text:
Sports|The Running Bubble Has Popped. (You Couldn't Hear It in New York.)
The Running Bubble Has Popped. (You Couldn't Hear It in New York.)
The New York City Marathon has far fewer spots available than runners who want to participate. Many other road races throughout the country, however, are seeing a decline in participation.CreditCreditBenjamin Norman for The New York Times
By Jen A. Miller
About 50,000 runners started the New York City Marathon on Sunday — and they were the lucky ones. Only 17 percent of those who had entered a drawing that fills a third of the field were selected, and applications for those spots were up about 20 percent over the year before, according to race organizers.
But not every race is so popular. Road races have hit the wall. The number of finishers in events in the United States has fallen from a peak of about 19 million in 2013 to just over 17 million in 2016.
High fees, a glut of race options and competition from other fitness activities have shrunk the fields at many races.
"It's possible we got too big too fast," said Rich Harshbarger, the chief executive of Running USA, an industry group. Road races saw 300 percent growth in the number of finishers from 1990 to 2013, with a concentrated boom from 2008 to 2013. As participation recedes, Harshbarger expects some races to fold.
"We've still seen supply outstrip demand, and I think that's going to change next year," Harshbarger added.
Businesses that grew up around the boom have suffered, too. In June, Competitor Group, which operated the Rock 'n' Roll Marathon race series and book and magazine publishing divisions, was acquired by Dalian Wanda, a Chinese real estate conglomerate that also owns Ironman. Last month, the magazine Competitor folded, and Competitor Group's other publishing interests were sold.
Finish Line Sports sold its specialty running division in January, and the Rodale publishing company shuttered Running Times magazine last year. City Sports, an apparel retailer that catered to runners, filed for bankruptcy in 2015.
Most of running's decline has come in what Running USA labeled the "other" distance — nontraditional events like mud runs and color runs. They account for about one million of the lost road-race finishers, Harshbarger said. He added that the problem was not necessarily that fewer people were running, but that they were doing it less often in organized events that charge fees.
"Events that aren't professional managed or professional produced are going away, and then those left in the market are forced to get more creative," he said. "Now everyone's got bands on the course and beer at the finish line, so what's new?"
Road races are also experiencing competition from things like studio classes, group yoga and CrossFit. High fees for races have also become an issue. In 2006, the average five-kilometer race cost $13.50, according to Road Race Management, an industry publication. Now the average is $34. In 2006, the average marathon cost $69.97. That's now $123.
In a 2017 survey, Running USA found that 20 percent of runners expected to decrease their race participation. Half of the runners in the survey said they thought that races were too expensive and that cost was a top 10 factor in deciding whether or not to register for a race. The survey also indicated that six in 10 runners would participate in more races if fees were low.
Phil Stewart, the president of Road Race Management, said that prices had grown so quickly because they could — people kept paying them. But now races are starting to see price resistance.
"Back when you could enter a road race for $10 and you could enter a marathon for $25, the sport really had no appeal or very little appeal for for-profit businesses," Stewart said. "But then we moved into an era where people would pay $85 for a half and $135 for a marathon. That's when you really had all the for-profit groups, and it just transformed the model."
Stewart specifically cited the Rock 'n' Roll Marathon race series, which put a heavy focus on the social experience of running events and charged high prices for it. (Fees for races in its 2017 Las Vegas race series are $79.99 for the 5K up to $179.99 for the marathon.)
Jean Knaack, the executive director of the Road Runners Club of America, said that running is "at the plateau."
"While we're seeing the decline on the event side," she said, "people are still staying active in their clubs."
Less formal running groups are also creating opportunities that compete with paid events. Dave Welsh, the owner of three stores in South Jersey that cater to runners, said that after three years of decline, his business had leveled off. While he still sees a lot of interest in the sport, he also recognizes that free races or group runs are likely to lure people away from events with fees.
In 2016, Welsh started the Run856 Facebook group, which now has more than 3,000 members and organizes two group runs a month. Members often form smaller weekly meet-ups on their own. One of the most prominent fitness groups in the United States, the November Project, began in Boston in 2011 and now has dozens of chapters. It charges no fees.
The athletic event industry is expected to grow by 1.7 percent over the next five years, according to IBISWorld, a market research group. The category comprises running, walking, cycling and multi-activity events like triathlons, with running events making up 41.8 percent, said Rory Masterson, the lead analyst at IBISWorld.
"There's been a significant increase in variety of events," Masterson said, adding that road races would have to keep battling for participants — and dollars — within that realm.
Knaack said she expected the big, marquee races — like marathons in New York City, Boston and Chicago, and 10-mile races in Washington and Philadelphia — to remain in demand, even if they are expensive. The New York City Marathon, for example, costs $295. The Boston Marathon, which will cost $185 in 2018, has also had increased demand, with 2,000 more runners applying for qualifier spots for the 2018 race than did for 2017.
"Those races are still selling out, which is a testament that the sport is still strong," Knaack said. "But they can't get any bigger. I think people are still gravitating toward those races because they know they're going to get the bang for their buck."
Not every road race, she added, will have such robust support.
"A lot of what happened is during the massive rise, you got a lot of opportunists that hopped in thinking that I'll put on an event and make a gazillion dollars," she said. "That's not how the industry works. Just because you built it doesn't mean that people will come."
A version of this article appears in print on , Section F, Page 5 of the New York edition with the headline: The Running Bubble Has Popped (Though Not in New York). Order Reprints | Today's Paper | Subscribe
At Color Runs, Partying Is the Finish Line
Forging a Bond in Mud and Guts
When Some Turn to Church, Others Go to CrossFit


