text:
Orgolii este un roman de moravuri cu implicații psihologice scris de Augustin Buzura și publicat pentru prima oară în anul 1977 de Editura Dacia din Cluj-Napoca. Apariția romanului a fost amânată timp de peste patru ani de către organele de cenzură ale statului comunist, deoarece Buzura era considerat un autor incomod care nu se sfia să atace subiecte grave ale actualității social-politice precum abuzurile regimului și impostura social-științifică.

Romanul prezintă drama chirurgului savant Ion Cristian, care caută să depășească limitele științei, încercând să descopere un medicament care să permită vindecarea cancerului, dar trebuie să lupte în același timp cu agresivitatea și cu mediocritatea instaurate în societatea românească din perioada comunistă. Recomandat de propriile merite științifice pentru ocuparea funcției de rector al unui institut de medicină, profesorul Cristian oscilează o perioadă între carieră și destin, dar hotărăște să nu-și mai risipească timpul în conflicte meschine și să-și dedice restul vieții unui țel superior. Acțiunea romanului are loc în orașul Cluj la sfârșitul anilor 1960 sau începutul anilor 1970. Prin reconstituirea metodică a vieții eminentului om de știință, care a suferit mai demult o detenție nedreaptă, autorul evidențiază moravurile unei epoci și modul în care istoria poate influența destinul individual.

Construcția narativă a romanului Orgolii este necanonică, prin alternarea monologului interior (procedeu narativ principal) cu însemnările secrete ale unui delator anonim. Alături de alte două romane buzuriene (Fețele tăcerii și Vocile nopții), Orgolii este considerat, prin problematica sa social-politică, o creație reprezentativă a literaturii române.

Romanul a fost ecranizat ulterior într-un film omonim — regizat de Manole Marcus după un scenariu scris de Augustin Buzura —, în care rolul principal a fost interpretat de Victor Rebengiuc. Premiera oficială a filmului a avut loc în aprilie 1982.

Rezumat

Absolvent de studii universitare la Paris și la Viena, medicul chirurg Ion Cristian a fost în tinerețe un adversar înverșunat al fascismului, a trecut prin lagărul de la Târgu Jiu în timpul regimului antonescian și a participat voluntar pe frontul de vest, dar comportamentul său inflexibil i-a creat mulți dușmani. În anii 1950, în urma denunțului prietenului său, procurorul Constantin Redman, a fost arestat de Securitate pentru că, respectând etica profesională, a salvat viața unui țăran necunoscut pe nume Bădilă ce s-a dovedit ulterior că făcea parte dintr-o bandă de luptători anticomuniști condusă de Sterian. A fost anchetat cu duritate de fanaticul Varlaam și, cu toate că a refuzat să recunoască acuzația că ar face parte din acea bandă, a suferit o detenție nedreaptă. Ulterior a fost eliberat și reabilitat, iar mai apoi, după ce a revenit în învățământul universitar și a fost numit șef de clinică și după ce soția i-a murit de cancer, și-a găsit echilibrul în muncă, încercând să descopere un citostatic care să vindece boala.

Ajuns la vârsta deplinei maturități, profesorul se află la 118-a încercare de a găsi citostaticul care să determine reducerea tumorii, având orgoliul de a continua cercetarea până când va avea succes. În prezent el nu mai dorește decât să fie lăsat să-și continue cele două proiecte care-i ocupă timpul: experiențele pentru descoperirea citostaticului și rescrierea tratatului de chirurgie. Existența sa se complică: mai tânărul profesor Codreanu încearcă să-l convingă să accepte candidatura la postul de rector al Institutului de Medicină ce urma să devină vacant ca urmare a pensionării acad. Coja-Dornești, iar două personaje din trecutul său (fostul procuror Redman și fosta iubită Cristina Fărcașiu) reapar brusc ca pacienți în clinica pe care o conduce, provocându-i meditații intense cu privire la eșecurile sale sociale și profesionale și făcându-l să se gândească tot mai mult la moarte.

Profesorul Cristian se trezește prins în mijlocul adversităților din mediul universitar, pe măsură ce se apropie alegerile pentru funcția de rector. În același timp, fiul său, Andrei, un tânăr inteligent și intransigent ce refuză compromisul, începe să-și conteste tatăl pe care-l acuză că a cedat laș în fața agresivității și a mediocrității. Ascultând două versiuni diferite ale poveștii detenției politice (relatate de Redman și de Cristian), Andrei înțelege că tatăl său trecuse prin situațiile cele mai umilitoare, fără să cedeze din punct de vedere moral.

Atacurile împotriva profesorului Cristian se întețesc și devin tot mai josnice, în ciuda faptului că anunțase că nu va candida la funcția de rector, deoarece opozanții săi, carieriști și mediocri, se tem de autoritatea pe care i-o conferă prestigiul academic și de inflexibilitatea morală pe care o dovedise în diferite ocazii. Îi taie fondurile pentru cercetare, încearcă să-l șantajeze cu sancțiuni la adresa fiului său, Andrei, îl amenință cu o declarație mincinoasă a lui Redman care îl acuza de luare de mită, ajungând chiar să-i conteste meritele științifice și să ceară să fie supus unei expertize psihiatrice. Alegerile trec, iar profesorul Cristian își continuă neabătut activitatea, uzat de lupta cu nulitățile, dar nu învins.

Structură
Romanul este împărțit în 24 de capitole numerotate cu cifre arabe și fără titluri. Zece capitole conțin însemnări ale unui delator anonim angajat în Clinica chirurgicală 1, iar un alt capitol (nr. 20) este format dintr-un denunț anonim formulat "în numele unui grup de cadre didactice" cu privire la activitatea desfășurată de prof. Cristian.

Personaje
 Ion Cristian - reputat chirurg, profesor universitar, membru al Academiei Române, directorul Clinicii chirurgicale 1, cercetător al etiologiei cancerului. Provine dintr-o familie de țărani chiaburi și a urmat studii la Paris și Viena; a devenit un adversar al fascismului, a fost deținut în lagărul de la Târgu Jiu și a fost voluntar pe frontul antihitlerist. În primii ani ai regimului comunist a fost denunțat Securității de prietenul său, Redman, pentru că a tratat un necunoscut ce s-a dovedit ulterior că făcea parte dintr-o bandă de luptători anticomuniști și a fost anchetat în închisoare de fanaticul Varlaam, refuzând să recunoască acuzația că ar face parte din acea bandă. Eliberat din închisoare și reabilitat, devine profesor universitar și caută cu încăpățânare un citostatic care să vindece cancerul.
 Andrei Cristian - fiul profesorului Cristian, student la Facultatea de Medicină. Are o relație cu o asistentă divorțată pe nume Irina Ionescu, ce are o proastă reputație. Tânăr inteligent, adversar al compromisului, încearcă să înțeleagă trecutul tatălui său și ajunge, după ce ascultă mai multe confesiuni, să-i recunoască demnitatea morală și dorința de a spune adevărul. Intră la rândul său în conflict cu demagogii și carieriștii din mediul universitar.
 Constantin Redman (58 ani) - jurist, care a devenit procuror și profesor universitar în primii ani ai regimului comunist. A fost în tinerețe prieten cu Cristian, dar l-a denunțat organelor de securitate din dorința de a parveni, dar și pentru a se putea căsători cu Stela, cu care fusese mai demult pe punctul de a se logodi. Dat afară din universitate și din procuratură, ajunge angajat la Întreprinderea de transporturi și se internează în clinica prof. Cristian cu diagnosticul prezumtiv de cancer. Îl minte pe Andrei, făcându-l să se îndoiască de propriul tată.
 Varlaam - fost măcelar și boxer, devenit ulterior anchetator al Securității și dovedindu-se a fi un individ scelerat specializat în distrugerea morală a indivizilor. Dușmănindu-l pe medicul Cristian, care a refuzat să falsifice un raport de expertiză medico-legală, îi promite o sancțiune severă și dispune arestarea și anchetarea lui sub acuzația că ar face parte dintr-o bandă de luptători anticomuniști. Este arestat și condamnat ulterior, la rândul său, și ajunge să lucreze după eliberare ca vânzător de loz în plic la o tarabă stradală.
 Cristina Fărcașiu - fosta iubită a dr. Cristian din perioada studiilor universitare de la Paris. L-a părăsit pe Cristian și s-a căsătorit apoi cu avocatul Sabin Fărcașiu. Rămasă văduvă, se retrage la o cabană de vânătoare de la marginea unei păduri, trăind în sălbăticie. Ajunge în clinica prof. Cristian aproape în același timp cu Redman, iar după operație și o serie de convorbiri cu fostul ei iubit se întoarce în pădure și este devorată de animalele pe care le îmblânzise. Criticul Eugen Simion o considera "o Caty Zănoagă cu gusturi rousseauiste".
 Codreanu - medic chirurg, profesor universitar, directorul Clinicii chirurgicale 2. S-a căsătorit cu fiica fostului decan și a fost numit în funcția de șef de lucrări, apoi a avut o ascensiune rapidă în mediul universitar. Carierist și demagog, încearcă să-l convingă pe prof. Cristian să candideze la funcția de rector pentru a avansa în carieră.
 Olimpiu Vasiliu - profesor universitar de medicină internă, care-l atacă pe Cristian într-o ședință pentru a-și păstra postul și a-și asigura o pensie bună.
 Boțan - profesor universitar de igienă, mare consumator de alcool.
 Mihail T. Ottescu (poreclit Toby) - profesor universitar de farmacognozie, elevul profesorului von Brannowitz. Este un individ îngâmfat, ce-și manifestă ambiția de a deveni rector pe considerentul că este profesorul cel mai în vârstă.
 Coja-Dornești - profesor universitar, membru al Academiei Române, rectorul Institutului de Medicină, aflat aproape de pensionare. A fost în tinerețe un bun organizator, fără a fi autorul unor lucrări importante, dar elanul i-a scăzut pe parcurs și nu s-a mai implicat eficient în conducerea institutului.
 Crețu - profesor universitar, prorector al Institutului de Medicină. Ambițios și tenace, dorește să ajungă rector după pensionarea acad. Coja-Dornești.
 Anania - laborantul prof. Cristian, persoana din clinică cea mai apropiată de profesor. Este căsătorit și locuiește cu trei copii într-o singură încăpere.
 Vera Panaitescu - medic la Clinica chirurgicală 1, asistenta și colaboratoarea apropiată a prof. Cristian. Între cei doi se înfiripă o ambiguă relație de dragoste, pe care profesorul o respinge dintr-un soi de incapacitate afectivă.
 Dumitrescu - medic la Clinica chirurgicală 1, colaborator apropiat al prof. Cristian.
 "Canaris" - laborant la Clinica chirurgicală 1, care iscodește și scrie denunțuri în care-l acuză pe prof. Cristian de comportament dictatorial și imoral.
 Stela Cristian - fiica avocatului Șoimescu, soția prof. Cristian. A absolvit Facultatea de Litere și Filosofie cu rezultate strălucite și a fost pe punctul de a se logodi cu Redman, dar s-a căsătorit cu Cristian. Redman o convinge să divorțeze după ce medicul este arestat, pentru a se putea angaja, dar femeia se poartă cu demnitate și continuă să-și aștepte soțul. A murit în urma unui cancer de col uterin după două luni de suferință.
 Ana Șoimescu - văduva avocatului și deputatului național-țărănist Aurel Șoimescu, mama Stelei și a Elvirei, soacra prof. Cristian. Are aproape 80 de ani.
 Suzana Winter - menajera prof. Cristian, care este periodic dată afară de doamna Șoimescu.

Scriere și publicare

Crezul artistic al autorului
Preocupările literare ale lui Augustin Buzura datează din perioada studenției la Facultatea de Medicină și Farmacie din Cluj (1958-1964), când a făcut parte dintr-un cenaclu literar condus de profesorul Mircea Zaciu. Tânărul student a cochetat o perioadă atât cu medicina, cât și cu literatura, iar primul volum de proză scurtă intitulat Capul Bunei Speranțe (1963) i-a fost publicat în timpul studiilor universitare. Lucrarea sa de diplomă intitulată Shakespeare în psihiatrie a căutat să împace ambele preocupări ale lui Buzura, care a crezut o perioadă că va lucra ca medic psihiatru.

