text:
# DE KOMMER ATT
DRUNKNA I SINA
MÖDRARS TÅRAR

ROMAN

JOHANNES ANYURU

NORSTEDTS
ISBN 978-91-1-307963-9

© Johannes Anyuru 2017

Norstedts, Stockholm

Omslag: Miroslav Šokčić

Eboksproduktion Publit 2017

www.norstedts.se

*

_Norstedts ingår i Norstedts Förlagsgrupp AB,
grundad 1823_
_I Guds, den Nåderikes, den Barmhärtiges namn_
Det finns ingen historia i Guantanamo.

Det finns ingen framtid i Guantanamo.

Det finns ingen tid där överhuvudtaget,

eftersom det inte finns någon gräns för vad

som kan hända.

FÅNGE
frisläppt efter tretton års
vistelse i Guantanamo Bay

Vad hände ini husen.

Så gott som ingenting.

Allt gick för hastigt för att riktigt hända.

Tänk er en klocka på ett nattduksbord

som ställd att mäta tiden i sekunder

blir överrumplad av sin egen smältning

och kokar upp och virvlar bort som gas

allt på en milliondel av sekunden.

HARRY MARTINSON
 _Aniara,_ sextiosjunde sången
Nu kommer en vind. Den lyfter lekplatsens sand och en handfull strån av torrt gräs upp framför höghusfasaderna. De två flickorna i de gamla bildäcksgungorna svingar sig högre.

Jag betraktar dem genom glaset. Jag hör inte deras skratt. Jag hör panikslagna, hesa skrik, rytandet av automateld, bullret när föremål och kroppar kastas omkull.

# 1

Det är hennes första minne: snön som vräkte ner i nyckfulla slöjor över sjukhusflyglarna, över parkeringen och popplarna, över väghindren. Innan dess: egentligen ingenting.

Hon sitter tyst med slutna ögon medan Amin flera gånger upprepar det namn han har gett henne. Nour. Först när hon hör en antydan av hysteri i hans röst öppnar hon ögonen.

"Minns du något nytt?" Hans ansikte är utmärglat, munnen anspänd, han sitter bredvid henne i Hamads vita Opel, i baksätet som läcker skumgummismulor som fastnar på deras kläder.

Hon skakar på huvudet.

Hamad säger nåt från förarplatsen, skyndar på dem, och Amin fuktar läpparna och slår med darrande händer på mobiltelefonen som är fäst med silvertejp över metallrören på hennes väst. Hon sitter blickstilla. Ensamma snöflingor singlar ner framför den gula tegelväggen utanför rutan. Om hon trycker in den fyrsiffriga koden på knappsatsen kommer metallrören att explodera och slunga ut ungefär så mycket spik och hagelkulor som ryms i två kupade händer, och tryckvågen kommer att bryta ben och mosa inre organ på människor inom fem, kanske tio meters radie. Samma sak om någon skickar koden i ett sms till telefonen.

De kliver ur bilen. Hamad har parkerat på en bakgata där de skyms av en sopcontainer. Han häver den stora, svarta sportväskan ur bagageutrymmet. Kölden bränner mot hennes kinder och händer, hon stampar lite för att få upp värmen.

De kommer ut på Kungsgatan tillsammans och delar på sig i lördagsvimlet. När hon efter ett par steg vänder sig om dröjer Amin vid ett skyltfönster med händerna i fickorna och låtsas titta på kostymer.

Hon känner att de är sammantvinnade.

Hon önskar ett annat liv för dem.

Det är den sjuttonde februari, en dryg timme innan terrorattacken mot seriebutiken Hondos.

Vid ett tillfälle är hon nära att kliva ut i gatan och bli påkörd av en spårvagn – en kvinna hindrar henne genom att ta tag i hennes kappa – spårvagnens skrällande är gällt och ihåligt, och hon blir stående i slasket, med blicken irrande i det lätta snöfall som hänger i den mörknande eftermiddagen.

Försöker ännu en gång minnas vem hon är, var hon kommer ifrån, men når bara till rummet på sjukhuset, hur hon reste sig och ställde sig i fönstret stödd mot droppställningen. Hon minns pulsslagens vinande dyning bakom tinningarna och golvets svalka mot fotsulorna.