Secretary General of the Commonwealth Kamalesh Sharma has stated that the Commonwealth Heads of Government Meeting will be held in Sri Lanka and that Queen Elizabeth the 2nd will also be taking part in it.
The secretary general had made this statement when he met with speaker Chamal Rajapakse today.
Deputy speaker Chandima Weerakkody had the following to say with regard to the meeting that took place.
Secretary General of the Commonwealth Kamalesh Sharma who arrived in the island on Sunday to conduct an assessment regarding CHOGM 2013 will conclude his official visit tomorrow.
He is scheduled to release a special statement regarding the meeting tomorrow prior to his departure from the island.


I'm not a big Nutella fan, but there are a couple of them in my house, so I decided to give this a try after seeing it at yourhomebasedmom.com. Keep in mind that this should be eaten in small amounts because it is rich, and it tastes better than Nutella ever did.
Mix all the ingredients except the last two in a stainless steel bowl and place in the refrigerator. Heat the Nutella over low heat and add the Rice Krispies, stir till incorporated. Please the mixture on a parchment paper lined cookie sheet and freeze for 15 minutes.
Pour the ice cream mixture into an ice cream maker as per manufacturers instructions. Toward the end of the cycle, add some of the Nutella Krispie pieces while it churns. When the ice cream is the right consistency, move into containers, layering the Nutella pieces into the ice cream. Freeze till firm.
*This recipe uses most of a small jar of Nutella, the rest of which can be poured into the layers of ice cream, forming a ribbon of yum throughout.


What feelings do these images evoke in you?
Read Dr. Baker's series on his favorite American images.
View or download the discussion guide for instructions on leading a group activity.
Click here to view or download the sources for the images below.


text:
CCD je elektronická součástka používaná pro snímání obrazové informace. Uplatnění má například ve videokamerách, digitálních fotoaparátech, faxech, scannerech, čtečkách čárových kódů, ale i řadě vědeckých přístrojů, jakými jsou například astronomické dalekohledy (včetně Hubbleova dalekohledu).
Zkratka CCD pochází z anglického , což v překladu znamená zařízení s vázanými náboji.

Historie
CCD vynalezli pánové Willard Boyle a George E. Smith v Bellových laboratořích v roce 1969. Roku 2009 za tento vynález dostali Nobelovu cenu za fyziku. Vynález se váže k vývoji určitého typu paměťového registru, který v podstatě funguje jako CCD bez přístupu světla, respektive CCD není nic jiného než posuvný registr vystavený působení světla.
Když v únoru 2006 získali Boyle a Smith za tento svůj převratný vynález ocenění Americké národní akademie ve výši $500 000 (po několika předchozích oceněních v rámci celého světa), Boyle vzpomněl, že práce na vynálezu CCD fakticky trvala zhruba pouhou hodinu, kdy nejprve se Smithem načrtli na tabuli několik obrázků, a pak prostě šli do laboratoře první jednoduché CCD zrealizovat.

