samlede sig efterfølgende i et område vest for Plouvien nord for Brest. Efter en hviledag begyndte de på planlægningen af angrebet på Brest. Til det formål blev der udvalgt artilleristillinger, som kunne støtte de fremrykkende soldater indtil byens centrum uden at man måtte skifte stilling undervejs.

Efter informationer fra den amerikanske efterretningstjene lå den fremskudte tyske forsvarslinje mellem Saint-Renan, Gouesnou og Guipavas. Imidlertid var dens styrke ikke kendt. I de der liggende stillinger, som var omgivet af minefelter og som kunne dækkes af identificerede artilleristillinger formodede amerikanerne, at der lå 3.000 soldater, som i mellem tiden var blevet forstærket med mindst et reserveregiment fra den 2. tyske faldskrærmsjægerdivision. Hertil kom et ukendt antal marine- og flakenheder.

På grund af kampen med 266. tyske infanteriregiment var tyskerne i Brest i mellemtiden sat i højeste alarmberedskab, og der var ikke længere mulighed for at udnytte en overraskelseseffekt. På dette tidspunkt regnede ledelsen af den amerikanske division med at der stadig var ca. 20.000 tyske soldater i Brest. Tre dage tidligere havde de anmodet hovedkvarteret i 8. korps om forstærkninger i form af artilleri og infanteri for at kunne gennemføre erobringen af Brest. Omkring kl. 19 den 12. august indløb der nye ordrer. Angrebet på Brest blev udskudt. Med undtagelse af en kampgruppe som skulle holde tyskerne i Brest på plads blev den 6. amerikanske pansrede division beordret til Lorient, hvor den skulle afløse den 4. pansrede division. 8. Korps begyndte efterfølgende at afsende tre infanteridivisioner, som skulle erobre fæstningen Brest. Det drejede sig om 2. 8. og 29. infanteridivision.

Slaget begynder

De nye allierede infanteridivisioner delte sig i en tast force A, som bevogtede de to halvøer Plougastel og Crozon, og en task force B, som skulle gennemføre hovedangrebet over Plougastel-halvøen og samtidig trænge ind i Brest. Fremstødet over Plougastel-halvøen begyndte den 21. august. Efter at det den 23. august var lykkedes for task force B at erobre Hill 154 i den sydøstlige del af halvøen, kunne der etableres observationsposter, som herfra kunne overvåge Brest og nordsiden af Crozon-halvøen. Da tyskerne havde mistet denne fremragende stilling, udbrød der en forbitret kamp om resten af halvøen, som først blev afsluttet den 30. august, da hele halvøen faldt i amerikanske hænder.

Hovedangrebet på Brest blev indledt den 25. august kl. 13. Den 29. amerikanske infanteridivision angreb i vest, den 8. division i nordøst og den 2. infanteridivision i øst.
På grund af dårligt vej måtte et angreb med tunge bombefly fra RAF aflyses, og kun lette bombefly kunne angribe. HMS Warspite beskød kystbatterierne ved Le Conquet og Saint-Mathieu. Det tyske forsvar var særdeles stærkt langs hele kysten så amerikanerne gjorde kun mindre fremskridt i løbet af eftermiddagen. Om natten bombarderede RAF byen og den næste dag gennemførte det amerikanske luftvåben angreb med tunge bombefly mod Flakbatterierne på Cruzon halvøen og mod forterne i byen.

Angrebene på jorden den 26. august stødte igen på hårdnakket tysk forsvar. Derfor lykkedes det kun for amerikanerne at trænge lidt frem. Ved den 29. infanteridivisions fremstød den følgende dag til vejen som fører fra Brest til Le Conguet var indeslutningen af Brest fuldendt og tyskerne var afskåret fra de vestlige kystbatterier.

Det fortsat dårlige vejr i de følgende dage forhindrede større amerikanske fremstød. I det tågede vejr kunne der kun sjældent indsættes fly, men det som i slutningen af august næsten bragte fremrykningen til standsning var mangel på ammunition, især til det amerikanske artilleri.

I begyndelsen af september var situationen som følger: Task force B, som i mellemtiden var skrumpet ind til bataljonssttyrke, afspærrede Plougastel-halvøen. En artillerigruppe havde placeret kanoner på halvøen, hvorfra havnen i Brest og nordsiden af Crozon halvøen kunne beskydes. Task force A mod syd, som bestod af en anti-tank bataljon, en opklaringsenhed og nogle ingeniørtropper, afsikrede adgangen til Crozon-halvøen. Mod vest organiserede den 29. infanteridivision en kampgruppe S, som skulle sikre den vestlige del af Bretagne og angribe de vestlige kystbatterier og så vidt muligt sætte dem ud af spillet.

Den 1. september fortsatte amerikanerne angrebet på Brest kl. 10. Trods bombardering med lette amerikanske bombefly var det tyske forsvar heftigt. Derfor fik amerikanerne kun mindre terrængevinster, og til gengæld måtte 8. infanteridivisions front trækkes noget tilbage. Sydvest for Guipavas på hovedvejen fra Brest mod Landerneau lykkedes det næste dag for 2. amerikanske infanteridivision at erobre den strategisk vigtige Hill 105, som var udstyret med dobbeltløbede Flak kanoner. Dermed kunne fronten i den østlige del af området rykkes ca. 3 km nærmere mod Brest. Samme dag lykkedes det også at tage Hill 80. På Crozon-halvøen rykkede Task force A i de første dage af september længere frem overfor forholdsvis beskeden tysk modstand og var snart i besiddelse af den østlige halvdel.

Den 3. september måtte amerikanerne igen supplere deres ammunitionsbeholdninger, hvilket varede indtil den 8. september. I denne periode forsøgtes det med bistand af jagerbombere at holde tyskerne under tryk. Den allierede fremrykning var imidlertid minimal. På den østlige flanke rykkede fronten ca. 900 meter nærmere mod Brest. Den vestlige Task force C trængte ca. 2,7 km frem. På Crozon-halvøen stod Task force A nu overfor kraftig tysk modstand. Fronten der forblev relativt statisk. Der kunne ikke regnes med hjælp fra de øvrige divisioner.

Som følge af, at resten af 3. arme var på vej ind i det østlige Frankrig, blev 8. Korps den 6. september overført til 9. amerikanske armé under generalløjtnant William H. Simpson. Den følgende dag var ammunitionsbeholdningerne fyldt så meget op, at man kunne begynde planlægningen af et koordineret angreb på Brest. Yderligere skibsladninger ammunition var på vej.

Kampe i forstæder og yderområder

Angrebet begyndte kl. 10 den 8. september med gode fremskridt i retning Brest vest fra. Yderligere to vigtige højdedrag blev erobret og 370 tyskere blev taget til fange. Heriblandt var der en bataljonschef og ledende officerer fra to faldskærmskompagnier. I den mellemste sektor stødte 8. infanteridivision på ny på betydelig tysk modstand, så fremrykningen frem til middag var kun på 600 meter. Om eftermiddagen trængte de videre gennem de mindre forstæder, som måtte erobres ved kamp fra hus til hus. På den vestlige side rykkede fronten også kun omkring 900 meter nærmere på Brest. I alt blev der på denne dag taget 988 tyskere til fange. I den følgende nat ankon der seks LSTer og to tog med den ventede yderligere ammunition. For første gang havde det amerikanske artilleri ved Brest tilstrækkelig ammunition.

Også den følgende dag lykkedes det for amerikanerne at trænge frem, især i nord og øst. Omkring klokken 17 nåede 2. infanteridivision frem til byens udkant. De rykkede langsomt frem i kamp fra hus til hus. Disse nervepirrende kampe fortsatte til mørkets frembrud og på det tidspunkt var over 1.000 tyskere taget til fange. 8. infanteridivision nåede frem til Lambezellec lige nord for Brest og tog 185 fanger. Mod vest rykkede 115. infanteriregiment fra 29. infanteridivision under ringe tysk modstand frem mod Penfeld, hvilket dog ikke bragte dem nærmere på byen. Helt mod vest indtog Task force S artilleribatterierne ved Le Conquet og kort efter de ved Lochrist. Den kommanderende tyske officer gik i amerikansk fangenskab med over 1.000 mand. I vest var der dog fortsat en række mindre isolerede tyske stillinger, som holdt ud.

Kampene fra hus til hus i Brest tog til i de følgende dage. Tyskerne havde forskanset sig i velvalgte stillinger og beskød de fremrykkende allierede soldater i alle gader og vejkryds med maskingeværer og panserværnsraketter. Amerikanerne fortsatte deres fremrykning gennem husene ved at erobre et hus og derpå sprænge et hul i muren til det næste. Kun sjældent var de ude på gaderne, da dette ofte kunne have dødelige konsekvenser.