Medic de profesie, Augustin Buzura își formase încă de timpuriu o cultură literară solidă și cunoștea operele unor mari scriitori naționali și universali precum Ioan Slavici, Ion Agârbiceanu, Liviu Rebreanu, Camil Petrescu, Gib Mihăescu, Marin Preda, Feodor Dostoievski, James Joyce și William Faulkner. Îl preocupau îndeosebi cazurile de conștiință, credea în virtuțile psihanalizei, respingea balcanismul, picanteriile și vorbele goale și se declara mulțumit că proza contemporană fusese eliberată "de comodul dar atât de păgubitorul dogmatism și pășunism, de extazul primar în fața naturii, de liricoidismul desuet, de personajele sterilizate, acefale". Ca scriitor el a folosit sondajul psihologic și monologul interior pentru a explica structura morală complexă a indivizilor, influențată de schimbările istorice recente.

Romancierul a pus accentul în scrierile sale pe rostirea adevărului, considerând că doar dialogul liber poate constitui baza progresului social și moral. În opinia sa, operele literare au misiunea de a-i educa pe cititori, de aceea trebuie să fie utile. Buzura a urmărit să combată în romanele sale "inerția, ignoranța, agresivitatea, minciuna, lenea", încercând să contribuie astfel la purificarea universului social și spiritual în care trăia. "[...] Între a-mi face eu cheful în literatură, deci a scrie ceea ce aș fi tentat, și a scrie ceea ce e necesar trebuie să aleg varianta a doua. Am scris ceea ce am considerat că ar fi necesar să scriu", a susținut scriitorul.

Surse de inspirație
Personajul principal al romanului Orgolii, medicul Ion Cristian, a fost inspirat, în opinia cunoscătorilor mediului universitar clujean, de personalitatea academicianului Octavian Fodor (1913-1976), medic clujean de prestigiu, specialist în gastroenterologie, profesor universitar de medicină internă și rector al Institutului de Medicină și Farmacie din Cluj (1966-1976). Autorul absolvise Facultatea de Medicină din Cluj în 1964 și era un discipol apreciat al profesorului Fodor. Într-un articol publicat în anul 2007 în revista România literară, criticul Ion Simuț scria că profesorul Fodor a inspirat "demnitatea morală a profesorului Cristian și [...] neliniștea cercetătorului implicat în viața politică și socială", completând că această conexiune a amplificat ecoul romanului în mediul intelectual clujean.

O altă sursă de inspirație a romanului a constituit-o experiența de detenție și postdetenție a avocatului și omului politic transilvănean Aurel Socol (1914-1976). Autorul l-a cunoscut din întâmplare și a mărturisit mai târziu că "numai acest om a reușit să-mi descrie atât de plastic lumea Canalului, să atingă acele puncte sensibile din mine care să mă facă să cercetez mai departe". Experiența lui Aurel Socol a fost prezentată parțial în romanele Orgolii și Drumul cenușii prin intermediul personajelor Aurel Șoimescu și Ion Cristian și respectiv Socoleanu. "Lumea pe care mi-a descoperit-o el este infinit mai interesantă decât cea pe care am reușit s-o descriu eu", mărturisea Buzura.

Aurel Socol a fost în perioada interbelică avocat și deputat al Partidului Național-Țărănesc în Parlamentul României, iar apoi, după Dictatul de la Viena, a rămas la Cluj, în teritoriul cedat Ungariei, unde i-a ajutat ca avocat pe cei amenințați de poliția și de serviciile de informații ale Ungariei. După război, văzând că autoritățile comuniste au început să-i aresteze pe membrii PNȚ, s-a prezentat din proprie inițiativă la sediul Securității pentru a fi arestat, dar a fost refuzat pe motiv că numele său încă nu figura pe listă. A fost arestat câteva zile mai târziu și condamnat la muncă silnică, fiind trimis în coloniile penitenciare de la Canalul Dunăre-Marea Neagră. După eliberare, Socol venea adesea în vizită la redacția ziarului Tribuna pentru a se întâlni cu Augustin Buzura și îl îndruma pe tânărul său prieten să cumpere țigări doar de la un anumit chioșc, obișnuind în acel timp să îl privească fix pe vânzător, care era unul dintre foștii lui torționari.

Scrierea romanului
După publicarea romanului Fețele tăcerii (1974) Augustin Buzura a intenționat să-i continue acțiunea într-un volum II care să prezinte dispariția țărănimii tradiționale și proletarizarea acestei clase sociale; acest volum urma să fie intitulat Strigătul. Avea deja materialul structurat și pregătit pentru a începe lucrul, dar s-a răzgândit și a hotărât să amâne descrierea acestei tragedii a țărănimii. Era obsedat de mediul medical pe care-l cunoștea prin prisma profesiei sale, așa că și-a canalizat toată energia către un nou roman pe care l-a intitulat Orgolii. Îl interesa mai ales să descrie pierderea libertății interioare a omului într-un regim totalitar.

Augustin Buzura a mărturisit că începea să-și scrie cărțile doar după ce avea deja în minte imaginea ansamblului și știa ce vrea să spună. Cu toate acestea, fiind un perfecționist, scria greu și obișnuia să-și rescrie cărțile de mai multe ori până găsea varianta potrivită. Romanul Orgolii a avut, potrivit autorului, trei variante diferite: o variantă "prea polemică", care dezvolta insuficient contextul social și psihologia personajelor, o variantă "prea analitică" și varianta definitivă care a fost publicată. Într-un interviu acordat în decembrie 1989 și publicat ulterior în cartea Teroarea iluziei (2004) Buzura mărturisea că romanul Orgolii a fost cartea pe care a scris-o cu cea mai mare dificultate, trăind mai degrabă o senzație de "chin cumplit" decât de plăcere, în contrast cu romanul Fețele tăcerii care ar fi fost scris "aproape într-o stare de transă".

Romanul Orgolii a păstrat formula epică a romanului Absenții (1970) și realismul social din Fețele tăcerii (1974), preluând unele personaje ca Brainea și Varlaam, anchetatori duri și scelerați ai Securității care au apărut în romanele anterioare ale lui Buzura, menționându-l pe Sterian, conducătorul grupului de luptători anticomuniști din Fețele tăcerii și introducând personaje cu o structură morală similară: Redman din Orgolii corespunde lui Radu Gheorghe din Fețele tăcerii. Autorul nu a intenționat inițial să introducă în roman însemnările secrete ale delatorului anonim, deoarece își propusese să scrie o carte separată în limbajul agramat și imbecil al unui individ care citea zilnic ziarul Scînteia și respecta toate indicațiile ideologice din Codul eticii și echității socialiste.

Publicare și receptare publică

Apariția romanului Orgolii a fost mult întârziată, din cauza faptului că opera literară descria o realitate politică, socială și morală care nu convenea regimului comunist, precum mediul penitenciar și abuzurile Securității, și a trebuit să fie citită și analizată de organele de cenzură ale mai multor instituții: Securitatea, Editura Dacia, Direcția de Presă, Consiliul Culturii și Educației Socialiste și Comitetul de Sinteză, un organ de supracenzură care aduna și sintetiza opiniile tuturor autorităților care se ocupau cu cenzura. Manuscrisul a fost analizat mai mult de patru ani (aproximativ 1500 de zile), timp în care au fost formulate mai multe obiecții. Autorului i s-a cerut să elimine un capitol foarte lung care prezenta perioada postdetenție a profesorului Cristian. În acel capitol profesorul Cristian se confrunta cu izolarea sa de către vechii prietenii și ajungea să se întrebe unde există adevărata solidaritate umană: în închisoare sau în afara ei. "Am pierdut niște momente foarte importante, singurătatea și izolarea profesorului Cristian după ieșirea din închisoare: ocolit de prieteni, chinuit de frica acestora și de sentimentul că începe să regrete închisoarea", scria ulterior Augustin Buzura, susținând că angajații organelor de cenzură se temeau că acele pasaje ar induce ideea înlocuirii închisorii cu o altă formă de privare de libertate.

Un scurt fragment din romanul Orgolii a apărut în numărul din 11 noiembrie 1976 al revistei România literară, sub titlul "Întoarceri și fugă (Fragmente din romanul "Orgolii")". În urma îndeplinirii de către autor a solicitărilor formulate, editura a dat, în cele din urmă, acordul "bun de tipar" la 18 februarie 1977.

Romanul Orgolii a fost publicat pentru prima dată în 1977 de Editura Dacia din Cluj-Napoca (408 p.) și a fost reeeditat în 1985 de către aceeași editură (420 p.), fiind singura carte a lui Buzura care a fost reeditată în timpul epocii comuniste. Tirajul primei ediții a fost de 45.120 de exemplare. Orgolii a avut parte de succes comercial, dar și de un succes de critică, apariția sa fiind salutată ca un veritabil eveniment în cronicile literare publicate de Nicolae Manolescu, Eugen Simion, Mircea Iorgulescu, Valeriu Cristea, Ion Vlad, Liviu Petrescu, Cornel Ungureanu și mulți alții. Criticul Dumitru Micu scria într-o cronică de la acea vreme că Orgolii este unul dintre cele mai interesante romane românești publicate în perioada postbelică. Popularitatea acestei cărți a atins un nivel ridicat ca urmare a faptului că romanul românesc al anilor 1960-1970 era perceput ca "principalul, dacă nu singurul, martor obiectiv pentru dezastrul material și moral al societății comuniste".

În anul 1977 scriitorul Augustin Buzura a obținut Premiul "Ion Creangă" al Academiei Române pentru romanul Orgolii.

Opiniile ulterioare ale autorului
În interviul publicat în cartea Teroarea iluziei (2004) autorul afirma că a greșit scriind romanul Orgolii, deoarece nu avea la momentul scrierii "maturitatea necesară pentru acel subiect" și îi lipseau lecturile profunde cu privire la viață și moarte, precum și la moartea psihică. În următorii ani Buzura a citit multe cărți despre moarte, inclusiv Cartea egipteană a morților și Cartea tibetană a morților, a reflectat profund și a scris numeroase articole cu privire la aceste subiecte, de aceea susținea că ar fi tentat să rescrie acest roman, scoțând multe pasaje și adăugând altele noi care să contureze mai clar personalitatea profesorului Cristian. Impresia că romanului i-ar lipsi ceva se datora, în opinia scriitorului, eliminării capitolului care descria perioada postdetenție a personajului principal. Prin omiterea acelui capitol viața personajului ar fi devenit astfel "oarecum lineară".

Autorul s-a opus încadrării romanului Orgolii în literatura "obsedantului deceniu", considerând că opera sa are o tematică actuală universală deoarece evidențiază adevăruri generale umane și nu amănunte caracteristice doar unei perioade formate din câțiva ani. În opinia sa literatura trebuie să se ridice deasupra epocii sale și să ofere subiecte care să-i intereseze și pe cititorii posterității.

Teme majore
Romanele precedente ale lui Augustin Buzura, Absenții (1970) și Fețele tăcerii (1974), i-au creat scriitorului imaginea unui autor incomod care nu se sfia să atace subiecte grave ale actualității social-politice precum abuzurile regimului și impostura social-științifică. Romanul Orgolii descrie același mediu medical corupt și ticăloșit, pe care Buzura îl cunoscuse prin prisma profesiei sale de medic și pe care îl mai prezentase în Absenții, ilustrând unele frământări morale reale existente în mediul universitar clujean în anii regimului comunist.