 V roce 1970 Bellovy laboratoře postavily na světě první kameru, která používala polovodičový obrazový snímač.
 V roce 1975 demonstrovali první kameru s obrazovou kvalitou dostatečnou pro televizní vysílání. Bryce Bayer, vývojář firmy Kodak, publikoval Bayerův filtr. Byla to mozaiková matnice senzorů CCD v barevné fotografii.
 Od roku 1983 se CCD používají v astronomických kamerách. Díky jejich vlastnostem, zvláště pak výrazně vyšší citlivosti a nižšímu šumu ve srovnání s fotografickými filmy, bylo v astronomii dosaženo řady průlomových pozorování a objevů.

Princip činnosti
CCD využívá podobně jako všechny ostatní světlocitlivé součástky fyzikálního jevu známého jako fotoefekt. Tento jev spočívá v tom, že částice světla foton při nárazu do atomu dokáže převést některý z jeho elektronů ze základního do tzv. excitovaného stavu.

Odevzdá mu přitom energii E=ν·h,

kde ν je frekvence fotonu (u viditelného světla v řádu stovek THz) a h je tzv. Planckova konstanta.

V polovodiči se takto uvolněný elektron může podílet na elektrické vodivosti respektive je možno ho z polovodiče odvést pomocí přiložených elektrod, tak, jak se to děje například u běžné fotodiody. Ta proto po dopadu světla vyrábí elektrický proud. Stejně fungují i fotočlánky, které se používají jako zdroj elektrické energie.

U CCD je ovšem elektroda od polovodiče izolována tenoučkou vrstvičkou oxidu křemičitého SiO2, který se chová jako dokonalý elektrický izolant, takže fotoefektem uvolněné elektrony nemohou být odvedeny pryč.

Činnost CCD se skládá ze tří fází:

Příprava CCD
Během této fáze jsou z CCD bez přístupu světla odebrány všechny volné elektrony, čímž je z něj smazán jakýkoliv zbytek předchozího nasnímaného obrazu.

Expozice obrazu
Na elektrody označené na obrázku číslem 1 se přivede kladné napětí a na CCD se nechá působit světlo (například v digitálním fotoaparátu se otevře závěrka). Dopadající fotony excitují v polovodiči elektrony, které jsou pak přitahovány ke kladně nabitým elektrodám. Po elektronech zbudou v polovodiči tzv. díry, které vůči svému okolí vykazují kladný náboj a ty jsou naopak přitahovány elektrodou na spodku CCD. Hranice pixelů jsou na obrázku znázorněny svislými tečkovanými čarami. Protože na pixel vlevo dopadlo více fotonů, je u jeho elektrody shromážděno více elektronů než u pixelu vpravo.

Snímání obrazu

Animaci můžete zhlédnout ZDE

Po uzavření závěrky se začne na množiny elektrod 1, 2 a 3 přivádět trojfázový hodinový signál (existují i CCD se čtyřfázovým nebo naopak dvoufázovým čtením). To v praxi znamená, že na elektrodách 2 se začne pozvolna zvyšovat napětí, zatímco na elektrodách 1 se souběžně snižuje. Díky tomu jsou shluky elektronů přitahovány pod elektrody 2. Následně se celý děj opakuje mezi elektrodami 2 a 3, dále mezi 3 a 1 a tak stále dokola. Shluky elektronů z jednotlivých pixelů se tak posouvají přes sousední pixely směrem k výstupnímu zesilovači (na obrázcích vpravo). Tento zesilovač pak zesílí malý proud odpovídající počtu nachytaných elektronů v jednotlivých pixelech na napěťové úrovně vhodné pro další zpracování obrazu.

Konstrukce CCD
Od svého vynálezu prodělalo CCD mohutný technický vývoj a vlastnosti moderních CCD jsou samozřejmě oproti vlastnostem CCD, které poprvé drželi v ruce Boyle a Smith, výrazně lepší. CCD prvky dělíme do dvou základních kategorií, a to lineární a plošné CCD.

Lineární CCD
Lineární CCD jsou vhodná všude tam, kde nám stačí snímat pouze jednorozměrný obraz nebo se snímání ve druhém rozměru zajišťuje nějakým jiným způsobem.
Příkladem snímání jednorozměrného obrazu je třeba čtečka čárového kódu, která z čárového kódu sejme kteroukoliv řádku (nemusí být ani kolmá na čáry kódu) a na výstupu dá množinu pulzů odpovídající černým a bílým čarám v kódu. Ty se pak v počítači dále zpracují na odpovídající číslice.

Příkladem zařízení se snímáním dvourozměrného obrazu pomocí lineárního CCD je fax nebo scanner.
U těchto zařízení je snímání druhého rozměru obrazu zajištěno buďto mikroposuvem snímaného obrazu nebo samotného snímače případně pomocné optiky.