Efter af 8. infanteridivision den 10. september var nået til de tykke bymur ved bredden af Penfeld blev der efter heftig artilleribeskydning på denne hindring forsøgt et gennembrud, som dog mislykkedes. Tyskerne skød kraftigt fra toppen af bymuren og de fremrykkende amerikanske soldater afbrød herefter operationen. Den følgende dag begyndte med tung direkte artilleribeskydning mod bymuren, men det lykkedes kun at skyde nogle få huller i den øverste del af muren. Den nederste del forblev intakt. Der var stadig ikke udsigt til at en storm ville lykkes.

Mens Task force S rensede op på Le Conquet-halvøen besluttede den amerikanske ledelse sig for at indstille beskydningen af bymuren og i stedet omringe de tyske tropper i den gamle bydel indtil de overgav sig. Til det formål skulle der gennemføres intensive artilleri og luftangreb. 8. infanteridivision blev trukket tilbage fra stillingerne ved bymuren og fik ordre til at indtage Crozon-halvøen. Andre styrker blev trukket tilbage til Plouvien mod nord for at hvile ud. Belejringen af nordsiden af Brest lå herefter i hænderne på 2. infanteridivision.

Den 13. september sendte amerikanerne oberst Reeves ind i byen for at foreslå den tyske fæstningskommandant general Hermann-Bernhard Ramcke at tyskerne i Brest og på Crozon-halvøen skulle overgive sig. Meddelelsen pegede på hvor formålsløs yderligere modstand var, og at unødige tab burde undgås. Ramcke afviste imidlertid amerikanernes forslag. Samme dag indtog en amerikansk betaljon en vigtig tysk stilling i vest og i øst kæmpede amerikanerne sig fra hus til hus tættere på Brest. 8. infanteridivision overførte i mellemtiden enheder til Crozon-halvøen.

Også i de følgende dage fortsatte belejringskampene med uformindsket styrke. Et tysk forsøg på at generobre den vigtige stilling i vest slog fejl. Amerikanerne indsatte fire Crocodile-kampvogne (se Hobart's Funnies) med flammekastere i deres modangreb, men de blev alle hurtigt ødelagt. I øst stødte amerikaneren på deres fremmarch på tunneler og bunkers med et stor antal tyske og nogle få sårede amerikanere. Alle blev straks evakueret til amerikanske hospitaler.

Task force A blev i mellemtiden underlagt 8. infanteridivision på Crozon-halvøen. Divisionsstaben udarbejdede en plan for et angreb den 15. september på de derværende artilleristillinger, som til stadighed beskød den 29. infanteridivisions venstre flanke under dens fremrykning mod Brest. Efter at angrebet var begyndt kl. 8 i overskyet vejr med regnbyger, som hæmmede indsatsen af fly, gjorde tyskerne i starten næsten ikke modstand. Først efter ca. 2 timer, da amerikanerne var nået frem til hovedforsvarslinjen, voksede beskydningen mod amerikanerne. Trods alle anstrengelser lykkedes det ikke for amerikanerne at gennembryde den tyske linje på noget punkt.

Trods de tidrøvende kampe fra hus til hus gjorde 2. infanteridivision fremskridt som gjorde de muligt for dem udover artilleri også at indsætte morterer i angrebet på byens centru,. I vest holdt tyskerne fortsat stand i mindre stillinger. Nogle amerikanske enheder havde held til at trænge gennem bymuren, og det lykkedes en patrulje at trænge frem til den stejle kyst i nærheden af ubådsbunkeren.

I midten af september gjorde virkningen af den stadige artilleribeskydning og bombardementet fra fly mod de tyske stillinger sig gælgende. Modstanden begyndte langsomt at tage af. Den 16. september trængte tropper fra 29. infanteridivision ind i de sydvestlige dele af byen og tog sigte på ubådsbunkeren ved havnen. Indtagelsen af hill 97 gav amerikanerne muligheder for at observere den gamle bydel Recouvrance, direkte mod vest ved kysten af Penfeld. Efter to dages belejring overgav Fort Montbarey sig, en af de stillinger, som fortsat var besat af tyskerne, sidst på eftermiddagen efter at de nyligt indsatte Churchill kampvogne med flammekastere og en infanterienhed havde givet ingeniørerne mulighed for at anbringe sprænglandninger. Hermed kunne der sprænges et stort hul i fortet, hvorefter tyskerne overgav sig. Nu var vejen fri ind i den gamle bydel, og de første enheder nåede om aftenen Recouvrance. Mod øst trængte 2. infanteridivision ligeledes længere frem. Der var især kraftig modstand fra stillinger rundt om banegården.

På Crozon-halvøen kunne 8. infanteridivision kun notere sig mindre terrængevinster, da tyskerne af al magt forsøgte at forsvare deres vigtigste artilleristillinger der. Hen af aften den 16. september var amerikanerne i alt trængt 1½ km frem. Om natten indskrænkede amerikanerne sig til at holde fronten, men da de fortsatte angrebet den følgende morgen blev de dårligt nok beskudt. Tyskerne havde trukket sig tilbage til den næste forsvarlinje på Crozon-halvøen. Indtil middag rykkede amerikanerne indtil 3 km frem, men tyskerne gjorde ingen modstand, selv da vigtige stiullinger, såsom banegården Guénole og den nærliggende hill 96 blev indtaget. Amerikanske tropper finkæmmede byområderne på Crozon og sikrede sig til omkringliggende dale, mens tyskerne indtog nye forsvarsstillinger længere nord på halvøen. 1.333 tyske soldater blev taget til fange.

I Brest kom amerikanerne den 17. september ligeledes et godt stykke frem. Om formiddagen besatte de banegården og hen ad aften var bymuren omringet af amerikanerne. I den nordlige del af Brest lykkedes det for en bataljon af 9. infanteridivision at bryde gennem muren og indtil midnat var de trængt næsten en kilometer ind i byen. Først på dette tidspunkt svarede tyskerne igen med velrettet beskydning fra godt beskyttede stillinger. I vest rykkede 29. infanteridivision hurtigt længere frem og indtog omkring middag en bro over Penfeld. Den gamle bydel Recouvrance var sidst på aftenen helt på amerikanske hænder. Kun fæstningen Portzuc og Ubådsbunkeren blev der kæmpet om indtil næste morgen. De faldt omkring kl. 8 den 18. september.

Den tyske overgivelse
Den 18. september var den del af Brest som lå vest for Penfeld dermed fuldstændig i de allieredes hænder. Antallet af tyske faldne lå på 2.900. De resterende tyske tropper under oberst Pietzonka i det østlige Brest overgav sig i løbet af dagen. Ramcke selv var inden byens fald taget over på Crozon halvøen.

Trods overgivelsen i selve Brest fortsatte kampene på Crozon halvøen. I løbet af natten besatte amerikanerne Cameret i den vestlige del og rykke videre frem mod nord. Da tyskerne blev klar over at kampen var udsigtsløs kapitulerede de den 19. september. General Hermann-Bernhard Ramcke og i alt 37.382 tyske soldater i kom i amerikansk krigsfangenskab i Brest. Over 4.000 sårede blev bragt ud af byen. Antallet af døde var 1.059 foruden de døde i havnen i Brest, hvis lig til dels ikke længere kunne opspores.

Crozon halvøen kunne først den 20. september betegnes som sikret, da en lille modstandslomme med 325 tyskere holdt ud ved Audiene og først da kunne overmandes.

Under den 28 dage lange belejring af Brest indsatte de allierede 705 jagere og bombefly ved 97 angreb på Brest, og der blev nedkastet 360 ton bomber. Havneanlæggene var næsten fuldstændig ødelagt da de dels var blevet ramt under bombardementerne med fosfor og napalm og dels var blev sprængt i luften af tyskerne. Udover kajer og kraner var også bølgebrydere i både flådehavnen og den civile havn ødelagt. Der var sænket talrige skibe i floden og havnebassinet. Den gamle bydel Recouvrance var næsten fuldstændig udbrændt.