Hon har läst att snöfallet som drog in över sjukhusområdet den sommarkvällen berodde på miljöförstöring, eller på vädermanipulation utförd av militären, eller att det inte alls var snö som föll utan något som läckt från en kemisk industri.

Kvinnan som stoppade henne från att kliva ut i gatan rör vid hennes arm och säger något som hon inte uppfattar, rösten är flack och avlägsen och när hon inte svarar går kvinnan därifrån. Ännu en spårvagn passerar, människor korsar övergångsstället runt henne.

Hon tror sig veta att hon kommer härifrån, i alla fall. Ifrån Göteborg. Och hennes mamma är död. Dog på något sätt. Blev påkörd. Nej. Minns inte. Knyter nävarna, öppnar dem.

En enda handling kan väcka världen.

Hon börjar röra sig på nytt, uppgår i strömmen av shoppare och ungdomar i bulliga vinterjackor och par med barnvagnar.

En marschall utanför seriebutikens uppställda dörr fladdrar oroligt i skymningen, framför en handskriven skylt:

_Idag 17:00 signerar Göran Loberg sin nya seriebok och samtalar om yttrandefrihetens gränser med Christian Hondo._

Hon börjar svettas när hon träder in under lamporna, på grund av trängseln och på grund av vinterkappan som döljer bombvästen.

Och på grund av det som närmar sig.

Ställer sig och plockar i en kartong med seriealbum för att inte dra uppmärksamheten till sig, tar upp ett av dem, bläddrar.

En enda handling, om den är tillräckligt radikal, tillräckligt ren, kan kommunicera med världens obesuttna massor, återknyta banden mellan kalifatet och de vilseledda muslimerna, öka tillströmningen av nya rekryter och vända krigslyckan.

Hamads ord. Hamads tankar.

Hon bläddrar vidare.

I seriealbumet passerar nålformade farkoster planteringar och moln av brinnande gas. Män i klumpiga, mycket detaljerade rymddräkter går i surrealistiskt färgade ökenlandskap. Hon förvånas över hur barnsliga bilderna är.

Det får henne faktiskt att skratta, inåtvänt och grubblande.

Hon undrar om rörbomberna kan detoneras av hennes kroppsvärme.

Ett. Hon vet att hon är muslim. Två. Svenskarna har dödat muslimer i någon form av läger. Tre. Ett namn som inte är hennes, men som betyder något. Liat – någon hon älskade. Fyra. Svenskarna låtsas att det är fred, att dödslägren inte finns. Fem. Hon har pratat med Amin om allt det här, försökt få ihop allt.

Hamad kommer. Lite snö blåser in från gatan i den smällande dörren. Han och Amin rakade av sig skäggen kvällen innan och varje gång hon ser hans nakna kinder får de henne att tänka på ett fågelkranium – han ser mager och grym ut. Han är klädd i svart täckjacka och blå mössa med märket för ett amerikanskt hockeylag – en haj – som han drar av och stoppar i fickan. Han ställer sig nära kassan och lägger den svarta sportväskan vid fötterna.

Runt trettio personer befinner sig vid det här laget inne i butiken, stående i klungor eller sittande på hopfällbara stolar med sina ytterkläder hopbyltade i famnarna. Christian Hondo, butikens ägare, en långhårig man klädd i tunnsliten gul t-shirt, slår på en mikrofon. Feedbackvågor tjuter ur två framställda högtalare.

"Då hälsar jag er välkomna." Rösten är instängd och bullrig när den strömmar, dubblerad, ur högtalarna.

Göran Loberg kommer ut genom en dörr bakom kassan. Publiken vänder förväntansfullt, nästan andäktigt uppmärksamheten mot honom.

Loberg är äldre än Hondo, runt sextio, sned och väderbiten. Hon tycker sig se något hårt kring munnen, förakt eller ilska. Yvigt vitt hår, rutig skjorta. Han lägger upp anteckningsbok och penna på bordsskivan.

"Vi ska tala om ditt senaste projekt", säger Hondo, "som alltså är ett samlingsalbum med din satiriska seriestripp Profeten, som har publicerats veckovis på nätet, och som innehåller karikatyrer av profeten Muhammed och andra, ska vi kalla dem för... hädiska objekt?"