Například lineární CCD ve faxu sejme jednu řádku papíru, papír se o zlomek milimetru posune, CCD sejme druhou řádku, papír se posune atd. V běžných scannerech je naopak papír s předlohou nehybný a pod sklem scanneru se pohybuje osvětlovací výbojka, optika a lineární snímač CCD.

Plošné CCD
Ve většině zařízení (kamery, digitální fotoaparáty atd.) je ovšem třeba snímat dvojrozměrný obraz najednou.

Základní konstrukce dvojrozměrného CCD je pouhým spojením mnoha lineárních CCD na jediném čipu. Namísto toho, aby náboje na koncích řad vstupovaly do obrazových zesilovačů, vstupují ovšem do dalšího lineárního CCD, které je k řadám kolmé a tímto CCD teprve postupují k jedinému zesilovači na jeho konci.

Příklad takového uspořádání je na obrázku. Obraz se snímá tak, že se nejprve trojfázovým posuvem y vysune první pixel ze všech svislých CCD do spodního vodorovného. Z toho se pak opakovaným trojfázovým posuvem x celý řádek naposouvá k obrazovému zesilovači. Poté se dalším trojfázovým posuvem y posune druhý pixel ze všech sloupců do vodorovného CCD. Celý tento cyklus se opakuje dokud nejsou ze sloupců vyprázdněny všechny pixely.

Existuje ovšem celá řada daleko složitějších konstrukcí dvourozměrných CCD snímačů jejichž cílem je zlepšení užitných vlastností součástky (například zrychlení čtení).

Snímání barevného obrazu
Až dosud byly popisovány černobílé CCD snímače. Barevný obraz se snímá pomocí CCD prvků v zásadě dvěma metodami. Buďto se použijí pro tři základní barvy R, G a B tři samostatné CCD snímače, před které se umístí barevné filtry, nebo se barevné filtry umístí v šachovnicovém vzoru přímo před jednotlivé pixely jediného CCD snímače.

Tříčipové uspořádání
Toto uspořádání se používá zejména v profesionálních a poloprofesionálních TV kamerách, kde tolik nevadí větší velikost a hmotnost kamery.

Vzhledem k nutnosti přesného mechanického seřízení jemné optiky a přítomnosti tří CCD snímačů jsou tříčipové kamery výrazně dražší než jednočipové. Obraz v tomto uspořádání prochází od objektivu soustavou dvou polopropustných zrcadel s nanesenými barevnými filtry. Tato optická soustava ho rozdělí na obrazy pro tři CCD snímače.

Barevný CCD snímač (jednočipové snímání)

V digitálních fotoaparátech, menších amatérských videokamerách a řadě dalších zařízení se používá snímání barevného obrazu jediným CCD, na jehož jednotlivých pixelech jsou naneseny barevné filtry.

Nejčastějším je takzvané Bayerovo uspořádání těchto filtrů (nechal si ho v roce 1976 patentovat Bryce Bayer z firmy Eastman Kodak). Využívá toho, že lidské oko je nejcitlivější na žlutozelenou barvu a proto je informace o této barvě pro něj nejdůležitější. Proto také má Bayerův filtr dvojnásobný počet zelených buněk oproti buňkám červeným a modrým.

Obraz se z takovéhoto CCD načte běžným způsobem a teprve v dalších obvodech se plnohodnotné barvy jednotlivých pixelů interpolují z nejbližších pixelů jednotlivých barev RGB. Na obrázku žlutá kolečka představují plnobarevné pixely výsledného obrázku a šipky naznačují, ze kterých buněk Bayerova filtru byly interpolovány.

Moderní CCD součástky

Konstrukce
Buňky reálného CCD snímače jsou ve skutečnosti výrazně složitější než na výše uvedených nákresech. Základní polovodič musí mít v sobě pro správnou funkci vytvořeny oblasti dotované různými příměsemi, a buňky také musí být opatřeny dalšími pomocnými elektrodami. Některé slouží pro resetování CCD před vlastní expozicí, jiné mohou zajišťovat funkci elektronické závěrky. Tradiční mechanická závěrka je totiž výrobně velmi nákladná, proto většina spotřební elektroniky využívá u CCD pouze elektronickou závěrku.