Pornind de la clasificarea romanului de către Pierre de Boisdeffre în roman-histoire (romanul evenimențial sau romanul-cronică) și roman-recherche (romanul analitic), criticul român Romul Munteanu a înscris Orgolii, alături de Iluminări (1976) de Alexandru Ivasiuc, Galeria cu viță sălbatică (1976) de Constantin Țoiu, Bunavestire (1977) de Nicolae Breban, Marile iubiri (1977) de Aurel Dragoș Munteanu, Labirintul (1974) și Întoarcerea lui Ulise Aleman (1976) de Francisc Păcurariu și Împăratul norilor (1976) de Dumitru Radu Popescu, în categoria romanului analitic, care prezintă o stare de tensiune între modul de gândire al unui individ și normele restrictive ale unui univers închis.

Orgolii este un roman de moravuri cu premise psihologice, care are o formulă narativă asemănătoare cu cea a romanului Fețele tăcerii. El este precedat de motto-ul "Cînd amănuntul este viața unui om, el reprezintă pentru mine toată lumea și toată istoria". atribuit scriitorului și filozofului francez Albert Camus. Proza lui Buzura prezintă mediile intelectuale ale vremii, având o preocupare pentru cazurile de conștiință și un aspect confesiv de dezbatere etico-politică. Problematica etică apăruse anterior în romanele Absenții (1970) și Fețele tăcerii (1974) care prezentau drama confruntării destinului individual cu destinul istoric. Eroii romanelor lui Buzura sunt onești și intrasigenți, preferând să lupte cu nedreptatea și ipocrizia și transformându-se astfel în purtătorii unui mesaj moral. Acest roman reia obsesiile mai vechi ale autorului: păstrarea demnității umane, conflictul între adevăr și minciună, sancționarea demagogiei, conformismului și oportunismului și considerarea urii ca un semn al prostiei. Însă, spre deosebire de romanele anterioare, în care aspectele menționate mai sus reieșeau din context, atitudinea lui Buzura este tranșantă, fiind expusă clar în paginile și capitolele cărții. Autorul intenționează să identifice defectele morale ale societății și să arate că principala cauză a tuturor acestor rele o constituie josnicia umană.

Cristalizarea unei conștiințe morale

Tema principală a romanului Orgolii o reprezintă, în opinia criticului Anton Cosma, cristalizarea unei conștiințe etice prin confruntarea inteligenței cu mediocritatea și a rațiunii cu instinctivitatea. Orgolii exprimă acut, ca și celelalte romane buzuriene, implicarea politică a autorului în viața contemporană și responsabilitatea lui față de generația următoare, asumată prin propoziția "Viitorul acestei țări depinde de numărul conștiințelor sale", care devine un veritabil program civic, social-politic și artistic. Viziunea "conștiinței etice" a intelectualului, existentă în romanul lui Buzura, are tradiție în literatura română și provine din opera lui Camil Petrescu și, prin el, de la Mihai Eminescu.

Personajul care traversează criza lămuririi de sine prin care ajunge la stadiul de "conștiință" este profesorul universitar Cristian, un medic eminent aflat la o vârstă înaintată care trebuie să opteze între avansarea în carieră și căutarea unui remediu împotriva cancerului. Prin rememorarea unor episoade esențiale din biografia sa este constituit portretul moral al unui savant orgolios și intransigent care a militat încă din tinerețe pentru păstrarea demnității morale și refuzul compromisului, punând pasiune în descoperirea adevărului atât în știință, cât și în viața social-politică. Într-o confesiune făcută în fața fiului său, profesorul Cristian mărturisește că a fost obsedat încă din perioada studenției de câteva versuri din poezia "Un Voyage à Cythère" a lui Baudelaire care l-au determinat să caute în faptele pe care le-a comis argumente pentru a se putea privi fără dezgust:

— Ah! Seigneur! donnez-moi la force et le courage
De contempler mon coeur et mon corps sans dégoût!

Adversitatea personajului față de ideologia fascistă i-a adus deportarea în lagărul de la Târgu Jiu și l-a făcut să lupte pe frontul antifascist, convins că luptă împotriva "totalitarismului, arbitrariului, nebuniei" ale unui regim politic care a deturnat energiile oamenilor de la problemele spiritului către ură și agresivitate. Odată încheiat războiul, profesorul Cristian s-a consacrat activității științifice, considerând că medicina este superioară frământărilor politice ale timpului, dar respectarea eticii profesionale și demnitatea morală l-au făcut să intre în conflict cu autoritățile comuniste: mai întâi a refuzat să falsifice un raport de expertiză medico-legală și apoi a oferit îngrijiri medicale unui necunoscut care s-a dovedit ulterior că făcea parte dintr-o bandă de luptători anticomuniști. A suferit o detenție nedreaptă, fără a ceda moral în fața anchetatorilor care au încercat să-l forțeze să-și recunoască o presupusă complicitate cu banda lui Sterian.

Revenit în mediul academic după eliberare și reabilitare, profesorul Cristian petrece zile și nopți în laborator, încercând cu tenacitate să descopere un medicament care să vindece cancerul; munca de cercetare devine scopul principal al vieții sale. Izolarea în laborator, neutralitatea față de colegii profesori și singurătatea asumată nu durează, deoarece savantul este înscris de câțiva intriganți, fără voia sa, în lupta politică pentru funcția de rector al Institutului de Medicină și trebuie să se confrunte iarăși cu agresivitatea unor inși mediocri interesați de parvenire și specializați în minimalizarea meritelor, care nu este în fond decât o manifestare a spiritului primar. Mediul social din clinică este descris într-un mod satiric, putând reprezenta prin extensie societatea contemporană autorului în care se regăseau toate metehnele, de la degradarea fizică la suferința psihică, de la onestitate la mediocritate și abjecție, de la indiferență la orgolii și dorință de căpătuire. Viața profesorului începe să fie analizată cu amănunțime de confrații mediocri și fără lucrări, care-i percep activitatea ca o formă a unui orgoliu nemăsurat și caută să-l compromită prin contestarea meritelor științifice și prin acuzarea sa pentru comportamentul fiului său. Savantul rămâne imperturbabil, fiind conștient că a răspunde unor insulte grosolane este o pierdere de vreme: "Nu cuvintele te apără. Nu mai dau doi bani pe ele. Faptele, singurele... căci pentru ceea ce n-ai făcut, n-ai vrut sau n-ai putut face nu există iertare".

Decizia profesorului Cristian de a nu candida pentru funcția de rector pentru a nu-și risipi timpul pe care îl mai are de trăit și a-l utiliza cu eficiență maximă nu este înțeleasă de apropiații și de confrații săi. Unii îl socotesc un fariseu, care-și dorește să fie rugat pentru a accepta funcția, și încearcă să-l șantajeze prin tăierea fondurilor alocate cercetării și prin amenințarea cu abaterile disciplinare ale fiului său, Andrei, în timp ce alții îl consideră laș sau egoist pentru că refuză să se implice în lupta pentru corectarea deficiențelor sistemului educațional. Cu ardoarea tinereții, fiul său îi reproșează renunțarea la o poziție care ar putea să-i permită epurarea institutului de mediocritate și de carierism: "De ce, de exemplu, tu, cu renume, în vîrstă, cu autoritate te izolezi, taci, puțin îți pasă de alții? De ce îți cultivi numai grădina proprie fără să vezi scaii și buruienile care la o adică ți-ar putea-o invada?... Cei mici, fără nume, se tem sau nu sînt luați în serios, pe cînd tu ai reușit să faci ceva. Crezi că te poți salva singur?".

Angajarea unui individ, oricât de bine pregătit și de cinstit ar fi, pe un drum ce-i este străin (în cazul de față candidatura la funcția de rector) îl va compromite definitiv deoarece va trebui să se supună normelor și obiceiurilor sistemului, iar proiectele sale generoase se vor lovi de inerție și rigiditate, susținea eseistul Nicolae Steinhardt. Păstrarea demnității morale impune deci neefectuarea primului pas. Având avantajul unei experiențe bogate și triste de viață, profesorul reușește să cearnă esențialul de accesoriu și să-și continue drumul "mereu înainte, urmînd asemeni magilor, steaua, mai de voie, mai de nevoie, înainte după stea", redescoperind ideea necesității urmării destinului într-o scenă tolstoiană petrecută în mijlocul naturii.

Potrivit criticului Ion Simuț, Orgolii descrie "revolta clocotitoare a unui personaj ultragiat" împotriva unei societăți dominate de mediocritate și de agresivitate. Profesorul Cristian luptă nu doar împotriva bolii fizice, care poate fi izolată și învinsă, ci mai ales împotriva bolii morale a societății, mult mai greu de învins din moment ce nu este nici măcar recunoscută. Această preocupare este evidențiată explicit de personaj într-o discuție cu un ziarist:

Într-un secol caracterizat prin dezumanizare, scria Monica Lovinescu, omul intelectual se găsește înconjurat de numeroase "forme larvare", indivizi care și-au pierdut conștiința, gândirea și demnitatea; antagonismul nu mai este între personaje, ci între stările pe care le simbolizează acestea: starea de conștiință a indivizilor care mai gândesc și starea larvară a indivizilor care au suferit "moartea psihică".

Orgoliul medicului Cristian este, în primul rând, orgoliul adevărului, considera Eugen Simion, de aceea romanul Orgolii poate fi perceput ca "romanul unei conștiințe" care extinde lupta cu limitele științei în zona morală. Așa se explică agresivitatea opozanților săi ce continuă chiar și după ce profesorul renunță să mai candideze; nu mai este o luptă a impostorilor (carieriști și demagogi) împotriva unui om, ci împotriva principiilor morale pe care le promovează. Dezechilibrul de forțe face însă ca omul integru să fie adesea singur și izolat într-o astfel de luptă, fiind supus aici unei uzuri psihice și stingându-se într-o completă înstrăinare. Cu toate acestea, a rămâne credincios marilor valori morale într-o lume modernă tot mai superficială nu mai este doar un "orgoliu", ci devine o datorie a individului, concluziona criticul Anton Cosma.

Abuzurile săvârșite în perioada regimului comunist

Augustin Buzura era cunoscut la data apariției romanului ca un scriitor incomod care dezvăluia realitatea social-politică a sistemului comunist, prezentând cu mult curaj moravurile sociale și abuzurile regimului. Romanul Orgolii descrie un astfel de abuz săvârșit de autoritățile regimului comunist: arestarea de către Securitate și detenția nedreaptă suferită de un medic pentru că a salvat viața unui necunoscut, fără a ști că acesta din urmă era un individ ce făcea parte dintr-un grup de luptători anticomuniști.

Trecutul este privit în oglindă în romanul Orgolii, la fel ca în Fețele tăcerii, din mai multe perspective epice. Este reconstituit astfel destinul profesorului Ion Cristian, un eminent medic și om de știință, care a suferit mai demult o detenție nedreaptă, fiind denunțat chiar de prietenul său apropiat, procurorul Redman. Respectarea eticii profesionale prin salvarea vieții unui muribund este interpretată de anchetatorul Varlaam ca o complicitate cu luptătorii anticomuniști sau, în cel mai bun caz, un gest de oportunism săvârșit pentru a se pune bine cu luptătorii anticomuniști în situația eliberării țării de către anglo-americani. După ce a fost eliberat din închisoare și reabilitat, medicul a urmat o carieră științifică impresionantă și a devenit membru al Academiei Române, în timp ce brutalul Varlaam a fost condamnat la închisoare pentru uciderea unui arestat și apoi a ajuns să vândă loz în plic la o tarabă, iar fostul procuror Redman a fost destituit din pozițiile dobândite cu prețul trădării principiilor morale și a devenit funcționar la o întreprindere de transporturi.