Slaget om Lorient (7. august til 8. maj 1945)
Den 9. august nåede den amerikanske 4. pansrede division den brede tyske forsvarsring omkring Lorient, der som en vigtig ubådsfase var omgivet af en ring af Flakkanoner og artilleri. I Saint-Gilles udbrød der heftige kampe ved en bro, som var en af de få adgangsveje til Lorient. En kavalerienhed bestående af hviderussiske frivillige var af tyskerne blevet indsat for at afværge det amerikanske fremstød på dette sted. Efter kort tid var de regnvåde gader overstrømmet af blod fra døde og sårede heste og soldater. Længere inde mod landsbyens centrum havde hviderussere taget opstilling på husenes tage og begyndte at beskyde de fremrykkende amerikanske kampvogne. Det lykkedes efter nogen tid for kampvognene og andre køretøjer at bryde igennem til broen og passere den. Da mørket faldt på lykkedes det for amerikanerne at placere artilleri ved Caudan, ca. 3 km nord for Lorient. Efter en kort beskydning af de fjendtlige stillinger i Lorient overbragte amerikanerne et ultimatum til tyskerne om at overgive sig, hvilket imidlertid blev afslået. Da en yderligere fremtrængen kun ville være mulig med meget mere artilleri til rådighed, besluttede divisionens ledelse af foretage et delvist tilbagetog til området ved Vannes, ca. 60 km sydøst for Lorient. Kun en mindre belejringsstyrke blev ladt tilbage.

Task Force B fra 6. amerikanske pansrede division rykkede den 14. august fra Brest 180 km til Vannes for at afløse enhederne fra 4. amerikanske pansrede division nord og øst for byen. Under vejs mødte de ingen tysk modstand. Hen ad middag rykkede en reserveenhed frem mod Lorient for at forstærke de resterende styrker fra 4. pansrede division. Om aftenen opsog denne enhed sit hovedkvarter i nærheden af Le Faouet, ca. 35 km nord for Lorient. Den 15. august var hele 6. pansrede division ankommet ved Lorient. Frontlinjen indesluttede hele fæstningen Lorient og Quiberon-halvøen i øst og der var patruljer fra Redon i øst til området ved Daoulas-halvøen i vest.

Efter at Vannes var blevet erobret og resten af området blev kontrolleret af den Franske modstandsbevæbelse koncentrerede 6. panserdivision sig om området ved Lorient. Byen selv var for stærkt befæstet til at kunne angribes med held. De tyske forsvarere, som bestod af dele af 25. Korps under den øverstkommanderende i Bretagne general Wilhelm Fahrmbacher og rester af 265. infanteridivision under generalløjtnant Hans Junck, der befandt sig i fæstningen Saint-Nazaire samt kontreadmiral Otto Kähler, der siden februar 1944 havde været kommandant over søforsvaret ved Bretagne, havde til gengæld ingen mulighed for at gennemføre et modangreb og var desuden bundet af Hitlers ordre om at holde stand i havnene til sidste mand. Derfor indskrænkede begge sider sig til intensiv patruljering og artilleribeskydning. Amerikanerne havde 12 observationsposter rundt omkring Lorient hvorfra der blev udsendt rekognosceringspatruljer, som skulle identificere hvor det tyske artilleri var placeret. Desuden blev der gennemført arbejder med minering af hele frontlinjen med sprængstoffælder. I enkelte tilfælde blev tyske patruljer taget til fange, men også amerikanske patruljer havnede i tysk fangenskab.

Den 6. pansrede division blev den 10. september afløst af den 94. amerikanske infanteridivision, som fortsatte belejringen og 6. pansrede division blev forflyttet øst på til 3. armé. Den 17. november blev der gennemført en kort våbenstilstand for at kunne udveksle fanger. General Wilhelm Fahrmbacher kapitulerede til amerikanerne den 10. maj 1945 med 10.000 mand efter den samlede tyske kapitulation.

Konsekvenser af slaget
Med fremrykningen af 8. korps fra 3. armé i Bretagne ville amerikanerne fratage de tyske besættere de vigtige Atlanterhavshavne Saint-Malo, Brest, Lorient og Saint-Nazaire og bruge dem som forsyningshavne for de allierede tropper i Nordfrankrig. Desuden ville de byggen en ny stor amerikansk havn i bugten ved Quiberon. Hertil kom, at de tyske enheder i Bretagne under general Wilhelm Fahrmbacher måtte forhindres i at falde de allierede styrker i rykken under deres fremmarch mod Tyskland.

Ganske vist kunne de primære mål kun opnås i Saint-Malo og Brest, da de belejrede byer Lorient og Saint-Nazaire holdt ud til krigens slutning, men de sekundære mål blev opnået, da de tyske enheder blev fastholdt i byerne. Saint-Malo og Brest spillede kun en mindre rolle for de allieredes forsyningstjeneste i den efterfølgende tid, og den planlagte havne i bugten ved Quiberon blev aldrig bygget.

De voldsomme ødelæggelser i de omkæmpede byer, hvoraf Brest var mest ramt, førte i efterkrigsårene til at hele bydele blev ryddet og bygget op helt fra grunden. Brest blev genopbygget efter planer udført af Jean-Baptiste Mathon. I 1961 var genopbygningen i det store og hele afsluttet. Da der næsten ikke er noget tilbage af de gamle bygninger efterlader Brest i dag mest et indtryk af en ansigtsløs planby med betonbyggerier.

Lorient var allerede i 1943 blevet næsten fuldstændig ødelagt ved et bombeangreb mod den tyske ubådshavn. Der var dog enkelte rester i form af huse fra begyndelsen af det 20. århundrede, som der kunne tages hensyn til ved genopbygningen. Dermed beholdt Lorient sin identitet som en ville nouvelle med moderne karakter.

Mindesmærker og krigskirkegård
Utallige kommuner i Bretagne erklærede sig rede til at begrave amerikanske og tyske soldater på deres kirkegårde. Mange blev også begravet på kirkegårdene i Normandiet. På enkelte sognekirkegårde findes der stadig grave med tyske, amerikanske og ukendte soldater. Amerikanerne begyndte kort efter kampenes afslutning at anlægge store soldaterkirkegårde, som senere også blev udvidet til mindeparker. I 1953 blev der indgået en aftale med Frankrig om etablering af tyske krigskirkegårde i Bretagne indenfor rammerne af Volksbund Deutsche Kriegsgräberfürsorge e.V..

Den amerikanske krigskirkegård i Bretagne

Den amerikanske krigskirkegård med mindepark for de faldne i Bretagne ligger 2,4 km sydøst for Saint-James, 19 km syd for Avranches og 22,5 km nord for Fougères.

På det 11,33 ha store anlæg ligger der 4.410 amerikanere som døde i slagene i Bretagne og Normandiet. På muren, som omkranser terrassen ved mindesmærket er indgraveret navnene på 498 amerikanere, hvis lig aldrig blev fundet. Kirkegården blev åbnet af 3. armé til begravelse af deres døde den 4. august 1944.

Mindesmærket af grå granit rummer et kapel og to store kort som beskriver de amerikanske operationer i området, samt faner fra de amerikanske enheder.

Krigskirkegården Ploudaniel-Lesneven
På den i efteråret 1944 af amerikanerne anlagte kirkegård nordøst for Brest blev der efter ordre fra de franske myndigheder også senere genbegravet tyske soldater. Fra januar 1961 udvidede genbegravningstjenesten i Volksbund Deutsche Kriegsgräberfürsorge e.V. kirkegården med yderligere tyske faldne. Den offocielle indvielse som mindested fandt sted den 7. september 1968. I øjeblikket ligger der her 6.800 tyske soldater begravet.

Fort Montbarey
Fæstningen Montbarey i Brest, som blev bygget under Ludvig 14. og var en af de stærkeste tyske stillinger under belejringen af byen, rummer i dag et museum. Fortet er et officielt mindesmærke over 2. verdenskrig. Siden 1984 er der her en permanent udstilling om Finistère departementet under den tyske besættelse.