Göran Loberg nickar och river sig över skäggstubben, hela hans uppenbarelse utstrålar slarvighet och ett vimsigt ointresse både för sig själv och för omgivningen. Hon står längst bak i lokalen. Hon hör inte allt de säger. Hon tycker att de låter som om de är utanför rummet, som om deras röster inte hör ihop med deras kroppar. Kringflytande ljud.

Hondo reser sig och rullar ut en plansch. Håller upp den så att publiken kan se.

En grupp män med turbaner och krokiga näsor som bugar sig i bön och får kryssningsmissiler instuckna i sina anus.

Hon upplever att hon ser sig själv utifrån som i en dröm.

Bombvästens remmar spänner över bröstkorgen.

Ett. Hon minns inte sitt namn. Två. Hon minns inte sina riktiga föräldrar, som hon har skäl att anta mördades. Tre. När hon tittar sig i spegeln har hon fel ansikte. Fyra. Hon får, precis nu när hon står här och tittar på den här bilden, en stark känsla av att hon har befunnit sig här tidigare, att detta är en scen där en viktig händelse, en historisk händelse, återskapas.

Hon kastar en blick åt sidan och lägger märke till att Amin har kommit in och ställt sig vid ytterdörren. Han är blank av svett i ansiktet trots att han kommer utifrån kylan. Flera av besökarna inne i butiken reagerar på den dödsmärkta och eländige unge mannen med oro och viskar kommentarer till varandra. Amin sneglar åt hennes håll men låtsas inte känna igen henne.

Hon tar sig fram till honom.

"Amin", väser hon. Han ignorerar henne och verkar inte riktigt veta hur han ska reagera: planen var att sprida ut sig i lokalen och vänta tills så många som möjligt har kommit in. De skulle absolut inte tala med varandra.

"Amin. Amin." Han tittar inte ens på henne. Hon tar tag i hans hand, vilket han motvilligt tillåter. Hon flätar sina fingrar i hans, kramar. "Allt är fel." Hon vet inte riktigt vad hon menar med detta. "Amin, allt är fel."

Hamad vigde henne och Amin i sin lägenhet några månader tidigare och hon har burits hit av sina hemska föraningar, av sin känsla av att hon och Amin och kanske också Hamad hör samman, och att hon har ett uppdrag.

"Vi borde sticka", väser hon, och en man i svart tröja som står bredvid Amin med jackan över armen kastar en irriterad blick på dem – hon struntar i honom. "Vi sticker", säger hon, och först då tillåter sig Amin att reagera – han trasslar loss sin hand, tar tag i hennes arm och stirrar intensivt och förebrående på henne. Sen ger han henne en lätt knuff, liksom halvt för att bli av med henne och halvt för att få henne att minnas planen.

De ska sprida ut sig och vänta.

Borta vid bordet säger Hondo att han hatar religion, att han kommer från vad han kallar för ett traditionellt subversivt håll, saker hon inte begriper eller kan sätta i ett sammanhang, "ett libertinskt håll", säger den diskantsurrande högtalarrösten, "en sorts skräpgalleri".

Hon sluter ögonen och känner strimmor av ömmande huvudvärk stiga till ytan och sen sjunka tillbaka. En sak hon inte har berättat för Amin är att ända sen Hamad berättade vad de skulle göra har det hänt att hon ser rubriker i huvudet. Som om hon redan minns vad de kommer att skriva om det här, efteråt.

Typ: Terrorparet gifte sig innan attacken. Se bilderna från bröllopet här.

När hon öppnar ögonen har Hondo rullat ut ännu en plansch, där en kvinna står på en bro och riktar en kulspruta mot en folkmassa. En banderoll bakom henne: _Refugees welcome._

"Du har fått en del hot på grund av de här bilderna."

"Den som inte har drabbats av dödshot har inte sagt något väsentligt", säger Loberg och rättar till glasögonen. Människorna runt henne skrattar. De ser vaxartade och spöklika ut, hon tycker sig liksom se ett grått, dött sken inifrån huden på dem. Skrattet dör ut, folk kliar sig och antecknar i sina böcker, eller lutar sig fram eller korsar armarna.