Procesul istoriei începe odată cu reapariția după mai mulți ani a lui Redman, internat în clinica chirurgicală condusă de Cristian cu diagnosticul cancer. Numele celor doi antagoniști (Cristian și Redman) sunt simbolice, considera Michael H. Impey, profesor de literatură comparată la University of Kentucky și autor al câtorva studii critice despre poezia și proza contemporană românească. Povestea arestării este relatată din punctul de vedere al agresorului (Redman) și al victimei (Cristian), permițând lui Andrei, fiul profesorului, să-și înțeleagă tatăl. Mărturiile lui Redman și Cristian sunt însă diferite, fiind făcute de pe poziții diferite, și această dublă perspectivă permite cititorilor să înțeleagă mai bine abuzul săvârșit de autorități. Confesiunea lui Redman are însă două variante: una mai dulceagă și voit ambiguă pentru persoanele care nu au cunoscut anii terorii și alta reală pentru victima sa. Viața în detenție este reconstituită de autor, potrivit lui Eugen Simion, cu o forță epică extraordinară, iar accentul cade pe confruntarea dramatică dintre Cristian (victima care nu-și recunoaște vina) și Varlaam (anchetatorul brutal surprins că metodele sale violente nu au efect).

Scriitoarea și eseista Ruxandra Cesereanu scria că Augustin Buzura prezintă în romanul Orgolii mai multe tipuri de călăi, creând portrete veridice și nu schematice ale membrilor și colaboratorilor aparatului de represiune. Personaje ca Varlaam și Redman devin simboluri grotești ale unui sistem abuziv ce practica o politică de supraveghere atentă și de represiune la adresa cetățenilor care nu se conformau regulilor impuse.

Principalul antagonist al profesorului Cristian este procurorul Redman, genul de individ laș și perfid care acceptă compromisul și își trădează prietenii din frică, invidie sau dorință de parvenire, justificându-și delațiunea prin circumstanțele epocii. Învinuirea pe nedrept a prietenului său se datorează nu atât presiunii morale exercitate de Varlaam, așa cum încearcă Redman să se justifice permanent, cât mai ales resentimentelor cauzate de complexul de inferioritate, de invidie și de conștientizarea propriilor eșecuri, favorizate de situația politică confuză din România anilor 1950. Căința inițială a personajului este doar formală, iar Redman își reia curând vechile obiceiuri, scriind un denunț mincinos în care-l acuză pe profesor că i-a cerut bani pentru a-l opera. În opinia criticului Zaharia Sângeorzan, Redman este "un om fără un principiu moral, o «structură psihologică de tip cameleonic»", căci caută mereu să găsească scuze pentru propriul comportament abject.

Mai puțin înzestrat intelectual, dar la fel de abject ca Redman, securistul Varlaam este un fel de Ianus bifrons, adică atât o brută, cât și un anchetator machiavelic. Ancheta lui se bazează la început pe forță (personajul a fost mai demult boxer amator), iar cum aceasta nu dă rezultate Varlaam își schimbă tactica și nu-l mai lovește pe arestat, ci încearcă să-l înfrângă prin distrugerea orgoliului de victimă. Încercarea lui Varlaam de a-i face pe cei doi foști prieteni (Redman și Cristian) să se lovească unul pe altul amintește de experimentul Pitești, numele sub care a devenit cunoscut procedeul de "reeducare" violentă prin transformarea victimelor în cǎlǎi, practicat în România între anii 1949 și 1952; Redman acceptă, de frică, să-l lovească pe Cristian, însă medicul refuză să riposteze. Alți călăi prezentați în roman sunt gardianul Fasole, care se comportă brutal cu deținuții politici, și plutonierul Olteanu, un securist cu un comportament ambivalent: îl ajută pe Cristian cu hrană și cu vești de acasă, dar îl bate cu brutalitate în fața superiorilor lui tocmai pentru a nu fi bănuit că-l ajută.

Prezentând abuzurile Securității și suferințele și frământările morale ale medicului Ion Cristian, Augustin Buzura face un rechizitoriu aspru și explicit al regimului totalitar și evidențiază pericolul dezumanizării generat de absența libertății.

Delațiunea

Viața și activitatea medicului Cristian este reconstituită parțial prin intermediul însemnărilor secrete și agramate ale unui delator anonim, pe care unele personaje îl poreclesc Canaris, după numele amiralului Wilhelm Canaris (1887-1945), șeful serviciului de spionaj militar german Abwehr. Prin intermediul acestor delațiuni autorul a vrut să sugereze că, într-un regim totalitar, oricine poate fi victima unei posibile delațiuni. Includerea acestor note informative în roman are, de asemenea, scopul de a marca timpul și de a oferi o perspectivă multidimensională asupra acelorași evenimente, în conformitate cu regulile narațiunii moderne.

Însemnările secrete ale turnătorului sunt agramate și hilare deoarece delatorul este un individ "agramat, josnic și infect; o lepră; o jigodie; un gunoi", potrivit eseistului Nicolae Steinhardt, sau "un spirit obtuz și fanatic", potrivit criticului Mircea Iorgulescu. Criticul Alex. Ștefănescu îl considera un informator stupid, "de o prostie pitorească, amestec de conul Leonida și Smerdeakov". Adevărul este însă că mulți denunțători erau persoane educate, cu bune maniere, dar prezentarea delatorului ca un individ josnic, cu un comportament de "slugă împuțită" reprezintă însă o concesie făcută de autor pentru a determina repulsia cititorilor față de actul infam al delațiunii.

Faptul că personajul rămâne anonim pe tot parcursul narațiunii demonstrează că a fost imaginat ca un reprezentant generic al informatorilor Securității, ușor identificabil printre persoanele apropiate ale cititorilor de la vremea apariției romanului. Spre deosebire de restul personajelor, delatorul "trăiește într-un etern prezent", neavând o biografie, deoarece existența lui este absorbită în notele informative pe care le alcătuiește sârguincios. Prezența turnătorului anonim reprezenta o realitate a acelor ani, pe care foarte puțini scriitori au avut curajul să o prezinte. Prin intermediul acestui personaj, autorul atrage atenția asupra prezenței constante a informatorilor și colaboratorilor voluntari ai Securității în orice mediu.

Acest personaj odios și agresiv, simbol al delațiunii instituționalizate, este unic în literatura română din anii socialismului, iar însemnările sale scrise agramat și rudimentar, cu sârguință, dezvăluie o vigilență excesivă și nevoia permanentă a sistemului de a-și ține cetățenii sub un control extins până în cele mai intime amănunte ale vieții lor. Martor incompetent al istoriei unei epoci, el este individul incult, lipsit de conștiință morală și prostit de propagandă care își asumă misiunea de a judeca elita intelectuală în urma răsturnării scării valorilor produsă de instaurarea regimului comunist. Jurnalul său a fost catalogat de criticul Dumitru Micu ca o "adevărată capodoperă de imbecilitate contrafăcută cu artă". Augustin Buzura își exprimă disprețul față de denunțătorii voluntari prin parodierea prostiei, a josniciei și a gândirii pline de lozinci a acestui personaj.

Stil literar

Criticii literari au constatat că proza lui Buzura este asemănătoare prin atitudine și ton cu literatura existențialistă franceză, în special cu proza și teatrul lui Jean-Paul Sartre, iar autorul român ar fi fost mai preocupat de dezvăluirea adevărurilor decât de eleganța și distincția frazei, la fel ca Albert Camus sau ca scriitorii nordici. Astfel, romanul Orgolii aparține, potrivit criticului Valeriu Cristea, "prozei-discurs, reflecției de natură morală și politică".

Construcția narativă a romanului Orgolii este necanonică, prin alternarea monologului interior (procedeu narativ principal) cu însemnările secrete ale unui delator anonim, care întrerup narațiunea și o datează: prima însemnare este datată 20 martie, iar ultima 19 mai. Nu există comunicare între cele două părți componente ale romanului, deoarece deosebirea intelectuală strictă între personaje impune porțiuni diversificate: exprimarea intelectuală serioasă a profesorului Cristian nu poate apărea la un loc cu exprimarea agramată și caustică a denunțătorului.

La fel ca în Fețele tăcerii, Augustin Buzura folosește în Orgolii tehnica narativă a prezentării acțiunii și caracterului personajelor din mai multe puncte de vedere. Analizarea personajului principal, medicul Cristian, se face din propria sa perspectivă, din punctul de vedere al fostului prieten Redman, din punctul de vedere al lui Andrei și din perspectiva unui informator anonim din clinică. Vizita lui Redman la domiciliul profesorului Cristian este elementul care declanșează rememorarea trecutului, repovestit de mai multe ori pe parcursul romanului din punctele de vedere ale celor două personaje. Prin evocarea trecutului, privit în oglindă ca în Fețele tăcerii, are loc o mai bună înțelegere a prezentului. Vocile trecutului (Redman și Varlaam) și vocile prezentului (Andrei, Codreanu, Vera, Anania) conturează astfel personalitatea științifică și morală a medicului Ion Cristian, precum și destinul său.

Confesiunile frecvente ale personajelor permit de multe ori dezvăluirea opiniilor și motivațiilor prin tehnica psihanalizei. Pe tot parcursul perioadei surprinse în roman mai multe personaje (atât victime, cât și persecutori) simt nevoia să facă mărturisiri, să-și explice acțiunile și să justifice o anumită atitudine sau reacție, sperând să obțină eliberarea de o povară morală purtată atâția ani. Autorul analizează și diseacă faptele și stările afective, recompunând astfel biografiile personajelor și conturând, de fapt, starea morală a întregii societăți.

Aprecieri critice

Considerații generale
După "obsedantul deceniu" în care a fost aservită în mare parte cerințelor ideologice ale regimului comunist, literatura română a traversat în anii 1960 un proces de liberalizare și de reformă, trecând de la realismul socialist la o modernitate normală. Au apărut primele romane critice la adresa regimului comunist la început firave și orientate către perioada Gheorghiu-Dej, apoi și-au extins critica spre sfârșitul anilor 1960 și la adresa epocii Ceaușescu.

Romanele au început să depășească sfera literaturii și au devenit adevărate fenomene culturale și sociale, reprezentând surse de informații pentru populația ținută în ignoranță și manipulată de regim în condițiile blocării sistematice a accesului la informații și a ideologizării învățământului și a presei. Tirajele cărților au crescut vertiginos cu atât mai mult cu cât cărțile începeau să trateze teme considerate tabu până atunci cum ar fi regimul antonescian, universul concentraționar comunist și dominația agresivității și mediocrității în diferite medii sociale precum este cazul romanelor Delirul (1975) de Marin Preda, Galeria cu viță sălbatică (1976) de Constantin Țoiu sau Orgolii (1977) de Augustin Buzura.

Opera literară a lui Augustin Buzura reprezintă o mărturie asupra epocii comuniste, caracterizată printr-o atitudine politică subversivă și o panoramă amplă a moravurilor sociale, fiind relevantă prin viziunea sa de ansamblu asupra societății românești din perioada regimului comunist. În opinia criticului Alex. Ștefănescu, Augustin Buzura "intenta un proces comunismului, cu mijloacele prozei de analiză", dezvăluind atât dezastrul existent în industrie, agricultură, învățământ, urbanistică etc., cât mai ales dezastrul spiritual al vieții românești din anii 1960-1970 și condiția de victimă a omului în regimul comunist, disimulând acest proces în analiză psihologică și promovând un radicalism moral. Trei romane buzuriene (Fețele tăcerii, Orgolii și Vocile nopții) au fost considerate creații reprezentative ale literaturii române, prin problematica lor social-politică.

Prezentarea moravurilor unei epoci

Apariția romanului Orgolii a avut parte de cronici elogioase în presa literară a vremii semnate de critici literari reputați precum Șerban Cioculescu, Nicolae Manolescu, Mircea Iorgulescu, Ion Simuț, Dumitru Micu și Mihai Ungheanu. Romanul Orgolii a fost considerat de criticul Ion Simuț drept unul dintre romanele politice reprezentative în ceea ce privește experiența românească a comunismului, alături de Galeria cu viță sălbatică de Constantin Țoiu, Fețele tăcerii de Augustin Buzura, F de D.R. Popescu, Supraviețuirile lui Radu Cosașu, Cel mai iubit dintre pământeni de Marin Preda, Viața pe un peron de Octavian Paler, Din calidor de Paul Goma și Al doilea mesager de Bujor Nedelcovici. Critici reputați precum Eugen Simion și Nicolae Manolescu l-au considerat un roman de moravuri ce dezvăluie defectele societății umane din perioada regimului comunist, prezentând lupta unei conștiințe cu agresivitatea și mediocritatea și analizând raporturile dintre individ și istorie.