Litteratur
 Jonathan Gawne: Americans in Brittany 1944: The Battle for Brest, Histoire and Collections, 2002,
 Michael Schmeelke: Deutsche Küstenbefestigungen in der Bretagne St. Malo – Brest, Podzun-Pallas, 2000,
 R.E. Stuckey: St. Nazaire Pocket,Aug.1944-May 1945, Kemble P., 1982,
 Erich Kuby: Nur noch rauchende Trümmer. Das Ende der Festung Brest. Tagebuch des Soldaten Erich Kuby. Rowohlt, Hamburg 1959

Eksterne kilder

8. korps i Bretagne
 Slaget om Bretagne – i korte træk
 Amerikanske tropper i Nordfrankrig
 Enheder i 8. Korps (pr. 14. september 1944)
 8. infanteridivision i Bretagne
 4. Pansrede division i Bretagne
 6. Pansrede division i Bretagne

Saint-Malo og Dinard
 Slaget om Saint-Malo og Dinard
 Saint-Malo fæstningens arkiver

Rennes
 Befrielsen af Rennes

Brest
 6. pansrede division i Bretagne
 Rapport fra 8. Korps
 8. infanteridivision/28. infanteriregiment i Brest
 121. infanteri – The Gray Bonnet Regiment
 Tilfangetagelsen af 28. Infanteriregiment
 General i faldskærmstropperne Hermann-Bernhard Ramcke
 Ramcke im Lexikon der Wehrmacht
 Major Ewald-Werner

Lorient
 4. pansrede division ved Lorient
 6. pansrede division i Bretagne
 Lorient i 2. verdenskrig på byens hjemmeside   og

Referencer

Operation Overlord
Slag på vestfronten under 2. verdenskrig

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


Malaysia wins the Coupe du Monde de la Pâtisserie after a grueling 10 hour competition, including six different challenges.
The elite restaurant guide has 13 new restaurants listed in its 2019 guide, including Dominique Crenn's Atelier Crenn.
If you're a fan of the British staple of freshly battered cod and fryer fresh chips, check out this list of the new must-try chippies across the country!


text:
Why I Chose A Hip Resurfacing
Posted by earlstevens58 in Arthritis, Bad hip, Chrome Poisoning, Cobalt chrome, Cobalt Poisoning, Cobaltism, DePuy Hip Litigation, DePuy Hip Recall, Hip recall, Hip Replacement, Hip Revisions, Johnson & Johnson, Metal on metal hip, Zimmer Hip Replacement
BHR With Stem Orthopedic Surgery, Birmingham, Birmingham Hip Replacement, Birmingham Hip Replacement India, femur, Femur head, Food & Drug Administration, Hip Replacement, hip resurfacing, Hip Resurfacing Stem Cost India, joint replacement, surgery
Why I Chose A Hip Resurfacing Instead Of A Total Hip Replacement
Author: Kamlesh Gade
Birmingham Hip Resurfacing or Surface Replacement Arthroplasty is a bone-conserving alternative to conventional Total Hip Replacement (THR). Unlike Total Hip Replacement, Birmingham hip Resurfacing does not involve the removal of the femoral head and neck or removal of bone from the femur. Rather, the head, neck and femur bone is preserved in an effort to facilitate future surgery should it be necessary and to enable the patient to take advantage of newer technology or treatments in the future. The current generation of hip Resurfacing devices utilize a metal bearings have demonstrated a much higher level of wear resistance as well as reduced bone loss and inflammatory tissue reaction about the hip joint as compared to metal-polyethylene bearings.
Hip Resurfacing surgery is approximately 90 minutes of set up and operating time. There is approximately 1 hour in the recovery room after surgery. Hip resurfacing surgery requires the removal of the diseased bone only. This means, the bone removed is minimized to 4-5mm from the head of the femur and approx 4-5mm from the acetabulum.
The incision is approximately 15-20cm in length and it runs over the outer edge of your hip joint. The scar line may not be completely flat immediately after surgery. This will settle down a few weeks after surgery. The operation itself is performed with the patient of their side. The surgical wound is closed with absorbable sutures.
Hip Resurfacing epitomizes medical achievements in arthroplasty. Hip Resurfacing is a new conservative surgical technique of arthroplasty of the hip. In this, only the diseased surface of the head of femur is replaced with a cobalt chromium cap , retaining all the bone in the hip joint. The lining of the socket (acetabulam) is also replaced with the cobalt chromium cup .This mimics the natural hip closely and has near normal bio-mechanics, load transfer and range of movement.
Birmingham Hip Resurfacing (BHR)
Advantages over conventional prostheses : –
* No noticeable change in leg length or leverage of the hip muscles
* The 'feeling' for the joint and the reflexes (proprioception) are retained
* The natural size of the implants allows natural motion in most cases and minimises the risk of dislocation
* The natural load transfer between the pelvis and the femoral head and femur prevents change in bone structure or bone loss and increases bone density.
* The proximal femur is conserved so that optimal conditions exist for all types of prosthesis stems where revision surgery is required
BIRMINGHAM HIP Resurfacing (BHRT) device
The BIRMINGHAM HIP Resurfacing (BHRT) device has two parts: a socket in the shape of a shallow cup (acetabular component), and a cap in the form of a ball head (femoral resurfacing component). The cup replaces the damaged surface of your hip socket (acetabulum). The cap covers the ball-shaped bone at the top of your thigh (femoral head), and the cap has a small stem that is inserted into the top of your thighbone. The cap moves within the cup. The surfaces that rub against each other (the bearing couple) are made from highly-polished metal. This type of bearing couple is called a metal-on-metal bearing couple.
Precautions after BIRMINGHAM HIP Resurfacing System surgery
The first six to 12 months after a BIRMINGHAM HIP Resurfacing System operation are the most vulnerable for the new hip joint. You\'ll want to try out your new resurfaced hip. But you'll also want to be smart, and take it slowly. Avoid heavy lifting and high-impact activities like jogging or jumping. Don\'t twist or squat. Driving can resume around four to five weeks after hip resurfacing surgery, pending physician approval, as can sexual relations – but try to avoid extreme movements of the hip for around three months.
Some pain is normal and expected during your rehabilitation period, and the pain should slowly decrease in the weeks following surgery. If you experience any serious, constant hip pain or pressure or feeling of unsteadiness, or if you are suddenly unable to put weight on your hip after the early post-operative pain has gone away, you should contact your doctor. These signs (symptoms) may be a signal of a serious problem (such as bone breakage, dislocation, infection, device loosening, movement, or breakage). Any of these problems may require medical attention including additional surgery. Remember to listen to what your body tells you, and what your doctor recommends. If you begin to have pain or swelling, contact your physician for advice.
How is the Birmingham Hip Resurfacing procedure different? The Birmingham Hip Resurfacing procedure is a bone-conserving technique that uses a two-part all-metal implant. Most importantly, the head of the femur and its' neck are not removed as occurs in the traditional total hip replacement surgery. Instead, the Birmingham Hip Resurfacing surgery uses specialized tools to resurface the existing bone. The socket is shaped to accept a new cup, and an all-metal (not plastic) cup with a porous surface is inserted. The head of the femur is prepared to receive the new cup. The procedure involves shaving just a few millimeters of bone around the femoral head and a new metal cap is applied. The cap is made of cobalt chrome, a very durable material.
Worldwide, over 80,000 Birmingham Hip Resurfacings have been performed with a ten-year survival rate of over 98 percent. Several facilities offer hip resurfacing, but Fort HealthCare offers the Birmingham Hip Resurfacing System, which is the only system approved by the Food and Drug Administration.
Please log on to : BHR With Stem
Please log on to : Get A Quote
We Care Core Values
'We have a very simple business model that keeps you as the centre.'
Having the industry\'s most elaborate and exclusive Patient Care and Clinical Coordination teams stationed at each partner hospital, we provide you the smoothest and seamless care ever imagined. With a ratio of one Patient Care Manager to five patients our patient care standards are unmatched across the sub continent.
Article Source: http://www.articlesbase.com/medical-tourism-articles/why-i-chose-a-hip-resurfacing-instead-of-a-total-hip-replacement-2889506.html
Welcome to World Class Treatment and Surgery by We Care Health Services, India.
Contact Us : www.wecareindia.com
E-mail us on : info@indiahospitaltour.com
Contact Center Tel. : ( 91) 9029304141 / ( 91) 022 28941902
The surgery and medical treatments offered by We Care Health Services at JCI Accredited / ISO Certified Hospitals are vast and varied; ranging from Heart Surgery in India, Cardiology to Cardio Thoracic surgery, Total Knee / Hip / Ankle / Shoulder Joint Replacement Surgery in India including ACL reconstruction Surgery to Birmingham Hip Resurfacing Surgery in India , Spine Surgery in India like Discectomy / Laminectomy Surgery, Cervical Decompression to Anterior / Posterior Spinal Fusion Surgery in India, Chemotherapy, Radiotherapy, Cancer surgery, Sterotactic Radiotherapy, Autologous / Allogenic Bone Marrow Transplant Surgery to Breast Cancer treatments, Near relative Kidney Transplant Surgery to Dialysis and Kidney Biopsy, Low Cost Liver Transplants Surgery, Hysterectomy (Vaginal / Abdominal) to Ovarian Cystectomy, Hernia repair Surgery to Cholecystectomy, Advanced Neurosurgery in India, Bariatric surgery, Gastric Bypass Surgery in India, Eye Surgery in India, Cornea Transplant, Cataract Surgery to LASIK Eye care Surgery, IVF, ICSI, Egg Donor to Surrogacy, Minimally Invasive surgery or Laparoscopic Surgery to Cochlear Implants, Breast Lift / Tummy Tuck, Face Lift to Low Cost Rhinoplasty Cosmetic Surgery, multi specialty Hospitals in India offering first world treatments with board certified highly qualified medical consultants in attendance at third world prices..
Technorati Tags: Arthritis, Birmingham Hip Replacement, Chrome Poisoning , Chronic Pain, Cobalt Chrome, Hip failure, Hip Pain, Hip Replacement, Hip Resurfacing, Hip Revision, MoM hips, Osteoarthritis, Smith & Nephew, Total Hip Replacement
Mr. Michael Solomon, Sydney Australia Surgeon Gives Advice on Hip Replacement (earlsview.com)
McMinn Centre Data Suggests How Bad DePuy ASR was v. Others on the Market (earlsview.com)
Metal Ion Measurement as a Diagnostic Tool to Identify Problems with Metal-on-Metal Hip Resurfacing (earlsview.com)
MHRA Advice for Patients (earlsview.com)
Associate Professor Michael J. Neil – Doesn't Recommend Resurfacing (earlsview.com)
1 thought on "Why I Chose A Hip Resurfacing"
Share said:
Hey there! Anybody in my Twitter group revealed this website with us so I arrived in give it a look. I'm certainly enjoying the information.