Elektrody jsou na povrchu polovodiče většinou vytvořeny z napařeného hliníku, který se chová jako téměř dokonalé zrcadlo, a tedy většinu dopadajícího světla odráží. Tím se výrazně zmenšuje efektivní plocha buňky, protože na světlo citlivá jsou v polovodiči jen místa, nad nimiž nejsou elektrody. CCD tak má výrazně nižší citlivost než by umožňovala plocha křemíkového čipu, kdyby byla využita pro přeměnu světla na elektřinu celá. Z tohoto důvodu se v závěrečných fázích výroby přímo na čipu vytvářejí mikroskopické čočky (každá buňka má svojí), které alespoň trochu zvětšují efektivní plochu buněk.

Velikosti a rozlišení CCD prvků
Existuje celá řada používaných velikostí CCD snímačů, které se většinou udávají v palcových mírách. Tato konvence byla odvozena od snímacích elektronek používaných v televizních kamerách před vynálezem CCD snímačů – tzv. vidikonů. U vidikonů udávala míra vnější průměr skleněného válečku elektronky. Diagonála použitelné citlivé vrstvy pro snímání obrazu činila pouze cca 2/3 tohoto průměru. Tato konvence byla zachována i u CCD snímačů.

Základním měřítkem v běžné fotografii se stala velikost políčka tzv. kinofilmu, která je 36×24 mm.

Obrázek na kinofilmu má poměr stran 3 : 2. Oproti tomu poměry stran televizních obrazovek nebo počítačových monitorů jsou 4 : 3 a 16 : 9. Televizní kamery a amatérské digitální fotoaparáty proto používají většinou poměr stran snímače 4 : 3 (novější kamery 16 : 9), zatímco profesionální digitální fotoaparáty používají převážně poměr stran 3 : 2. Některé fotoaparáty mají poměr stran přepínatelný.

Počet použitelných buněk CCD prvku je vždy o něco menší než je jejich faktický počet. Jednak u barevného snímače jsou buňky v krajních řadách nepoužitelné kvůli Bayerově interpolaci, a jednak výrobci digitální elektroniky často nechávají na okrajích snímačů z různých konstrukčních důvodů ochranná pásma. Tabulka a obrázek ukazují velikosti běžně používaných CCD snímačů.

Rozlišení snímače
Rozlišení se udává v megapixelech (neboli milionech obrazových bodů). Běžné CCD snímače dnešních digitálních fotoaparátů a kamer mají rozlišení od 1 do 12 Mpx, ale existují i snímače s rozlišením výrazně nižším (používané například v optických myších) nebo i vyšším (snímače typu 645 nebo snímače v různých vědeckých přístrojích, například astronomických dalekohledech, na družicích atd.).
CCD snímače mají ovšem i další vlastnosti (viz níže), a proto neplatí vžitý názor, že čím vyšší je rozlišení, tím je CCD prvek kvalitnější.

Vlastnosti a vady CCD snímačů

Dynamický rozsah
Dynamický rozsah udává rozsah odstínů od nejčernější černé k nejbělejší bílé, kterou je ještě CCD snímač schopen rozlišit. Dynamický rozsah je z jedné strany limitován kapacitou každé buňky CCD (kolik elektronů vzniklých interakcí fotonů je schopna pojmout) a z druhé strany hladinou vlastního šumu buňky.

Šum vzniká z mnoha různých příčin, ale tou základní je tepelný pohyb krystalové mřížky polovodiče. Při něm se občas uvolní elektron bez jakéhokoliv působení fotonu. Takový elektron je pochopitelně přitažen k expoziční elektrodě, a přičítá se tak k hodnotě světelné expozice dané buňky. Protože okamžitá hodnota šumu se liší buňku od buňky a expozici od expozice, je nemožné z obrázků tento šum stoprocentně odstranit.
Dynamický rozsah běžných CCD snímačů odpovídá proto pouze 4–5 expozičním stupňům, zatímco kvalitní filmový materiál má tento rozsah okolo 6–7 expozičních stupňů.
K dosažení velkého dynamického rozsahu při přijatelné šumové úrovni je potřeba aby buňky snímače byly co největší (dosáhne se tak velké kapacity buňky a tím i zvětšení odstupu signálu od šumu). Proto malé formáty snímačů a/nebo snímače s vysokým rozlišením mají vždy výrazně horší šumové vlastnosti než snímače větší a s nižším rozlišením.
U vědeckých přístrojů se šum CCD snižuje chlazením prvku (obvykle tekutým dusíkem).