Hon tänker att de allihop kommer att vara döda om mindre än en timme.

Det sker utan förvarning, runt tjugo minuter in i samtalet. Göran Loberg säger att konsten måste expandera, att det är konstens konstituerande egenskap, när hans resonemang avbryts av en mansröst som ger ifrån sig ett otydligt rop, _han_ eller _va_ – möjligen skriker rösten på engelska, _gun?_

Hon hör ropet och tänker att någon skriker på engelska för att Amin, som har dragit fram pistolen ur byxlinningen i en flaxande, hastig rörelse, inte är svensk.

_Gun._ Hon hör ordet och hon hör skottet och en kvinna i främre stolsraden drar in huvudet mellan axlarna och böjer sig framåt som inför en flygplanskrasch.

Hon står fortfarande nära nog att känna svavellukten och det är snarare den än den häftiga knallen som får henne att inse att aktionen verkligen har inletts.

Amin står kvar med pistolen höjd. Skottet har lämnat ett rykande hål i en av masonitplattorna ovanför hans huvud. Hon söker hans blick men han tittar på en punkt framför eller långt bakom henne.

Folk har redan kommit på benen. De tar sig mot utgången, med fötterna intrasslade i de fällbara stolarna, men vänder när de ser Amin. Många blir då ömkliga och klumpiga, de vet inte vart de ska ta vägen, snurrar runt, välter ner tidningshögar och pocketböcker från hyllorna. Föremålen verkar tyngre. Tiden går långsammare och sen snabbare, i hopkopplade sjok av händelser. En kille med tygväska och tuppkam försöker ta sig ut genom dörren bakom kassan men Hamad vräker omkull honom – hans huvud dunsar in i hörnet på kassadisken med ett stumt, hemskt ljud och han blir liggande.

Dyrka Gud tills de tror att du är galen.

Hondo sitter lugnt kvar framme vid skrivbordet. Som om han tror att det som sker är planerat, en del av arrangemanget – han flinar till och med lite självmedvetet medan han ser sig omkring. Deras blickar möts för ett ögonblick.

Folk runt dem ramlar och klättrar över varandra som om golvet kränger.

Hamad skriker något och när hon väl blir medveten om det inser hon att han har skrikit en lång stund. Hon kan inte uttyda orden, kan bara ta in själva det faktum att han skriker. Ett stötvis ihållande läte.

En kvinna, blodig i ansiktet, ligger ner och drar i en annan kvinnas tröja för att ta sig upp. Någon gömmer sig i ett hörn, bakom en driva utvälta serietidningar, hon ser personens sko sticka fram, en svart vinterkänga – en gråtande man snubblar över den.

Hamad hoppar upp på kassadisken och får fram en kpist ur den svarta sportväskan, han håller den över huvudet med båda händerna, som ett krigsbyte eller ett nyfött spädbarn som han visar upp, och nu hör hon att han faktiskt inte skriker ord utan bara ey, ey, ey.

Han riktar ett par hårda sparkar mot kassaapparaten så att den far i golvet med ett brak, och mynt och sedlar sprids ut över golvet.

"Ni vill skända islam!" När han väl börjar forma ord spricker hans röst till ett hest ylande – ordet _islam_ låter bara som ett smärtfyllt stön. Han fumlar fram en andra kpist ur väskan. Hon drar av sig kappan, slänger den på golvet och går mot honom. På nytt känslan av att hon ser sig själv utifrån. Och av att fötterna inte riktigt nuddar golvet. Hon tar emot vapnet, osäkrar det.

Hamad räcker henne ännu en kpist, som det är meningen att hon ska ge till Amin. Flera som ser hennes bombväst, nu när hon inte längre har kappan på sig, börjar gråta, och när hon tar sig bort mot Amin, som fortfarande vaktar ytterdörren, faller människor i stort sett baklänges in i varandra för att bana väg.

Det är Hamad som har kapat avloppsrör, fyllt dem med spik och hagel och blandat till sprängladdningarna av hushållskemikalier. Han har hängt dem på tre vanliga fiskevästar.

Hon undrar om känslan av att allting snurrar, runt, allt snabbare, har med Gud att göra.