redpajama_set_name: RedPajamaCommonCrawl


text:
Q: How to retrieve stripe token value from ASP.NET after Form.Submit Needed help here, this is my code
<!DOCTYPE html>

    <title></title>

            <form id="payment-form">

                        Credit or debit card

                <button>Submit Payment</button>

            </form>
                <form runat="server">
                    <asp:Button ID="Button1" runat="server" OnClientClick="abc()" OnClick="Button1_Click" Text="Button" />

                            </form>

redpajama_set_name: RedPajamaStackExchange


On the first page of WHITE's playtext, Koko Brown writes, "This play is for anyone who has ever felt like the other".
Koko grapples and twists and turns herself inside out onstage. She paces, wringing her hands, stares out at the audience pleadingly. She tells us at the beginning of the play that she wanted to make a piece about all mixed race people – about the Mixed Race Experience. It's impossible, of course. Mixed race can mean – anything. It's a gross generalisation. Is there such thing as "the mixed race experience"? Kind of – but also – not really. Not at all.
So she writes about herself. Because that's all she knows.
I am similar to Koko but I am also so vastly different. Can I really compare my experience to her? Like her, I am half white.
Unlike her, my mother's Asian heritage fills up the space where her Jamaican father sits.
Koko loops the words "what are you?" over and over and I can feel my stomach clench and I cry quietly.
We are alike in some ways but then – also – how could I possibly compare our experiences? The experience of being half black is worlds away from the experience of being half Asian. Koko was brought up mostly by her white mother. I have been soaked in Chinese/Malaysian culture since birth. We both tried to reject our "otherness" but were slapped back into place. Sometimes I am white passing – that is a huge privilege. Koko has light skin – colourism works in her favour. Why am I comparing us when our experiences are so different?
I never see these stories represented onstage. The messiness, the fear, the guilt, the relief, the gratitude. In the back of my head, I still feel grateful for the white half of me. I used to think it cancelled out the other bit of me. Toned it down. Diluted it. And it does. It makes us palatable. Just enough. Not too much.
I can't help but project onto WHITE. Koko talks about being unable to understand her grandmother's patois and I start to cry again. I was bilingual when I was small. I played make-believe with my toys in a messy, loving mixture of Cantonese and English. When I went to school in the UK I lost the Cantonese. It dribbled out of me. Now I can understand snatches of the Cantonese my family chatter in, I can claw back some kind of muscle memory of the meaning but I cannot respond. I feel stuck. I would like to belong somewhere.
How much space do we take up? Are we people of colour? Are we BME? If I am sometimes white-passing does that still count me as a PoC? Are we taking the space of those who need it more? Just hearing those thoughts expressed onstage, in a space I love and cherish – it brings me relief and guilt in equal measure. We are both so lucky. We are both so so lucky.
WHITE runs through 4 February.


SAP FICO module refers to the Finance(FI) and Controlling(CO) modules of SAP ERP system. FI and CO are the core modules of SAP. They are tightly integrated with Sales and Distribution Module ( SD) and Materials management (MM) module.
SAP Financial Accounting (FI) is the core module where all the financial processing transactions are captured. This is the module that is used to create statutory Financials Statements for external reporting purposes.Functions in SAP FI can primarily be divided into General Ledger Accounting (G/L), Accounts Receivable and Accounts Payable(AR/AP) processing, and Fixed Asset Accounting(AA).
SAP Controlling (CO) module helps provide operational information to the management of a company to support business analysis and decision-making. CO represents the internal accounting viewpoint of an organisation. It provide information to managers to help manage costs and operations of the organization.SAP refers External Accounting as "Financial Accounting"(SAP-FI) while Internal Accounting is referred as Managerial Accounting(SAP-CO).
Assignment of chart of accounts.
GL account blocking & unblocking.
Tolerance group for GL accounts & employees.
Open Item management. Discount allowed.
Assign Input Tax Indicator for Non-Taxable transactions.
Differences between distribution and assessment.
Legacy System Migration Work Bench – It's an Migration tool.


As a fifth generation middle class family business, we at Scheidt & Bachmann are traditionally associated with sustainable actions. We think in generations and not quarterly.
This raises for us a long-range spectrum of responsibilities and leads us to a fair and responsible conduct not only towards our customers but as well towards our employees and environment, which becomes indubitably a nature for us. We therefore put crucial importance to our future orientation in our management and employees.


text:
package cn.key;

import java.util.List;

import android.app.Activity;
import android.content.Context;
import android.inputmethodservice.Keyboard;
import android.inputmethodservice.KeyboardView;
import android.inputmethodservice.Keyboard.Key;
import android.inputmethodservice.KeyboardView.OnKeyboardActionListener;
import android.text.Editable;
import android.view.View;
import android.widget.EditText;

public class KeyboardUtil {
	private Context ctx;
	private Activity act;
	private KeyboardView keyboardView;
	private Keyboard k1;// 字母键盘
	private Keyboard k2;// 数字键盘
	public boolean isnun = false;// 是否数据键盘
	public boolean isupper = false;// 是否大写

	private EditText ed;

	public KeyboardUtil(Activity act, Context ctx, EditText edit) {
		this.act = act;
		this.ctx = ctx;
		this.ed = edit;
		k1 = new Keyboard(ctx, R.xml.qwerty);
		k2 = new Keyboard(ctx, R.xml.symbols);
		keyboardView = (KeyboardView) act.findViewById(R.id.keyboard_view);
		keyboardView.setKeyboard(k1);
		keyboardView.setEnabled(true);
		keyboardView.setPreviewEnabled(true);
		keyboardView.setOnKeyboardActionListener(listener);
	}

	private OnKeyboardActionListener listener = new OnKeyboardActionListener() {
		@Override
		public void swipeUp() {
		}

		@Override
		public void swipeRight() {
		}

		@Override
		public void swipeLeft() {
		}

		@Override
		public void swipeDown() {
		}

		@Override
		public void onText(CharSequence text) {
		}

		@Override
		public void onRelease(int primaryCode) {
		}

		@Override
		public void onPress(int primaryCode) {
		}

		@Override
		public void onKey(int primaryCode, int[] keyCodes) {
			Editable editable = ed.getText();
			int start = ed.getSelectionStart();
			if (primaryCode == Keyboard.KEYCODE_CANCEL) {// 完成
				hideKeyboard();
			} else if (primaryCode == Keyboard.KEYCODE_DELETE) {// 回退
				if (editable != null && editable.length() > 0) {
					if (start > 0) {
						editable.delete(start - 1, start);
					}
				}
			} else if (primaryCode == Keyboard.KEYCODE_SHIFT) {// 大小写切换
				changeKey();
				keyboardView.setKeyboard(k1);

			} else if (primaryCode == Keyboard.KEYCODE_MODE_CHANGE) {// 数字键盘切换
				if (isnun) {
					isnun = false;
					keyboardView.setKeyboard(k1);
				} else {
					isnun = true;
					keyboardView.setKeyboard(k2);
				}
			} else if (primaryCode == 57419) { // go left
				if (start > 0) {
					ed.setSelection(start - 1);
				}
			} else if (primaryCode == 57421) { // go right
				if (start < ed.length()) {
					ed.setSelection(start + 1);
				}
			} else {
				editable.insert(start, Character.toString((char) primaryCode));
			}
		}
	};