Acest aspect politic și existențial al romanului a fost subliniat de Monica Lovinescu într-o cronică literară rostită în 29 iulie 1977 la Radio Europa Liberă, în care evidenția asumarea de către autor a prezentării temei demnității umane în contextul regimului comunist: "Ce altceva este acest roman al lui Buzura dacă nu o temeinică pledoarie pentru verticalitatea conștiinței intelectuale amenințate din toate părțile de agresivitatea spiritului primar?". O opinie similară a formulat-o criticul Mircea Iorgulescu care a scris că în romanul lui Buzura "forța morală se opune moralei forței, iar spiritualitatea intră inevitabil în conflict cu instinctele", fiind pusă astfel problema afirmării demnității și spiritualității ca valori umane. Romanul devine astfel un manifest în favoarea rigorismului moral, precum și un veritabil rechizitoriu la adresa imoralității sociale.

Curajul scriitorului de a spune adevărul a fost evidențiat de eseistul Nicolae Steinhardt care a scris că Augustin Buzura s-a dovedit în romanele Fețele tăcerii și Orgolii "un astfel de impecabil scriitor care știe să vadă, care nu știe ce-i frica și găsește limbajul concordant, riguros adecvat narării faptelor respective și înfățișării respectivilor oameni". Romanul lui Buzura nu este un protest anticomunist direct deoarece el nu este un discurs politic, ci o operă literară simbolică cu un limbaj deviat, aluziv, pe tema dezumanizării, fricii, delațiunii, demnității și alienării.

Deficiențe în construcția literară

În unele cronici, deși favorabile, s-a dezvăluit și existența unor deficiențe în construcția literară. Astfel, criticii Nicolae Manolescu și Ion Simuț au evidențiat schematismul aparent al intrigii care opune binele și răul, idealizează personajul pozitiv (medicul Ion Cristian) și condamnă personajele negative (Redman, Varlaam, delatorul anonim). Dorind să prezinte cât mai clar acest antagonism, autorul a operat simplificări puțin credibile, înfățișându-l pe profesorul Cristian ca un erou al rezistenței morale și pe Redman ca un ticălos ce se comportă duplicitar chiar și după ce se îmbolnăvește, ceea ce face ca opțiunea lui Andrei să fie una clară. Astfel, personajele principale (Cristian și Redman) nu mai sunt înfățișate în procesul devenirii, ca în romanele tradiționale, ci ilustrează strict principii morale antagonice gata conturate: corectitudinea și, respectiv, turpitudinea. Monica Lovinescu a respins acest reproș, considerând că evidențierea opoziției dintre personaje nu reprezintă o simplificare și cu atât mai puțin o stângăcie constructivă, ci o subliniere mai clară a antagonismului de stări.

Mediul din clinică este prezentat destul de convențional, în opinia lui Nicolae Manolescu, cu personaje descrise caricatural, dar fără vervă, deoarece autorul se dovedește a fi "un moralist grav și fără umor". "Orgolii e un roman discursiv, fără țâșnire a imaginilor, destul de banal în fond", care nu ar mai prezenta în prezent același interes ca în perioada apariției sale, considera Manolescu. Problematica etică "devine atât de exigentă încât, până la un punct, devoră personajele care pierd din pitoresc ceea ce câștigă în substanță ideatică", conferindu-i romanului o nouă dimensiune, completa Monica Lovinescu. În ciuda acestor simplificări, investigația morală incisivă a lui Augustin Buzura reușește să dezvăluie principalele defecte ale regimului politic.

Alte reproșuri critice au vizat existența unui deficit de analiză psihologică resimțit mai ales în reprezentarea dispariției fizice lente, dar implacabile, a savantului, care se desfășoară în solitudine, fără știrea și compasiunea celor apropiați, și eșecul autorului în descrierea relației de dragoste dintre profesorul Cristian și mai tânăra sa colaboratoare, Vera Panaitescu.

Traduceri
Romanul Orgolii a fost tradus în mai multe limbi străine: slovenă (Samoljublje, Pomurska založba, Murska Sobota, 1979; traducere de Katja Špurova), maghiară (Gőg, Európa Könyvkiadó, Budapesta, 1979; traducere de László Papp Kolozsvári; reeditată în 1982 de Editura Kriterion din București, cu o postfață de Lajos Kántor) și germană (Ansichten des Stolzes, Editura Kriterion, București, 1982; traducere de Dieter Fuhrmann).

Un fragment al traducerii în limba germană realizate de Dieter Fuhrmann a fost publicat anterior în martie 1979 sub titlul "Professorengesprach : Kapitel aus dem Roman Ansichten des Stolzes", în revista în limba germană Neue Literatur tipărită la București (anul XX, nr. 3, martie 1979, pp. 51-77).

Adaptare cinematografică

Romanul Orgolii a fost ecranizat de regizorul Manole Marcus într-un film omonim realizat după un scenariu scris de Augustin Buzura și prelucrat chiar de regizor. Ceea ce l-a atras pe cineastul Manole Marcus a fost ideea de bază a romanului: lupta zilnică dintre oamenii de autentică valoare și oamenii mediocri și demagogi, precum și sugestia timpului ireversibil.

Rolul principal a fost interpretat de Victor Rebengiuc (prof. Ion Cristian), în timp ce restul distribuției era format din Cristina Deleanu (dr. Vera Panaitescu), Silviu Stănculescu (Redman), Mircea Albulescu (Anania), Mirela Gorea-Chelaru (Stela Cristian), Traian Stănescu (prof. Codreanu), Adina Popa (Elvira Șoimescu), Constantin Bărbulescu (prof. Coja-Dornești), Ion Roxin (dr. Dumitrescu), George Constantin (prof. Boțan), Nicolae Praida ("Canaris"), Florin Vasilescu (Andrei Cristian), Gheorghe Buznea (Varlaam), Constantin Dinulescu (prof. Olimpiu Vasiliu), Gheorghe Șimonca (dr. Hary Spielmann), Liana Ceterchi (Irina Bălțatu), Jana Gorea (menajera Eugenia), Matei Alexandru (prof. Crețu), Mircea Anghelescu (prof. Ottescu), Maria Rotaru (reportera TV), George Paul Avram (dr. Nicula) ș.a. Filmul, ce are o durată de 106 minute, a fost realizat în cursul anului 1981 și a avut premiera la 12 aprilie 1982.

Opiniile criticilor de film au fost în general favorabile, cu unele rezerve. Criticul Călin Căliman considera filmul Orgolii o ecranizare importantă a cinematografiei românești capabilă să prezinte problematica de fond a actualității perene, în timp ce Ecaterina Oproiu scria că filmul are "o soliditate masivă, cumpănită, liniștită, calmă, pietroasă" și respectă litera cărții, dar redă spiritul romanului într-un mod mai vag și desuet. Actorul Mircea Albulescu a obținut în 1982 premiul ACIN pentru interpretare masculină pentru rolurile din filmele Înghițitorul de săbii și Orgolii.

Note

Bibliografie
 Virgil Ardeleanu, "Augustin Buzura: Orgolii", în vol. Mențiuni, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1978, pp. 90-95.
 Augustin Buzura, Orgolii, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1977.
 Augustin Buzura, Teroarea iluziei. Convorbiri cu Crisula Ștefănescu, Editura Polirom, Iași, 2004.
 Ruxandra Cesereanu, Gulagul în conștiința românească: memorialistica și literatura închisorilor și lagărelor comuniste : eseu de mentalitate, Editura Polirom, Iași, 2005, pp. 314-315.
 Geta Costache și Anca Podgoreanu (ed.), Scriitori români în limbi străine: ghid bibliografic de literatură română, vol. 1: A-H, Biblioteca Centrală Universitară "Carol I", București, 2014, pp. 190-191.
 Gabriel Dimisianu, "Dimensiunea etică", în vol. Opinii literare, Editura Cartea Românească, București, 1978, pp. 112-115.
 Gabriel Dimisianu, "Convorbirile «României literare». Augustin Buzura: «Făcută cu răspundere meseria de scriitor este, poate, cea mai dificilă...»", în România literară, București, anul XV, nr. 42, joi 14 octombrie 1982, pp. 4-5; reprodus în Aurel Sasu, Mariana Vartic (îngr.), Romanul românesc în interviuri, vol. I, partea I, Ed. Minerva, București, 1985, pp. 515-527.
 Gheorghe Glodeanu, Fascinația ficțiunii. Incursiuni în literatura interbelică și contemporană, Fundația Culturală Libra, București, 2006.
 Petru Eugen Gora, "Cu Augustin Buzura despre proză, politică, adevăr, profesie", în Convorbiri literare, Iași, nr. 8, 30 aprilie 1972, p. 3; reprodus în Aurel Sasu, Mariana Vartic (îngr.), Romanul românesc în interviuri, vol. I, partea I, Ed. Minerva, București, 1985, pp. 496-499.
  Michael H. Impey, "Milan Kundera's Wisdom of Uncertainty and Other Categorical Imperatives: The Experience of the Contemporary Romanian Novel", în Celia Hawkesworth (ed.), Politics and Literature in Eastern Europe, Selected Papers from the Fourth World Congress for Soviet and East European Studies, Harrogate, 1990, St. Martin's Press, New York, 1992, pp. 65-68.
 Mircea Iorgulescu, "Buzura Augustin", în vol. Mircea Zaciu, Marian Papahagi, Aurel Sasu (coord.), Scriitori români, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1978, pp. 106-109.
 Monica Lovinescu, "Augustin Buzura. Orgolii", în vol. O istorie a literaturii române pe unde scurte: 1960-2000, Editura Humanitas, București, 2014, pp. 342-343.
 Nicolae Manolescu, Istoria critică a literaturii române. 5 secole de literatură, Editura Paralela 45, Pitești, 2008, pp. 1097, 1143-1145.
 Romul Munteanu, "Aventură și sens în romanul românesc contemporan", în Jurnal de cărți, vol. 2, Editura Eminescu, București, 1979, pp. 234-245.
 Alexandru Piru, Istoria literaturii române de la început pînă azi, Editura Univers, București, 1981, pp. 522-523.
 Ion Rotaru, "Augustin Buzura", în vol. O istorie a literaturii române, vol. III: 1944-1984, Editura Minerva, București, 1987, pp. 857-864.
 Marilena Rotaru, "«Dacă tu însuți nu te respecți, n-ai voie să te așezi în fața hîrtiei»", interviu cu Augustin Buzura, în Flacăra, București, anul XXXII, nr. 40, 7 octombrie 1983, pp. 13, 19; reprodus în Aurel Sasu, Mariana Vartic (îngr.), Romanul românesc în interviuri, vol. I, partea I, Ed. Minerva, București, 1985, pp. 527-536.
 Zaharia Sângeorzan, "Augustin Buzura", în vol. Conversații critice, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1980, pp. 235-238.
 Eugen Simion, "Augustin Buzura", în Scriitori români de azi, vol. IV, Editura Litera Internațional, București-Chișinău, 2002, pp. 130-135.
 Nicolae Steinhardt, Monologul polifonic, Mănăstirea Rohia, Editura Polirom, Iași, 2012, pp. 45-46.
 Tia Șerbănescu, "Literatura - o confruntare deschisă cu exigențele sociale", în România liberă, București, anul XXXVI, nr. 10619, 16 decembrie 1978, p. 2; reprodus în Aurel Sasu, Mariana Vartic (îngr.), Romanul românesc în interviuri, vol. I, partea I, Ed. Minerva, București, 1985, pp. 501-506.
 Victor Tița, Romanul existențialist postbelic: Marin Preda, Augustin Buzura, Nicolae Breban, Editura Universitaria, Craiova, 2011, pp. 195-198.
 Cornel Ungureanu, Proza românească de azi, Editura Cartea Românească, București, 1985, pp. 529-549.