Mezi základní vlastnosti CCD snímače, které zajímají uživatele, patří mimo rozlišení také jeho základní citlivost. Udává se zpravidla jako tzv. ISO citlivost, což je veličina používaná v klasické fotografii pro citlivost filmového materiálu.
Digitální fotoaparáty jsou většinou vybaveny přepínačem citlivosti, který funguje jako zesilovač obrazového signálu s přepínatelným zesílením. Vzhledem k tomu, že hladina šumu je u CCD prvku konstantní, zvýšením citlivosti zesílením se zvyšuje mimo užitečného obrazového signálu i šum (na obrázku modrou barvou).

Vinětace
Protože jednotlivé buňky CCD jsou vybaveny čočkami, dopadá na ně maximum světla pouze ze směru kolmého k rovině snímače. Jakmile dopadají paprsky jen mírně šikmo, je jejich účinnost zmenšená. Bohužel u běžného objektivu dopadají paprsky kolmo jen v prostředku obrazu a směrem ke krajům obrázku se jejich úhel zvětšuje. To se projeví jako postupné ztmavování obrazu směrem k okrajům. Z tohoto důvodu jsou na optiku pro digitální fotoaparáty kladeny, co se kolmosti paprsků týká, nároky daleko vyšší než na optiku filmových aparátů.

Blooming

K tomuto jevu dochází při použití elektronické závěrky, pokud na některé pixely dopadne tolik světla, že přeteče jejich kapacita. Přebytečné elektrony se pak roztečou do okolních pixelů v řadě, takže okolo silného světla vzniknou na fotografii rovnoběžné čárky nepravidelných délek.

Odkazy

Reference

Externí odkazy

 Úvod do techniky CCD čipů CCD kamery pro astronomii, ccd.mii.cz
 Kvantová efektivita CCD vzhledem k vlnové délce dopadajícího světla – neplatný odkaz !
 Journal Article On Basics of CCDs
 Eastman Kodak Primer on CCDs
 Nikon microscopy introduction to CCDs
 Concepts in Digital Imaging Technology
 CCDs for Material Scientists
 CCD vs. CMOS technical comparison
 Micrograph of the photosensor array of a webcam. – neplatný odkaz !
 A general L3CCD page with many links – neplatný odkaz !
 Paper discussing the performance of L3CCDs – neplatný odkaz !
 Statistical properties of multiplication registers including derivation of the equation above – neplatný odkaz !
 More statistical properties
 L3CCDs used in astronomy

Integrované obvody
Digitální fotografie

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


Summerport is a lovely community in Windermere, Florida. This neighborhood offers homeowners entertainment opportunities and endless outdoor fun. Lakes and water areas allow residents to create everlasting memories with friends and families while learning new aquatic games or sports. Many beautiful public parks are available to homeowners in the area, and Summerport has an optimal location being close to shopping, casual and elegant dining chances. Mini-vacations are just a drive away, whether it be heading to one of the fantastic Floridian beaches or Walt Disney world.
Prospective homebuyers looking to buy a home for sale in Summerport have a myriad of all sorts of homes available to them. The community became established in 2003, and there are both detached single-family houses for sale, as well as townhomes. With homes with floor plans consisting of up to five bedrooms and with more than 6,000 square feet, future buyers will discover Summerport is brimming with variety. New construction homes for sale and houses with meticulous landscaping can be found as well. Homebuyers with school-aged children can enroll them in excellent schools such as Keenes Crossing Elementary, which hosts exceptional teaches. If you are interested in buying a home for sale in Summerport, Florida, please contact us today.


text:
<template name="invoice_ticket_action_paid">

        <button class="mark-unpaid btn btn-default">
          {{ i18n 'invoiceCard.buttons.markUnpaid' }}
        </button>
        <button class="confirm-payment btn btn-primary">
          {{ i18n 'invoiceCard.buttons.confirmPayment' }}
        </button>