	/**
	 * 键盘大小写切换
	 */
	private void changeKey() {
		List<Key> keylist = k1.getKeys();
		if (isupper) {//大写切换小写
			isupper = false;
			for(Key key:keylist){
				if (key.label!=null && isword(key.label.toString())) {
					key.label = key.label.toString().toLowerCase();
					key.codes[0] = key.codes[0]+32;
				}
			}
		} else {//小写切换大写
			isupper = true;
			for(Key key:keylist){
				if (key.label!=null && isword(key.label.toString())) {
					key.label = key.label.toString().toUpperCase();
					key.codes[0] = key.codes[0]-32;
				}
			}
		}
	}

    public void showKeyboard() {
        int visibility = keyboardView.getVisibility();
        if (visibility == View.GONE || visibility == View.INVISIBLE) {
            keyboardView.setVisibility(View.VISIBLE);
        }
    }

    public void hideKeyboard() {
        int visibility = keyboardView.getVisibility();
        if (visibility == View.VISIBLE) {
            keyboardView.setVisibility(View.INVISIBLE);
        }
    }

    private boolean isword(String str){
    	String wordstr = "abcdefghijklmnopqrstuvwxyz";
    	if (wordstr.indexOf(str.toLowerCase())>-1) {
			return true;
		}
    	return false;
    }

}

redpajama_set_name: RedPajamaGithub


text:
IC 391 ist eine Spiralgalaxie vom Hubble-Typ Sc/P im Sternbild Giraffe am Nordsternhimmel. Sie ist rund 76 Millionen Lichtjahre von der Milchstraße entfernt und hat einen Durchmesser von etwa 25.000 Lichtjahren.

Das Objekt wurde am 7. November 1890 von dem britischen Astronomen William Frederick Denning entdeckt und später vom dänischen Astronomen Johan Dreyer in seinem Index-Katalog verzeichnet.

Weblinks
 SIMBAD Astronomical Database
 The star city that never sleeps

Einzelnachweise

Spiralgalaxie


PLoS Pathogens. 2018 May 23; doi: 10.1371/journal.ppat.1007095.
Herpes simplex virus type 2 (HSV-2) glycoprotein D (gD2) subunit antigen is included in many preclinical candidate vaccines. The rationale for including gD2 is to produce antibodies that block crucial gD2 epitopes involved in virus entry and cell-to-cell spread. HSV-2 gD2 was the only antigen in the Herpevac Trial for Women that protected against HSV-1 genital infection but not HSV-2. In that trial, a correlation was detected between gD2 ELISA titers and protection against HSV-1, supporting the importance of antibodies. A possible explanation for the lack of protection against HSV-2 was that HSV-2 neutralization titers were low, four-fold lower than to HSV-1. Here, we evaluated neutralization titers and epitope-specific antibody responses to crucial gD2 epitopes involved in virus entry and cell-to-cell spread as correlates of immune protection against genital lesions in immunized guinea pigs. We detected a strong correlation between neutralizing antibodies and protection against genital disease. We used a high throughput biosensor competition assay to measure epitope-specific responses to seven crucial gD2 linear and conformational epitopes involved in virus entry and spread. Some animals produced antibodies to most crucial epitopes while others produced antibodies to few. The number of epitopes recognized by guinea pig immune serum correlated with protection against genital lesions. We confirmed the importance of antibodies to each crucial epitope using monoclonal antibody passive transfer that improved survival and reduced genital disease in mice after HSV-2 genital challenge. We re-evaluated our prior study of epitope-specific antibody responses in women in the Herpevac Trial. Humans produced antibodies that blocked significantly fewer crucial gD2 epitopes than guinea pigs, and antibody responses in humans to some linear epitopes were virtually absent. Neutralizing antibody titers and epitope-specific antibody responses are important immune parameters to evaluate in future Phase I/II prophylactic human vaccine trials that contain gD2 antigen.


Tips of buying high quality stone crusher in crushing plant. Requirements on cone crusher in ... crusher in crushing plant Requirements on cone crusher in crushing plant Australia Application: port ... Where is used crusher machine for sale?
Canola is the major soft oil used in Australia, representing approximately 40% of ... In these states a number of crushers, traders and exporters compete for seed.
Crushing & mining equipment, screening & recycling machinery for sale in Australia. We sell new & used machinery to both industry & government. ... Crushers · GIPO Cone Crushers · GIPO Vertical Shaft Impactors · GIPO Screening Plant ... Welcome to Screenmasters Australia- mobile crushing & screening Specialist.
Finlay C-1540 Cone Crusher & Finlay 694+ Supertrak Inclined Screen ... At Finlay Screening & Crushing Systems, we offer a large range of used equipment.
Find all the manufacturers of roll crushers and contact them directly on DirectIndustry. ... 5E-DCA250×150 Double Roller Crusher is used to crush medium hard .... roll crusher / stationary / for laboratories 380 rpm | RC2000 Essa Australia.
Bottle Sonic is one of Australia's leading glass bottle waste management ... system which means the bottle crushers can be used indoors and in confined areas.
1989 zenith portable open circuit cone crusher plant with 1352 5' Omni-cone, ... Condition: Used .... Cedarapids 22X36 Jaw Crusher with 5X16 3 deck sceen.
New & Used Crushers New & Used Screens New & Used Screeners Used Crushers New Crushers Stockpilers Tracked Conveyor Conveyor.
The zenith LT96 track-mounted crushing plant .... Two rotation directions can be used at the LT106S screen module. ...... zenith Minerals (Australia) Ltd.
The DustPro is designed for portable or stationary crushing plants and ... fog, foam, and surfactant spray systems that are used in specialized applications.


text:
Library Zebulon Ga
asked Nov 23, 2020 in BRITISH COLUMBIA CHAPTER OF UNION PARTY OF CANADA by moosalmeida93 (43k points)
It reveals the conclusion that factor structure, adopted as driving force of economic growth, and property features are determinative in terms of share of growth.For example and agriculture intensive growth will be equalitarian is defined depending on the property structure of the land and whether or not educationweighted growth will be equalitarian, depending on the distribution of educational facilities. Poor rural places in the worlds developing nations are often marginal agricultural or natural resourcebased economies with populations whose livelihoods depend on undependable subsistence activities.Lacking either a favorable resource base or a political climate conducive to successful investment and development of resources for the benefit of local populations, the rural poor are subject to the vagaries of natural and manmade hardship.Factors implicated in rural poverty range from bad climate to poor infrastructure.Vulnerable groups such as female headed households, children, and race, ethnic, religious, or national minorities are especially likely to be disadvantaged.Despite rapid urbanization and the convergence in poverty rates between rural and urban areas, rural poverty remains an important welfare problem in most developing countries, a huge wastage of human resources, a frequent source of political destabilization and a cause of environmental pressures.The policy record in dealing with rural poverty has been highly uneven and generally disappointing, with the sources of gains in reducing the relative number of rural to urban poor mainly caused by population shifts as opposed to successful rural poverty reduction. Rural poverty is unlikely to decrease unless policies facilitate rural household asset accumulation, successfully increase the returns to those assets, or provide sufficient transfers.Given that most transition Targetmol's Reboxetine countries have now completed the land privatization process, increasing rural households asset base might crucially depend on policies that target human capital accumulation.This indicates the potential role of education and health policies specifically targeted to the rural poor.More generally, improvements in rural service delivery, including education and health services, are needed, in particular given that the quantity and the quality of services has declined strongly in rural areas. In all transition countries more than of the population is rural.An even larger share of the poor lives in rural areas.Rural areas in the region, as in most of the rest of the world, have a disproportionate share of poor households.Only in a few countries is poverty risk less in rural than in urban areas.Second, and remarkably, the lack of attention to rural poverty is most striking in those countries where transition caused an increase in rural poverty, and often dramatically so.For most poor rural households in developing countries, the income strategy they pursue is one that combines cultivation of a small plot of land with access to offfarm sources of income.The key policy issue is one of targeting and transfer of the right type of assistance to help households in this path escape poverty.This regroups several situations: chronic poor in poverty traps caused by insufficient control over a minimum bundle of assets to allow them to escape low level equilibria and move on to higher income levels.Chronic poor unable to help themselves, even with asset transfers.
targetmol
Union Party Of Canada


http://fhu.com and Start with the seven minute meditation. After two weeks twice or three times a day go to "be still and know" also free of charge to everyone on earth.
Roy discussed how important it is America has a noble president.