Lectură suplimentară
 Șerban Cioculescu, "Augustin Buzura: Orgolii", în Flacăra, anul XXVI, nr. 24 (1149), 16 iunie 1977, p. 9.
 Augustin Cozmuța, "[Recenzie]", în Maramureș, august 1977, p. 8.
 Ion Cristoiu, "Relația personaj-ceilalți", în Amfiteatru, anul XII, nr. 7 (139), iulie 1977, p. 9.
 Mircea Iorgulescu, "Problematică și construcție", în România literară, serie nouă, anul X, nr. 25, joi 23 iunie 1977, p. 5.
 Nicolae Manolescu, "Romanul de moravuri", în România literară, serie nouă, anul X, nr. 19, joi 12 mai 1977, p. 7.
 Dumitru Micu, "Romanul destinului creator", în Contemporanul, nr. 22 (1595), 3 iunie 1977, p. 10.
 Marin Radu Mocanu, "Orgolii de Augustin Buzura, Editura Dacia", în Contemporanul. Ideea europeană, anul XI, nr. 2 (533), 18 ianuarie 2001, p. 10.
 Liviu Petrescu, "Marginalii la o carte [Augustin Buzura. Orgolii]", în Tribuna, Cluj-Napoca, anul XXI, nr. 21, 26 mai 1977, p. 3.
 Ion Simuț, "Augustin Buzura: Orgolii", în Echinox, anul IX, nr. 6-7, iunie-iulie 1977, p. 4.
 Constantin Sorescu, "Galeria eroilor exemplari: Ion Cristian din Orgolii", în Scînteia tineretului, Supliment, anul VI, nr. 18, 3 mai 1986, p. 5.
 Tia Șerbănescu, "[Recenzie]", în România liberă, anul XXXV, nr. 10163, 28 iunie 1977, p. 2.
  Károly Tar, "Lélekhalál ellen", în Ifjumunkás, nr. 34, 28 august 1977, p. 3.
 Călin Teutișan, "Orgolii sau despre trădarea cuvintelor", în Contemporanul. Ideea europeană, anul XV, nr. 6 (627), iunie 2004, p. 2.
 Doina Uricariu, "Istoria unei epoci", în Luceafărul, anul XXII, nr. 45, 10 octombrie 1979, p. 2.
 Mihai Ungheanu, "[Recenzie]", în Luceafărul, anul XX, nr. 29, 16 iulie 1977, p. 2.

Romane din 1977
Romane de Augustin Buzura
Romane românești după care s-au făcut filme


In 1901 the Ranger Force faced a crisis requiring new legislation. Due to a defect in the 1874 legislation (Section 28 of An Act to Provide for the Protection of the Frontier, 1874), only officers had the authority to arrest suspects. Ranger privates had no authority to make arrests serve warrants or execute other duties. It was rumored that some defendants were released after their attorneys proved to the court that the Ranger privates arresting them had no authority.
Other changes related to the organization of the Rangers. By 1901 the Comanche threat was long gone. The cattle industry had moved from open range to feed lots after a series of open range blizzards that devastated the herds and closed many large ranches. And for a time the Mexican border was relatively quiet.
With a lessened need for an armed force, the Rangers were downsized to a maximum of four companies of 22 men and became a State Police force. All provisions for allowing for county-based Ranger companies, Minute men and special Battalions were dropped.
An Act to provide for the organization of a "Ranger Force" for the protection of the frontier against marauding and thieving parties, and for the suppression of lawlessness and crime throughout the State; to prescribe the duties and powers of members of such force, and to regulate their compensation.
Section 1. Be it enacted by the Legislature of the State of Texas: That the Governor be and is hereby authorized to organize a force to be known as the "Ranger Force," for the purpose of protecting the frontier against marauding or thieving partIes, and for the suppression of lawlessness and crime throughout the State.
Sec. 2. The "Ranger Force" shall consist of not to exceed four separate companies of mounted men, each company to consist of not to exceed one captain, one first sergeant and twenty privates, and one quartermaster for the entire force. The captains of companies and the quartermaster shall be appointed by the Governor, and shall be removed at his pleasure; unless sooner so removed by the Governor, they shall serve for two years and until their successors are appointed and qualified.
Sec. 3. The pay of officers and men shall be as follows: Captains, one hundred ($100) dollars each, ~er month: sergeants, fifty ($50) dollars each, per month; and privates forty ($40) dollars each, per month. The payments shall be made at such times and in such manner as the Adjutant General of the State may prescribe.
Sec. 4. The Governor shall appoint a quartermaster for this force, who shall discharge the duties of quartermaster, commissary and paymaster, and shall rank and receive the pay of a captain.
Sec. 5. That this force shall always be under the command of the Governor, to be operated by his direction in such manner, in such detachments and in such localities as the Governor may direct.
Sec. 6. The Governor is hereby authorized to keep this force, or so much thereof as he may deem necessary, in the field as long as in his judgment, there may be necessity for such a force; and men who may volunteer in such service shall do so for such term not to exceed two years, subject to disbandment in whole or in part at any time, and reassemblage or reorganization of the whole force, or such portion thereof as may be deemed necessary by order of the Governor.
Sec. 8. Each officer, non-commissioned officer and private of said force shall furnish himself with a suitable horse, horse equipment, clothing, etc.; provided, that if his horse is killed in action it shall be paid for by the State at a fair market value at the time when killed.
Sec. 9. That the State shall furnish each member of said force with one improved carbine and pistol at cost, the price of which shall be deducted from the first money due such officer or man, and shall furnish said force with rations of subsistence, camp equipage and ammunitiOn for the officers and men, and also forage for horses.
Sec. 10. The amount of rations and forage shall not exceed the following, to wit: For each man's daily allowance, twelve ounces bacon or twenty ounces beef, twenty ounces of flour or corn meal, two and two-fifths ounces of beans or peas, one and three-fifths ounces of rice, three and one-fifth ounces of coffee, three and one-fifth ounces of sugar, one-sixth gill of vinegar or pickles, one-sixth ounce candles, one-thIrd ounce of soap, two-thirds of an ounce of salt, one-twenty-fourth of an ounce of pepper, four and four-fifths ounces of potatoes, sixteen twenty-fifths of an ounce of baking powder. The forage for each horse shall not exceed twelve pounds of corn or oats, and fourteen pounds of hay per day, and two ounces of salt per week; provided, that when in case of emergency the members of said force are employed in such duty that it Is impracticable to furnish the rations herein provided for, each member of said force so employed shall be allowed for his necessary actual expenses for such subsistence not to exceed one dollar and fifty cents ($1.50) per day; and provided further, that when it becomes necessary to move the members of said force from one place to another by railroad, the actual necessary expenses of such transportation shall be paid.
Sec. 11. The officers, non-commissioned officers and privates of this force shall be clothed with all the powers of peace officers, and shall aid the regular civil authorities In the execution of the laws. They shall have authority to make arrests, and to execute process in criminal cases, and in such cases they shall be governed by law regulating and defining the powers and duties of sheriffs when in discharge of similar duties; except that they shall have the power, and shall be authorized to make arrests and to execute all process in criminal cases in any county in the State. They shall, before entering on the discharge of these duties, take an oath before some authority legally authorized to administer the same, that each of them will faithfully perform his duties in accordance with law. In order to arrest and bring to justice men who have banded top'ether for the purpose of committing robbery or other felonies, and to prevent the execution of the laws, the officers, noncommissioned officers and privates of said force may accept the services of such citizens as shall volunteer to aid them, but while so engaged such citizen shall not receive pay from the State for such services.
Sec. 12. When said force, or any member or members thereof, shall arrest any person charged with the commission of a criminal offense, they shall forthwith convey said person to the county where he or they stand charged with the commissiOn of an offense, and shall deliver him or them to the proper officer, taking his receipt. therefor, and all necessary expenses thus incurred will ho paid by the State.
Sec. 13. The Governor and Adjutant General shall cause to be made such regulations for the government and control of the organization herein provided for, and for the enlistment and employment of non-commissioned officers and privates, as they may doom necessary, to the end that the force so provided shall be as effective as possible.
Sec. 14. All laws and parts of laws, both general and special, in conflict with the provisions of this act, are hereby repealed.
Sec. 15. The fact that the Revised Statutes are indefinite; and that a defect exists, in that the privates of said force have no authority to execute criminal process, creates an emergency and an imperative public necessity that the constitutional rule requiring bills to be read on three several days be suspended, and that this act take effect and be in force from and after its passage, and it is so enacted.
Approved March 29, 1901. Takes effect 90 days after adjournment.


STLTH specifically crafted range of flavors, designed specifically for STLTH, come in two nicotine strengths 35mg/mL and 50mg/mL (3.5% and 5.0% respectively). Each pack contains 3 pod cartridges and each cartridge contains 2mL of e-liquid. We recommend trying our 35mg/mL first.
a fabulous mixture of raspberries, strawberries and other exotic berries.
Tropical ripe mango nectar infused with just the right amount of sweetness.


text:
La casata dei Manrique de Lara o Manriquez poi Manriquez de Mendoza y Lara era una nobile stirpe spagnola, l'unico ramo della famiglia Lara sopravvissuto al Medioevo.

Storia
Luis de Salazar y Castro e altri ex genealogisti, considerato che il Manrique de Lara veniva da Rodrigo Perez de Lara, chiamato anche Rodrigo Perez de Molina, figlio di Pedro Manrique de Lara (?-1202), visconte di Narbona, figlio di Manrique Pérez de Lara (?-1164), signore di Molina, e di Ermesenda de Narbona. Rodrigo Perez de Molina trascorse gran parte della sua vita a Narbona, dove appare nei documenti fino al 1208 e non partecipò agli eventi che interessarono i regni della penisola.

Secondo lo storico Gonzalo Martínez Díez, l'errore è dovuto alla genealogia tradizionale accettato da Luis de Salazar y Castro che era stata proposta da Fernán Pérez de Guzmán, per il quale: "Questa stirpe dei Manrique è una delle più grandi e più antiche della Castiglia (...) provengono dal Conte Manrique, figlio di Pedro de Lara". La confusione è dovuta all'esistenza di due omonimi: Rodrigo Perez de Molina di cui sopra e un altro Rodrigo, figlio di Manrique Gómez de Manzanedo e nipote dei conti Gómez González de Manzanedo (1130 circa-1182 circa) e Milia Perez de Lara. Inoltre hanno errato gli antichi genealogisti a considerare la moglie del conte Gómez González de Manzanedo come la figlia di Perez Manrique de Lara dal momento che era in realtà sua sorella, figlia di Pedro Manrique de Lara. La genealogia data dallo storico Gonzalo Martínez Díez, sulla base di carte medievali, è stata accettata dalla maggior parte degli storici e genealogisti moderni.

Uno dei figli dei conti Gómez González de Manzanedo e Milia Perez de Lara era Manrique Gómez de Manzanedo (m. prima 1204). Sposato prima del 1192 con All Velaz e padre di diversi figli, tra cui Rodrigo Manrique de Lara, primo signore di Amusco.

A volte di utilizza l'espressione "I Manrique", riferendosi in particolare a quelli che sono stati gli scrittori di primo piano come Jorge Manrique, figlio Rodrigo Manrique, primo conte di Paredes de Nava e Gomez Manrique.

Nel XV secolo, i Lara sostennero i re cattolici durante la guerra contro i sostenitori di Giovanna la Beltraneja. La casa Manrique de Lara tennero la contea di Paredes de Nava, la contea di Osorno e la contea di Castañeda, così come alcuni dei più importanti titoli di Castiglia, come il duca di Nájera e marchese di Aguilar de Campoo, tutti in possesso del Grandato di Spagna.

Nel 1520 Carlo V d'Asburgo elevò la Casa di Lara con la dignità di grandezza della Spagna nella persona dei suoi rappresentanti più importanti, il duca di Nájera e il marchese di Aguilar de Campoo, distinzione concessa in seguito anche al conte di Paredes de Nava e al Conte di Osorno.