</template>

redpajama_set_name: RedPajamaGithub


In 1976 this column looked at the case of a London-based artist who sent work to a New York gallery for exhibition and sale in the US: the works were sold and the gallery sent the artist a cheque which bounced (Artlaw AM2). This was the first of many columns exploring legal and business problems commonly involved and arising in the relationship between artists and commercial galleries representing them: 'Artists leave works with galleries under the most flimsy and informal arrangements. Rarely are written agreements used to tell both sides where they stand, and as a result serious problems can and do arise: work is sold at the wrong retail price, agreed gallery commissions increase and artists are charged "extras" for unforeseen gallery costs; unsold work is not returned when requested, gets lost, damaged or destroyed, and the major question which then arises is: who owns the work?' (Artlaw AM11).
This state of affairs has substantially continued over subsequent decades to date, despite valiant attempts made – chiefly in the US – to tackle perennial problems manifest in the commercial relationship between artists and galleries. In the US most states have enacted laws regulating respective rights and obligations when artwork is consigned for primary sale to gallery dealers by artists (and their estates after death). Because of the high concentration of art market transactions and of artists based there, it is unsurprising that the first such legislation was New York State's Arts and Cultural Affairs Law (NYACAL), which was used as a model for enactment firstly in California then in states elsewhere. Such laws impose on gallery dealers stringent duties of fiduciary care towards their artists (and estates after death) and consigned artworks. So far, so good; but did these regulations work to improve artist/gallery relationships?
In the wake the bankruptcy of the New York-based contemporary dealership Salander-O'Reilly in 2007, and the subsequent imprisonment of its principal director for fraud and theft, flaws in NYACAL were exposed. As a result, in 2012 NYACAL was significantly amended to provide stronger law enforcement sanctions against galleries that fail to fulfil their duties of fiduciary care. In effect the amended law automatically makes the gallery dealer a trustee of unsold consigned artwork, and then of the artist's share of the proceeds of sale. In other words, whether or not there is a written representation and consignment agreement between artist and gallery, unsold consigned artwork or the artist's share of proceeds of its sale are not stock or cash assets of the gallery, but are owned by the consigning artist/estate. This means that if the gallery becomes bankrupt or insolvent, it or its creditors cannot use the artist's assets to clear gallery business debts. The law was also amended to strengthen its enforcement provisions, making galleries liable to criminal prosecution and penalty, and/or commercial lawsuit by artists/estates for recovery of financial compensation and legal costs from offending galleries. So far, so good; but have these new sanctions worked over the past four years? Not according to a prominent collector.
Hort has labelled his new scheme RISBE, a strange acronym derived from his children's initials. RISBE's primary aim is to ensure that galleries pay artists, and do so on time – not a high priority for many galleries, according to Hort. RISBE operates as a business service that acts as intermediary between selling gallery and buyer, who pays the purchase price to RISBE, which then ensures that the artwork is received by the buyer, and shares the sale proceeds between the gallery and artist. Thus the gallery only ever receives its share of the proceeds of sale, avoiding the possibilities of delay in payment to the artist, or of creditors seizing the artist's cash share of sale proceeds. Artists receive their share of sale proceeds 'immediately and they get it in full'. For this 'escrow' service of safekeeping and distribution RISBE charges 2% of the overall purchase price it receives.
But it is perhaps understandable that Bao should subscribe to the RISBE service because he was until recently an employee of the Hort Family Collection. It remains to be seen whether other galleries will do likewise – not only in New York but further afield. In the UK, for example, although there is no legislation akin to NYACAL imposing stringent fiduciary duties of trust on galleries, this column has regularly suggested that general business laws of agency and of trust do apply to relationships between artists and commercial galleries. In particular, whether or not there is a written agreement for representation of artists by galleries for receiving and exhibiting and selling consigned artworks, galleries are agents required to act not in their own self-interests but in the best interests of artists to whom they are accountable for sound dealings with consigned artwork and artists' share of proceeds of sale.
Above all, galleries are not owners but trustees of consigned artwork and artists' share of sale proceeds. Relevant innovative schemes such as RISBE offer a modestly priced practical method of fulfilling dealers' legal and ethical obligations to the artists they represent. Indeed, galleries may prefer such an approach to the imposition of legislation.