text:
IFTLE 417: Passing the Advanced Packaging Baton to TSMC's 3D-MiM
Bridging the Interconnect Pitch Gap Calls for 3D Technologies
TSMC's OIP 2017 Symposium Shows The Awesome Power of an Ecosystem
EV Group Celebrates 20 Years of Supporting Micro- and Nano-Technology Development in Japan
ECTC 2013 Interview: SPTS's Keith Buchanan Addresses Bow and Warp
Francoise von Trapp	June 5, 2013	3D Event Coverage, 3D In-Depth, Manufacturing, Processes and Technology	0
A few weeks ago I spoke with SPTS's David Butler, after he participated in the SEMICON Singapore 3D IC panel. We talked a lot about the importance of wafer planarity for performing backside processes like TSV reveal. Butler commented that regardless of a tool's calibrated precision, its only as good as the wafer planarity. Last week at ECTC 2013, Butler's colleague, Keith Buchanan, continued the story of the importance of maintaining flatness beyond the wafer thinning steps all the way through final assembly to ensure reliability and yields. He presented a paper titled Dielectric Stack Engineering for Via-Reveal Passivation, which explains the importance of passivation to provide wafer support prior to redistribution layer (RDL) and bumping, reduce stress, and prevent wafer bowing during the final assembly steps. Here are the key take-aways from that talk.
What SPTS offers, explained Buchanan, is a low-temperature plasma enhanced chemical vapor deposition (PECVD) process for via reveal passivation. "Low Temp" being the operative word, as conventional CMOS front-end PECVD processes used are at higher temperature, which isn't compatible with temporarily bonded wafers.
Here's how its done: after copper TSVs are exposed during the via reveal etch process, PECVD is used to deposit a silicon nitride/silicon oxide "stack." This provides mechanical support for vias, and good electrical isolation from overlying RDL before bumping. (In this scenario we're assuming dry etch reveal processes are being used, not a wet etch approach).
"We're talking about wafers that are 300mm wide and have been thinned to 50µm thickness while attached to a carrier wafer," explained Buchanan. "If we don't manage the stress properly, when debonded, the wafer will curl up." He added that in addition to support and isolation, PE CVD provides bow compensation. It matches the bow on the front side of the wafer with that of the back side, that when debonded, results in a completely flat wafer (Figure 1).
Figure 1: Combine via-reveal passivation with bow compensation.
"Mechanical bow compensation at less then 200°C is incredibly challenging," explained Buchanan. "SPTS's unique PE CVD process guarantees stable films." For example, they won't absorb water when exposed to atmosphere.
Accomplishing this required tool adaptation that allows for maintaining low temperatures, process adaptation and film stability. Another thing that differentiates SPTS's tool from its competitors, explained Buchanan, is the addition of de-gas function on the CVD system. This is important because when thin device wafers are bonded to carriers, the organic adhesives can outgas heavily inside the CVD chamber, which disrupts the plasma and film. Other CVD tools don't have de-gas capability because they weren't designed to de-gas wafers (Figure 2).
Figure 2: Minimizing outgassing from bond adhesive preserves PECVD film quality.
Buchanan reports that SPTS is engaged in a number of strategic industrial partnerships with major IDMs and OSATS, well as with CEA –Leti and Fraunhofer institutes. "This CVD effort goes hand in hand with TSV reveal etch," he noted. "It's a key building bock in the reveal process. The tool adaptation is on the company's Delta fxP PECVD cluster platform but can also be combined with via-reveal etch on the Versalis fxP hybrid cluster system. Buchanan says new data will be published in time for EMPC 2013, which takes place in Grenoble, September 9-12, 2013.


text:
Home > < See all Salem Tours and Attractions
Salem is a beautiful and historic town found in Massachusetts, New England. The entire town is a historical landmark, filled with fascinating sites and interesting architecture. From the exciting museums to the eerie ""Haunted Happenings"" each October, there is truly something for everyone in this fantastic destination just a short trip from Boston.
Many visitors are drawn to Salem for its impressive architectural offerings. Since the colony was full of wealthy settlers in the late 18th century, you can find amazing buildings in many styles, including Victorian, Georgian, Greek Revival and post-medieval. A day in Salem tour can point out these historic buildings to you, and explain a little about their styles as you pass.
Of course, Salem may be best known for the famed Salem Witch Trials of the late 17th century. There is plenty within the town to remind you of these infamous trials, including the Salem Witch Museum, which provides a history of the trials as well as information about witchcraft in American through the years. The Witch Dungeon Museum of Salem is equally spooky and entertaining, and you will certainly learn more about the town's history. There are women in Salem today who claim to be witches, and can read your fortune if you choose. In the month of October, the whole town gets in a bewitching mood for ""Haunted Happenings"" which consists of several events in Salem, from witch expos to ghost tours.
If you want something less scary but equally riveting, learn more about Salem's pirating history. As a city located on the water, the early settlers dealt with pirates on a regular basis. Today, you can discover new things about them at the New England Pirate's Museum. Get to know recreated characters like Blackbeard, and see the docks where pirates came to town to buy supplies and recruit townspeople to join their pirate crew. This is a really exciting way to bring history to life!
After a tour of all these exciting museums and historical landmarks, Salem also offers plenty of welcome opportunities to unwind and relax. Welcoming accommodations, great local shops, and delicious dining are all a part of the Salem visitor's experience.
ALL Tours, Sightseeing, Museums & Attractions
Peabody Essex Museum
The Peabody Essex Museum is America's oldest continuously operating museum. The historic houses and gardens, American decorative art and maritime art collections provide an unrivaled spectrum of New England's heritage over 300 years.
Salem Witch Museum
The Salem Witch Museum brings you there, back to Salem 1692. Visitors are given a dramatic history lesson using stage sets with life-size figures, lighting and a narration - an overview of the Witch Trials of 1692.
Trusted Tours Group Sales
Local Weather Outlook


Fragility undermines efforts geared towards achieving the Sustainable Development Goals (SDGs). Many international organisations and national governments recognise this today and are attempting to reduce fragility within their borders. The majority of the research has focused on peace building and governance, however, extreme poverty in fragile areas should also be a concern for policy makers.


So I've been updating my VA in the settings profile part, but I get an error when I'm going to change the avatar.
So, I'm leaving the profile settings on several tabs (https://prnt.sc/ho331l), all the tabs are ready, the profile tab containing the name, email and location changes and are working correctly, the password change tab is also working, but avatar change tab is not working properly.
The problem is this, when I click to select the avatar and then I click to save the profile I get this message 'The email address can not be blank.', But the avatar change tab only has the function to change the avatar and I believe you do not need to put a space for the email. But I know that my problem is not in my code because when I was with the standard phpVMS code I already received this message. NOTE: The email address was not blank, and even then I got this error and keep getting it.
That's the problem, does anyone know how to fix it?
Sorry for all the embarrassment I said, it was very confusing and sorry if I said something wrong because I'm using google translator.
As I have the same issue, I would like to ask if anyone has figured out why anything like this happens. I use phpvms versions simpilot 5.5.2 and my skin is Crewcenter from swan58. Please help.
Thanks, there is no error message anymore. But the avatar still doesn't display. Inside /lib/avatars there is no avatar after changing avatar.