Durante il regno di Carlo V e Filippo II i Manrique de Lara hanno ricoprirono posizioni importanti come viceré, capitani generali, ambasciatori e cardinali. Di questa casata erano anche diversi membri della gerarchia della Chiesa cattolica e molti cavalieri degli ordini militari e del Toson d'oro, come il Conte di Paredes de Nava, che divenne Maestro dell'Ordine di Santiago.

I Manriquez a Milano (Manriquez de Mendoza)
Un ramo della famiglia Manriquez de Lara (detti Manriquez de Mendoza) si trasferì a Milano con la venuta in Italia di Carlo V d'Asburgo. Nel 1580, Giorgio Manriquez de Mendoza venne infeudato della pieve di Desio e di quella di Bollate con territori molto vasti che comprendevano Desio, Seregno, Lissone, Bovisio Masciago, Biassono, Macherio, Vedano al Lambro, Paderno Dugnano, Nova Milanese, Palazzolo, Cinisello Balsamo, Muggiò, Bollate, Novate Milanese, Senago, Baranzate, Garbagnate e moltissime altre tra piccole località, cascinali e mulini. In precedenza queste terre erano state di proprietà della famiglia Gallarati ma, alla sua estinzione, erano ritornate alla Regia Camera che, tramite il nuovo sovrano del ducato, il re di Spagna, le aveva affidate alla famiglia Manriquez per la grande fedeltà dimostrata alla causa imperiale in Italia.

Il Manriquez acquistò il feudo di Desio e terre annesse per 63.000 ducati, battagliando per esso con la famiglia Porro. Da sei anni, infatti, i Manriquez avevano venduto tutti i beni che possedevano in Spagna per meglio servire la propria patria nel ducato di Milano dove si erano a questo punto inseriti in maniera molto significativa. Il padre di Giorgio, era giunto in Italia come si è detto al seguito di Carlo V e già da questi era stato nominato generale di artiglieria, ricevitore generale e governatore generale delle "armi spagnole in Italia". Fu inoltre ambasciatore speciale della Spagna presso le corti di Torino, Parma, Ferrara e Mantova.

Giorgio inoltre si applicò con fiducia ad una politica matrimoniale particolarmente fruttuosa, sposando la giovane vedova Giustina Borromeo, appartenente ad una delle più ricche e influenti famiglie milanesi dell'epoca. Malgrado i vasi possedimenti di cui era stato investito, Giorgio Manriquez non pensò mai ad essi come ad un investimento, ma come una mera cassa di denaro da spremere e pertanto fu un feudatario sovente mal visto dalla popolazione locale, che lo sentiva assente e sordo ai bisogni dei locali. L'assenza del Manriquez era dettata anche dai suoi continui impegni militari e dal fatto che egli, per meglio gestire i propri affari, continuava a risiedere nel palazzo sito in via Rugabella, presso la parrocchia milanese di Sant'Eufemia, senza predisporre per sé ville di campagna nei propri feudi. Questo fatto portò alla proliferazione di una serie di potenti possidenti locali che, a scapito del feudatario, realizzavano fruttuosi investimenti sulle sue terre.

Nei primi anni del Seicento, Giorgio venne succeduto dal figlio primogenito Andrea, comandante militare e castellano di Abbiategrasso, ma come il padre poco interessato ai suoi impegni feudali, preferendo trascorrere la sua vita tra la corte di Madrid e Milano. Fu lui ad ogni modo ad ottenere nel 1613 da re Filippo III di Spagna l'erezione del feudo di Desio a marchesato per sé e per i propri discendenti. Si sposò con la marchesa Margherita Beccaria, anch'ella appartenente alla cospicua nobiltà milanese. Oltre ai possedimenti ereditati dal padre ed alla ricca eredità fatta di beni mobili, immobili e rendite, il Manriquez ereditò anche il feudo di Settimo Milanese tramite sua zia Isabella la quale, alla morte del marito e del figlio conte Ercole Torelli, si era ritrovata unica erede del patrimonio della loro casata e, in mancanza di altri eredi prossimi, aveva preferito il nipote.

Giovanni Manriquez, figlio di Andrea, fu il primo della casata ad abbandonare definitivamente la professione militare a cui si sentiva poco portato per natura e ad entrare a far parte dell'amministrazione del ducato di Milano, ottenendo la nomina a membro del consiglio dei LX decurioni della città. La seconda metà del Seicento, ad ogni modo, rappresentò un periodo critico per le fortune della famiglia Manriquez nel ducato dal momento che molte delle loro fonti di introiti tradizionali vennero meno. Il marchese Giovanni e suo figlio Francesco, iniziarono e conclusero un processo di "retrocessione" dei feudi e di vendita del proprio patrimonio per far fronte alle esigenze della loro casata ed al crescente bisogno di denaro, smantellando così poco a poco l'immenso patrimonio fondiario acquisito a fine Cinquecento. La Regia Camera di Milano giunse a creare sedici nuovi feudi dalle rinunce del patrimonio dei Manriquez nel milanese, nobilitando altrettante famiglie milanesi che già in essi luoghi possedevano cospicui patrimoni. Il feudo di Desio, il più ricco di proprietà dei Manriquez, venne smantellato completamente dopo la guerra di successione spagnola, in questo favorito non solo dalle rendite che la Regia Camera fu in grado di incamerare in quel periodo, ma anche della monarchia asburgica che intendeva realizzare uno stato centrale libero il più possibile da grandi feudatari che potessero in qualche modo ostacolarne l'influenza a Milano.

Ludovico Manriquez ottenne nel 1779 dall'imperatrice Maria Teresa il permesso, in mancanza di eredi maschi, di poter devolvere i propri feudi al genero conte Pietro Secco Comneno, diritto che gli venne concesso dal momento che i benefici feudali erano ormai stati completamente svuotati dai suoi possedimenti.

Albero genealogico

Note

Bibliografia
 Estepa Díez, Carlos (2006). Frontera, nobleza y señoríos en Castilla: el señorío de Molina (siglosXII-XIII). Studia histórica. Historia medieval (Salamanca: Ediciones Universidad de Salamanca) (24): 15-86
 Martínez Díez, Gonzalo (1997). El Monasterio de Fresdelval, el Castillo de Sotopalacios y la Merindad y Valle de de Ubierna. Burgos: Caja de Burgos, Área de Cultura.
 Sánchez de Mora, Antonio (1998). Aproximación al estudio de la nobleza castellana: Los llamados Salvadores-Manzanedo y sus relaciones con el linaje de Lara (ss.XI-XIII). Medievalismo: Boletín de la Sociedad Española de Estudios Medievales (8): 35-64.

Collegamenti esterni
 Manrique de Lara

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


Our Kerala Real Estate program focusing on land, house, commercial plots, tourist plots, water frontage, beach and lake side properties etc in almost all districts in kerala.
Through this any one can buy and sell real estate properties as easy as possible. By considering of touirst plost we have more listings in alleppey backwater areas.


text:
"If I Didn't Love You" is a song written by Tina Arena, Pam Reswick and Steve Werfel, released as the second single released from Arena's third studio album, In Deep (1997), in November 1997. The song reached number 41 on the Australian ARIA Singles Chart. It was later included as track 11 on Arena's 2004 Greatest Hits compilation. This song is written in the key of G.

Track listing
Australian CD single
 "If I Didn't Love You"
 "Any Other Love"
 "Burn" (the T & G Burn the Candle at Both Ends dub remix)

Charts

References

1997 singles
1997 songs
Columbia Records singles
Songs written by Pam Reswick
Songs written by Steve Werfel
Songs written by Tina Arena
Tina Arena songs


Ram is a 38-year-old male. He had stomach pains for about 3 months. His stools were hard and sometimes were blood stained. He went to a private hospital and did an X-ray. The doctor found nothing wrong with him. But his problems still persisted. Ram went to another private hospital. A CTscan on 17 April 2007 showed a 3.5 cm mass at the recto-sigmoid junction. There were multiple nodules approximately 10 mm each in Segments 6 and 8 of the liver. These represent liver metastases.
Ram underwent an operation to remove the tumour in his colon. Later, he underwent a second surgery for his liver. In addition to the surgery, Ram also received six cycles of chemotherapy. He suffered severe side effects from this treatment. When asked if he would want to undergo more chemotherapy, he sheepishly smiled and said: No – never again. Besides the nasty side effects, Ram suffered erectile dysfunction. In addition, Ram also received eight cycles of Xeloda, an oral chemo drug. Each cycle consisted of 14 days on Xeloda followed by 7 days rest.
1. Normal CT of chest.
2. Normal CT of abdomen/pelvis.
1. multiple peripheral nodules in both lungs, predominantly the upper lobes. Conclusion: lung metastasis.
2. the liver is of normal size and shape but there are multiple enhancing lesion throughout.Conclusion: liver metastasis and paraaortic lymphadenopathy.
The doctor asked Ram to undergo more chemotherapy. This treatment would cost him RM 30,000.00. Ram refused. All in all, Ram's employer had already spent about RM 70,000.00 for his treatment and the company was not prepared to spend anymore money on his treatment. And with his condition, it is most likely that Ram might even loose his job.
1. What do the 2 operations, 6 cycles of chemo and 8 cycles do to this young man? Any good has come out of this medical adventure?
2. Is it really necessary to do the colon surgery, given the fact that he also had liver metastasis?
3. Is liver surgery any use for him?
4. Patients under expensive medical treatments with the full expectation what they are going to be cured – but is there such thing as cure?
5. All said and done – don't you think that we are all just play acting?


text:
Travelex restates commitment to CSR initiatives
Travelex, a money transfer firm, says it is committed to Corporate Social Responsibility initiatives aimed at improving the lives of Nigerians.
The General Manager, Travelex Nigeria, Mr. Anthony Enwereji, stated this while presenting a cheque as part of the firm's donation towards the medical bill of a child born with severe birth defects.
The cheque was presented to Mr. and Mrs. Innocent Solomon, the parents of the boy who was born with a hole in the heart and blocked anus.
The Travelex GM said the donation was in line with the company's philosophy of giving back to the society.
"As soon as management got the couple's request on August 29, 2016, it was forwarded to the directors, who, after a careful look at all the medical papers associated with the child's case to confirm the authenticity, quickly decided to make the donation." Enwereji recalled that the company had committed funds to similar CSR cases in the past.
"Travelex has done this before and will continue to do so. Cases like this health challenge have been treated and we are open to assisting people. As a global player, we will continue to give back to the society", he stressed.
He called on well-meaning Nigerians and corporate organisations to follow Travelex's example in saving the boy's life.
Travelex has been a player in the Nigerian forex services sector for over 35 years.
MTN introduces digital version of CSR initiative
Zenith Bank, CEO recognised for CSR, sustainability initiatives
Govt reiterates commitment to secure lives
IYC to scrutinise oil companies' CSR programmes
Taking responsibility for our mental well-being
Fear of responsibility