Unfinished crocheted chokers and necklaces.
From the time I was old enough to hold a pencil in my hand, I knew – I expected – that I would be a writer. I held all kinds of non-writing jobs from cocktail waitressing to secretarial to graphics design, but ultimately I settled upon my true calling, writing.
So it was with great expectations when I moved to New York to live with a "friend" (excuse me if I get sick) who promised to introduce me to other writers, agents, and publicists, that I fully expected to meet other writers, agents, and publicists. I was ecstatic.
Until he told me, after I had moved in with him – with my daughter – that I had to sleep with him in order to meet those other writers, agents, and publicists.
But while I was there, with the naivety of an emotional teenager (though I was clearly an adult), I thought, why not try to make it as a writer on my own? After all, if you can make it in New York, as the saying goes, you can make it anywhere, right?
And why settle for just any writing job? Why not aim high? So I CALLED (yes called) Saturday Night Live and offered my services as a comedy writer. I don't think I ever even wrote one sentence that was funny, but I loved to laugh.
No, but I'll belong – if that's what it takes.
I hung up sad, but not defeated.
My next call was to the William Morris Agency. As I said, I was aiming high.
Am I on Candid Camera's audio version?
Well, as you might expect, my next call was to the Writers Guild of America.
Shoulders slump. I know what she's going to say next.
HOW DO I GET OFF THIS LITERARY MERRY-GO-ROUND?!
I guess I'd better get something published, I thought.
OK, still not giving up. I had a stash of greeting cards and the names and addresses of greeting card companies all across America. I would send them my unique greeting cards – they were unlike anything anybody had ever seen before. I was about to become WEALTHY!
Unfortunately I was way ahead of my time, because back in the 70s the only cards that existed were the sappy sentimental types. Mine were filled with sarcasm.
Of all the companies I sent my cards, the ones who responded told me "there is no market for these kinds of cards." And every time I received those letters, I screamed inwardly, I KNOW! I'M CREATING THE MARKET!
Interestingly, at the same time I was living in New York, two New Yorkers, who called their greeting card company, Bittersweet (I wonder if they still exist), designed a bunch of greeting cards similar to mine, but the two woman who started the company had the money to invest in their greeting cards and months later, after I had moved back to Illinois, they appeared in People Magazine.
Money. Why does it always take money?
Anyway, today, shelves of sarcastic cards line the walls in stores across the globe, constant reminders that if only I had had the money to invest in MY greeting cards, I might have had a career in the greeting card industry.
But did I really want to just create greeting cards? No. I wanted to write articles, poetry, books, and screenplays.
And then, one day, somebody invented the blog, a word that never even made it into my vocabulary until the last decade. Who'd have ever guessed that blogging would be a creative outlet for writing? And for so many people!
I'm still writing articles, poetry, and screenplays. I'm also using my creativity in other ways. Writing, by itself, is just not paying the bills. Illness, kids, life itself, and my scattered brain just keep getting in the way.
My expectations have not changed, though. I still expect to one day make it as a writer, but due to a myriad physical problems that have forced me to slow down over the past couple of years, I am looking for other ways to enhance my income. Some unfinished projects sit in the photo above. Etsy, here I come.
And when one of my screenplays transitions from words on a page to the Big Screen, you will know.
It's sometimes rather Catch-22 trying to get a position isn't it. I never imagined that I would be a writer, in fact I hated writing essays at school, until I got into the middle of a story, and then I didn't want to stop. I just wish I could find my niche and a way of earning a really good living from writing what I like.
I loved your post. Don't ever give up on your dreams of writing, as you strike me as a person who never quits. That is what it takes!!
So nice to meet you here!! Cheers, Jenn.
I'm so glad that you've decided to join in with the other GBE writers!
It sounds like you have had a lot of doors slammed in your face. I found a lot of the same when I went out trying to show the world what a great artist I am. Since, I have given up on my art as a lost cause. :P But I still blog, so that taps the creative outlet I need through my website. Great blog and insight into breaking into the writing business. Not sure I am that ambitious, but I commend you on going after it!! Good for you!!
Through living, growing and maturing what we "Expected" once upon a time changes and often this is first the best!
I really enjoyed reading about your journey. Writers must write and blogging is such a great outlet for endless creativity. Be well.
I've read many of your articles and blog posts Theresa, but I learned a lot about you through this post. Thanks for sharing this.
I have a very good feeling that you will be one of my favorite bloggers. I really like your writing style. Trust me, I only say this if I absolutely mean it. I hope your dreams and expectations come true. I'm looking forward to reading more of your blogs and hopefully some of your poetry, as well.
This is a great post - an interesting read all the way through. I especially appreciated the bit about calling SNL directly, as your first phone call to break into the writing biz. I hope you continue to take such risks even 30+ years later - the worst anyone can say is "no" right?!?
I really enjoyed reading about your time in NYC and you know what? You were such a smart young person and much more so than I because there was time when I younger that I probably would've done it with that guy and you know his shiny behind either had no good connections or no intention of helping out if he did. His proposal would've only lead to disappointment and you already knew that.
Nice blog which I enjoyed very much. I'm glad you're taking part in the GBE, I look forward to reading more from you.