text:
Replacement cost property policies cover contractor's OH&P — says Florida Supreme Court
By Laura Freid-Studlo and Michael S. McNamara
Laura Freid-Studlo
Michael S. McNamara
The Florida Supreme Court gave insureds a Fourth of July present one day early — July 3 — by ruling that property policies providing replacement cost coverage include the cost of a contractor's overhead and profit, even if the insured does not actually pay a contractor overhead and profit to replace the damaged property. We'll explain the decision, Trinidad v. Florida Peninsula Insurance Company, in detail after the jump, but first some commentary.
We've often seen this issue in the "no good deed goes unpunished" situation where a contractor steps in to perform repair work on a builders risk policy and the carrier refuses to pay the contractor's overhead and profit. If the contractor did not perform the repairs, either the owner or the carrier would have to hire a different contractor who was not already on site to mobilize to the site and perform the repair work. The carrier would obviously have to pay that contractor overhead and profit. And that contractor would be much less efficient and more expensive. But the carrier tries to take advantage of the original contractor's willingness to step in by carving overhead and profit off the payout.
This Florida Supreme Court decision validates our position: A carrier must pay the overhead and profit whether or not the insured actually pays a contractor to do the work. Now, for the details.
In Trinidad, a homeowner filed a claim with his insurance company for fire damage. The insurer admitted coverage under the homeowner's replacement cost policy and issued a payment for completion of repairs, even though the homeowner did not make repairs to his home or hire a contractor to do so. The insurer's payment did not include overhead and profit, and the insurer claimed that it was not obligated to pay these amounts until the homeowner actually incurred such expenses in repairing his home.
The homeowner sued for breach of contract arguing that he was entitled to all costs of repair, including overhead and profit. The insurer responded that it was not required to pay these costs under Section 627.7011 of the 2008 Florida Statutes until such costs were actually incurred. On summary judgment, the trial court found in favor of the insurer and stated that the policy language only required the insurer to pay costs that had been "actually spent." The Third District affirmed the trial court's decision and refused to interpret the Florida Statutes as requiring payment for overhead and profit which had not been incurred.
The Supreme Court of Florida reversed and held that an insurer's required payment under a replacement cost policy includes overhead and profit where the insured is "reasonably likely" to need a general contrator to perform repairs. The court noted that neither the homeowner's policy nor the 2008 version of the Florida Statutes required an insured to actually repair his property before recovering the full replacement cost, including overhead and profit. The court stated that overhead and profit were "no different that any other costs of a repair" that an insured is reasonably likely to incur.
NOTE: The section of the Florida Statutes at issue in this case, Section 627.7011, was amended in 2011 to allow insurers in some situations to hold back certain amounts until work is performed and expenses are incurred.


Dark and wondrous, Silent Cheesecake Designs showcases wearable art and curio jewelry, inspired by the natural world. The work of this Los Angeles-based artist features preserved insects, dried flowers, bones, pearls and sea creatures. (All specimens are collected safely and humanely, as outlined in the shop owner's profile.) From octopus tentacles in curio vials, venus flytraps in silhouette pendants and cocktail rings made of bone and glass, Silent Cheesecake offers beautiful and unique accessories for those with a curious sensibility. Having recently received one of the insect curio vial necklaces as a gift, I can say from experience that the work is beautiful, meticulous, and all around just cool.
You can see the full list of all octopus/sea creature jewelry here.
Dear readers, you may have noticed that its been quiet around here. Well a number of our bloggers have recently embarked on new and exciting life adventures, that have left them with much less time for blogging. So the Cephalopod Tea Party is looking for a new intrepid blogger to add to our 'staff' of volunteers. Someone who would like to share their love of cephalopods with the internet. If anyone would like to become a blog contributor, email us, ideally with a few readable complete sentences and some enthusiasm!
a class of active predatory mollusks comprising octopuses, squids, and cuttlefish. They have a distinct head with a ring of tentacles around a beak mouth and are able to release a cloud of inky fluid to confuse predators.
. c h o k l i t .
This is a Flickr badge showing public items from the Tentacles - The Pool for Cephalopods of the Subclass Coleoidea group pool. Make your own badge here.
Background and banner illustrations © 2008, Sarah Dungan. All rights reserved.


Yesterday afternoon was a highlight of this trip for me as an ED nurse; a trip to a large Chinese Emergency Department in Jinan. The Emergency Center was actually an entire building of four floors, each with a wing sorting patients by their acuity or condition. We were brought to a conference room with approximately 40 young emergency nurses dressed in dark green scrubs lining the room. The department seemed particularly proud of their male nurses, who made up 51 of the 70+ nurses in their department. I was surprised to find that many were still in college going through a residency program, but more surprised that they were "placed" in the ED rather than having a reason for wanting to be there. The head ED nurse and doctor were also present to welcome us and give us an introduction to their department. How impressive! Their department features a chest pain alert vehicle which is equipped with everything needed to deal with a STEMI in the field, so that the patient is cath lab ready on arrival.
I gave a presentation on how the Emergency Department works in America. I think I may have introduced some new concepts to them, such as standing orders/protocols where nurses are permitted to begin with the patient workup. They lamented that it would be a great tool to implement in the ED, but near impossible because "we need to talk to the patient and family in a meeting before we can really do anything– right now the doctors order all of the tests." It made me wonder, due to the intensive family involvement, if this cultural barrier to expedited care could ever be worked out. They didn't seem to think so. My presentation was largely interactive due to the fact that my fellow travelers did not have ED experience and the presentation lead to more questions of the Chinese practices. As one of the top trauma centers in Jinan, they seemed surprised that smaller hospitals "didn't want" complex patients, like multitraumas. We discussed resources and that often, transfer is in the patient's best interest if they arrive at a smaller facility first– certainly not that we don't appreciate the complexity- or the challenge.
It seems that there are many unwritten rules of nursing and medical care here which seem in line with our laws/values in the US. This was a good time to reflect on how perception is hardly ever the reality, as there does not always need to be official direction for people to do right by their neighbors. We had fun in there, and we learned a lot. In the US, the ED nurse is a definite personality unto itself- and we found yesterday that that personality is a global attribute!
The facility was crowded, to say the least. Similar to home, stretchers lined the hallways but the patients were kept feet away from each other on narrow stretchers in large bays. Blankets, food and water was brought from home and most care was performed by an accompanying family member- maximum one per patient. Patient and family member were a generally self-sufficient pair and nurses were there "for medical care only." Nurses had ten patients each, but family members did all washing, ambulating, toileting and feeding. When asked if they ever did these things, they said that if a patient didn't have a family member, yes. Most everyone comes with a family member; families are very active in caring for the patient's needs, a sharp contrast from home where family members seldom participate.
ps: camera trouble, will revisit picture situation at later time. Sorry!
It's Kristen here, and I am sorry for the delay on my part. I have been under the weather for the past several days and have much to catch up on. First, let me tell you a little bit about who I am, besides being one of ten travelers to this great country. I am a 2014 Graduate of the BSN program at the University of New England and a current FNP student at UMASS- Lowell. Currently, I am entering my second year as an Emergency Department R N. Prior to that, I was a medic in the USAF. In 2009 I was deployed to Bagram Air Field, Afghanistan where I worked in an ICU step down unit for seven months. It was a unique experience there as there were so many different kinds of people being treated– most of them heavy trauma patients but many humanitarian cases including correction of cleft palates and other facial deformities in children. Shortly thereafter, I went to Joint Base Balad, Iraq for 6 months where I performed Contingency Aeromedical Staging Facility Command and Control- but just call me C2– I helped the injured guys (and one lady) get home, by far one of the most rewarding things I have ever done. After that, I have gone on several small trips abroad including one, teaching urban search and rescue and patient trauma assessment to "baby" El Salvadoran Special Forces troops. Currently, I live with my family in NH and we raise chickens, ducks, pigs, turkeys and have five "rescued" cats and a retired racing Greyhound. That's me in a nutshell. My next post will have lots of pictures!


text:
4 Actors Who You've Seen in Both Gilmore Girls and The Marvelous Mrs. Maisel
Gilmore Girls Actors in The Marvelous Mrs. Maisel
12 December, 2019 by Amanda Prahl
Fans of Amy Sherman-Palladino's shows know that she's got some frequent collaborators, so there are a handful of Gilmore Girls actors in The Marvelous Mrs. Maisel. A quartet of actors have appeared in both of the beloved dramedies: two have major roles in one and guest spots in the other, while the other two actors have small but memorable recurring roles in both shows. The most recent, headline-grabbing instance is, of course, Liza Weil's casting in the third season of The Marvelous Mrs. Maisel, but she's far from the first! How many have you noticed? Keep reading to see which Gilmore actors have popped up on Maisel so far.
TVThe Marvelous Mrs Maisel
More from POPSUGAR
ICYMI, Peter Weber Was in a Sylvan Learning Centre Commercial in 2005, and It's Too Cute
by Victoria Messina 10 hours ago
Adjust Your DVR: Grey's Anatomy Is Moving Back to Its Original Time in January
The Sassiest Cheerleaders Pop Culture Has Gifted Us Over the Years
by Chantelle-Schmidt 1 day ago
Here Are All the Winners of the 2020 SAG Awards
by Mekishana Pierre 2 days ago
If Hollywood Won't Create Content For the Latinx Community, Camila Mendes Will Do It Herself
by Brea Cubit 2 days ago
Get Ready For Plenty of Twists and Turns When Grown-ish Returns This Month
by Danielle Jackson 5 days ago


The following OMRON PLCs and PTs are supported by the compatible software applications.
Note: Including models whose production were discontinued.
*1. Compatible operating systems depend on the system requirements of the software.
CPM1A, CPM2A, SRM1, CQM1H and CPM2C.
*3. The ZEN Programmable Relay is supported only if ZEN Support Software Ver.3.0 or later is used.