redpajama_set_name: RedPajamaCommonCrawl


Late to the party (but always nice to be invited) it's high time I shared with you the contents of my bag!
The obvious choice for me was the Billingham Hadley small. To me this bag has everything I need. The ability to cram in more stuff that anything that size has any physical right to hold, it has no zips or Velcro (these things have a habit of breaking and/or wearing out) and I find it comfortable to wear and carry.
If the worst happened and it somehow died I wouldn't really hesitate to replace it with another…. I probably wouldn't score a half price one again though and would have to console myself with having a colour choice. Not that Khaki is terrible… but it's no black.
As well as the camera and three or four lenses, you can also get an iPad Air in the back!
If I'm taking everything, it's usually this – Leica M9P 50 summicron 35 and 90 summarits and the 7Artisans (mounted) as you can see from the cork, the M isn't a big bit of kit!
The Billingham serves as my 'I simply have to take all my stuff with me' bag. This is a rare occurrence… as usually I've a reasonable idea of what kit I want to shoot so there's no point dragging it all along with me.
Which leads me to my Case Logic small DSLR bag. This bag will happily fit one Leica M (or Fuji X-Pro) with a lens mounted and another lens loose in the main compartment. I've had this bag nearly a decade and my only recollection is seeing it in a store, baulking at the price, then scoring it on eBay for about 60% less. Between them, the two side pockets can fit a spare battery (or two for an X-Pro – it's not that the Fuji batteries are smaller, just that it might be worth having two spares!) and some filters, WB card, door keys. After all these years the only issue is that one of the rubber mouldings that encases the zip puller has snapped off, but there's still ample left to tug on the zip.
My third bag is another decade old one, a Golla something or other I mainly use this as a hand luggage bag, as it'll take three lenses, then this little bag can go in my big (but still small enough to fit under the plane seat 😉 ) rucksack that I travel with.
The perspective makes the bag look big – it isn't, but these all fit. Just.
Occasionally I take both the Case Logic and Golla bag out with me, on that rare (like count on the fingers of one hand number of times) that I want all the lenses, but don't want to bring the Billingham with me.
Fujifilm XF lens pouches make great protection for all my lenses. Don't fret folks, the XF lenses are safely stored elsewhere.
Of course gear's great, but what does all this get used for?
Well a variety of things!
As you might know, I'm english but I've been living in Portugal for the past five years and I never get tired of how different the world looks here!
My first visit to Braga!
Portugal also offers me many different opportunities for street photography!
Students earning a little on the side!
I hope that you enjoyed this little peek into the murky world of my bag…. The short answer to the question (what's in my bag) is basically one camera and 35mm and 50mm lenses, which I do find covers off so, so much of what I like to take pictures of.
And you bought a matching Leica M9P? – good choice, Adam.
Actually, if I can stop being silly for a moment, all your gear seems to be eminently sensible and practical. And you've posted enough on DS over the years to prove you know how to use the stuff. Most of your readers will be filled with envy at the convenience factor.
I do like the convenience factor of my Lowepro backpack – once open, everything is laid out in front of me and easy to access. Of course it's essential to make sure it's all properly closed before attempting to pick it up, or the whole lot would probably go flying across the room! – not such a problem with shoulder bags! But then I need something bigger than your bags – DSLRs and lenses like my Otuses do take a bit more room!
I would be terrified to treat my cams the way some of the pros do – hanging off their belt, on a clip – or hanging on a clip at the end of a shoulder strap, and swinging around as they walk.
The M plus lenses certainly is small… the price of course is no AF and the constant worry of what it all costs and the need to safeguard it.
I clonked the 7artisans (whilst on the camera) on something yesterday and I appear to have got a away with it… but still a worry.
Worry gives you wrinkles – try laughing.
Anyway, think of it this way. I had an accidental holiday in Portugal years ago, and was gobsmacked by the place. I've spent the past 30 years telling everyone it's the best tourist destination I've ever experienced. Sure, there are places like Petra and the Galapagos and on and on. But Portugal has so much to offer – and a standard one month holiday, you could practically see everything – or at least imagine you had. (It's never going to be possible to do that anywhere of course).
I'm more old to have my fair share of wrinkles Pete!
But you're quite right, why worry?
I started in 1988 with a Leica M6 and only two lenses, the Summicron 2/35 and the Elmarit 2,8/90, and I was extremely happy.
and a big screen to members of the family. No one got up in those days to check the fine print on a car license plate.
With the M I started off with just the 50/2, then added the 35/90 summarits a little later.
On the one hand I'd love a stable of high end fast Leica glass (the m9 could do with the light gathering), but on the other hand it's very expensive and I'm PERSONALLY not convinced that rangefinding is the best vehicle for focusing very fast FF glass.
So 30 M mounts.. wow do you have many duplicated focal lengths?
Hi, I have 2 21mm, 2 24mm, 2 28mm, 5 35mm, 4 50mm, 2 90mm, 2 135mm lenses (and a few "singles").
These are not all from Leica, but also from Voigtländer and ZEISS.
I have the Elmarit 2,8/28 in the latest asph. version, and the one preceding it.
I do have two 50s already and I haven't been into this Leica thing for 2 years yet, so I quess in another 28 years I could easily have many, many more lenses!
I think with so many lenses, the occasional omission is entirely understandable!


text:
10 TNT SWIMMERS AT COLLEGE CONFERENCE MEETS
Ten TNT swimmers have, or will be competing at their respective college conference meets as the college swim season nears its end. Our swimmers are currently competing in the states of Mississippi (Katelyn Herrera – Delta State), California (Wesley Coles – Fresno Pacific, Matlyn Morris – Fresno Pacific, Bre Abell, Fresno Pacific, Haley Baker – Biola, Lauren Davis – UOP, Chris Nolan – UC Santa Barbara, and Kyle Grissom – USC), and Pennsylvania (Matthew Tashima – Saint Vincent College).
Katelyn Herrera attends her first conference championship meet swimming for Delta State at the New South Intercollegiate Swim Conference Championships (NSISC) that takes place over the week of February 17-20. Katelyn scored 22 points with a championship swim, and 8th place finish, in the 1000 freestyle swimming 10:40.03 in the event, being the third Delta State swimmer in the race. She went on the finish 13th in the 400 IM, improving over three seconds to a 4:41.57 during the preliminary heats, and then shaving off hundredths during finals for a 4:41.52. She is the top seed in the consolation heat for the 500 free after swimming 5:08.71 in the preliminary heats.
Wesley Coles is competing for Fresno Pacific in his senior year, and swam at the Pacific College Swimming Conference (PCSC) Championships over the February 12-15 week. Wesley had a 3rd place finish in the 500 free with a time of 4:32.28, as well as a third place finish in the 200 free with at time of 1:39.23 after swimming 1:39.07 in the preliminary heats. He was the event champion, being the only swimmer at the meet to go under the 1:50.00 mark with a 1:49.50 in the 200 fly.
Matlyn Morris joined Wesley as she returns from multiple injuries, and scores by finishing sixth in the B-final of the 50 free with a time of 24.45, and seventh in the B-final of the 100 free where she swam a time of 53.35. She makes the A-final in the 100 back swimming a time of 58.68 and finishing seventh there. Fresno Pacific women finished fifth at the meet behind UC San Diego, Cal State East Bay, Loyola Marymount and Pepperdine.
In her second year of collegiate swimming for Fresno Pacific, Bre Abell earned second swims in the scoring C-final of the 50 free swimming 24.84 and finishing 6th in that heat. Her highest place was third in the B-final of the 200 free where she swam 1:56.15 there. She also scored in the C-final of the 100 free where her 53.63 was enough for a 5th place finish.
A former Hanford TNT swimmer, Haley Baker, also competed at the PCSC meet for Biola, and finished 33rd while competing in the D-final in the 50 free with a time of 25.61, and swam to a C-final in the 200 free after swimming 1:58.97 in the preliminary heats. She also swam 54.54 in the 100 free D-final
Lauren Davis, competing in her first year for the University of the Pacific (UOP), has made the travel team for the University, and competes at the MPSF Championships that runs from February 17th to 20th. She squeezed into the C-final in the 100 breaststroke with a time of 1:07.75, and is currently seeded 14th in the 200 breaststroke.
Joining Lauren at the MPSF Championships is Chris Nolan competing for UC Santa Barbara, and who is seeded 1st in the 200 fly with his time of 1:46.81. Chris did move from 16th in the preliminary heats of the 500 free where he swam 4:36.07 to 15th during finals in the event. He held on to a championship seeding in the 100 fly swimming a lifetime best of 48.81 going into finals in 8th place.
Cody Nash is currently competing at the Ohio Athletic Conference (OAC) Championships for Wilmington College, and he earned a 3rd place finish in the B-final of the 500 free with a time of 4:57.20 after being seeded 21st in the event. He is the 2nd highest scoring Wilmington swimmer for the 500 free. He was seeded 13th in the 100 breaststroke with a 1:03.61, and then swam 1:01.35 in the preliminary heats to go into the B-final heat in 2nd. Cody is seeded 9th in the 200 breaststroke with a 2:19.11.
Matthew Tashima competed at the President's Athletic Conference (PAC) Championships for Saint Vincent College during his second year of collegiate competition, and his conference meet concluded on February 13th where he finished 2nd in the B-final of the 50 free with a time of 22.02, and 4th in the B-final of the 100 fly with his time of 54.11. His highest finish was 3rd in the A-final of the 100 free as a sophomore, swimming 47.68 there, and being the second fastest Saint Vincent swimmer in the event. Saint Vincent finished 4th at the meet.
Kyle Grissom's Pac-12 Championships are scheduled for March 2nd through 5th as he competes for the University of Southern California (USC).
10 FINALISTS AT FRESNO SENIOR MEET JETT, KORENWINDER & BRINGE ALL WIN AT CANYONS – team places 8th


text:
Home Business Daisy Shah to collaborate with DeSpace Protocol
Daisy Shah to collaborate with DeSpace Protocol
Actor Daisy Shah is all set to launch her NFTs with DeSpace Protocol, a platform to buy, sell, stake and transfer NFT
New Delhi: Indian actress Daisy Shah is the latest celeb to venture into the world of NFT as she announced her collaboration with DeSpace Protocol.
NFTs are a type of digital asset which uses blockchain to record the ownership of items such as images, videos, and other collectibles.
Initially, she started working as an assistant to famous Bollywood choreographer Ganesh Acharya in several films. She then started modeling and has done many print shoots and various numbers (songs) in south before making her acting debut. It was then that she was approached for acting.
She made her acting debut with the 2010 Malayalam film, Vandae Maatharam. She appeared in various songs in Kannada movies too. Her first film as a lead actor was the 2011 Kannada film Bhadra followed by Bodyguard and Gajendra.
Later in 2014, she made her acting debut in Bollywood with Jai Ho opposite actor Salman Khan. Further, she was seen in movies including Hate Story 3, Ramratan, and Race 3.
She also made her debut in the Gujarati film industry and was seen in Gujarat 11. Apart from acting, Daisy is also a fantastic dancer and has assisted in several dance songs in the industry.
On joining DeSpace Protocol, Daisy expressed "I am super excited and overwhelmed to partner with DeSpace Protocol to create content, as well as support and mentor the new NFT platform, which in turn will bring more opportunities to the community."
Daisy has developed a massive social media fan base with having 9M followers across all the platforms. As of this time, the influencer has accumulated around 3.7 million followers on Instagram and 5.4M on Facebook. She is quite active on Twitter having around 544k followers.
Chief Marketing Officer, DeSpace Protocol, Micky Irons says, "The booming wave of the non-fungible token (NFT) has influenced celebrities to jump on the bandwagon of creating and distributing their own NFTs."
CEO and Co-Founder of DeSpace, Obasi Francis says, "As Indian investors are getting more involved in the crypto market, there's an immense interest to buy NFTs in India. In fact, the volume of NFTs that are traded in the market has increased by 43% from October 2021 to December 2021. This exceptional growth can be attributed primarily to their uniqueness."
DeSpace Protocol is an advanced DeFi and NFT navigation tool that empowers users with a range of DeFi and NFT products from around the crypto ecosystem, including products, all from a single interface.
DeSpace is supported by DeChain, which is a Layer-2 blockchain solution that connects disparate chains and allows easy transactions across several bridges. Every time a user transacts, they are rewarded with DES, a native token that also unlocks a massive amount of utility within the platform.
For more details, visit: https://despace.io/
DeFi aggregators
DeFi and NFT navigation tool
DeFi industry
DeFi spaces
DeSpace platform
DeSpace Protocol
Micky Irons
Obasi Francis
Previous articleSouth Pune is all set to invite you to the Finest Lifestyle
Next articleThe impact of COVID19 on Career and Education – 2022
La Mira Fashion – Stylish yet comfy !
Fashion April 12, 2021
Chandresh Pandey: A founder who creates opportunities for himself rather than seizing opportunities
Surat food blogger, Vatsal Jariwala AKA the foodiecam sweeps the floor by achieving the title...
Lifestyle February 8, 2022
How a stable govt benefits real estate: Sachin Arora
LNG Alliance to invest in India's Natural Gas market