Är Gud med dem.

De åkte ut i skogen en kväll för ett par veckor sen, körde inåt landet på gropiga skogsvägar i någon timme och provsköt kpistarna. Det var först när hon kände vapnet skaka, kände svavellukten och såg mynningsflammornas hätska fladder som hon förstod vad hon var på väg att göra. Att det var verkligt. Stod där med ringande öron och såg träden lysa bleka och kusliga i bilstrålkastarna.

Detta händer verkligen. Vi ska göra det.

Amin stoppar pistolen i byxlinningen och hänger kpisten över axeln. Hon lägger armarna kring honom och ger honom en systerlig kram. Hon vill komma åt känslan av att de verkligen gör det nu, det de har planerat, men hon tycker återigen att hon inte är helt närvarande, att hon liksom befinner sig i ett minne.

Ett. Hon gör det här för att hämnas, för att svenskarna dödade hennes mamma. Hon tror att det är så. Två. Fel, det är ett uppdrag. Hon gör det här för att hon såg Amin på spårvagnen en regnig eftermiddag och visste att han skulle leda henne till hennes öde, och allt som har hänt sen dess har fört henne hit, till Hondos, där hon ska göra något viktigt, något hon har glömt bort.

Tre. Namnet. Liat. Hon måste hitta Liat. Rädda Liat.

Masserar tinningarna.

Tumult uppstår vid kassadisken, Hamad hoppar ner på golvet och springer ut genom dörren som leder till lagret och personaltoaletten. Skott hörs, kraftigare smällar, tre i snabb följd. Flera människor i butiken skriker rakt ut och hon försöker hyscha åt dem, bortkommet och förläget först, sen allt aggressivare:

"Tyst. Håll tyst. Ey. Ey!"

Det hjälper lite. Snyftningar runt henne. Varför tycker hon hela tiden att hon minns det här medan det sker?

Hamad kommer backande tillbaka in i butiken. Han släpar Göran Loberg i kragen, mannens ena ben lämnar ett blodigt spår över golvet. Som om någon smetar ut färg med en bred pensel.

Ett. Hon har bara Amin och Hamad, och detta våld, denna hämnd som hon är med och utkräver för diffusa övergrepp i sitt förflutna.

Hon blir medveten om en folkmassa. De står utanför skyltfönstret, bortom hyllorna med serietidningar och samlarleksaker, en anhopning av skuggor, och precis då, när hon står och tittar ut, kommer den första polisbilen, blåljusen flammar upp och skenet som vispar runt i vinterkvällen får reflektionen av butiken i glaset att försvinna, framträda, försvinna.

Hon borde ha gått därifrån.

Hamad sätter Göran med ryggen mot kassadisken och pressar vapnets pipa mot pannan på honom. Hon ser det ske och känner sig paralyserad. Varför snöade det den där kvällen när hon vaknade. Varför minns hon inte sitt riktiga namn.

Hamad slår till Göran i tinningen med kolven så att han sjunker ihop. Skjuter inte.

Få det på film.

Göran Loberg halvsitter mot disken, slapp i kroppen, med benen rakt ut och trasiga glasögon. Han stirrar på henne. Runt dem drar Amin ner gisslan på knä, handfängslar dem med buntband av vit plast och sätter silvertejp över deras munnar och svarta tygpåsar på deras huvuden. Han arbetar snabbt och det händer att han delar ut en stressad örfil när någon inte lyder honom.

Göran Loberg får en tejpremsa över munnen men ingen tygpåse över huvudet, och han fortsätter titta på henne genom glasögonens taggiga, trasiga gap tills hon vänder sig bort.

Hon torkar sina svettiga handflator mot byxorna och får fram mobilen ur fickan.

På sjukhuset påstod de att hon var någon annan. Kallade henne ett namn som inte var hennes och talade ett språk hon inte förstod.

Hon är ett av tusentals offer för kidnappningarna och tortyren som har pågått sen elfte september. Så mycket vet hon.

Så mycket tror hon sig veta.

Hamad byter plats med Amin vid ytterdörren. Han ska hantera poliserna där ute medan hon och Amin framställer filmen.

Amin, bredbent framför en svart flagga. Rånarluvan som han har dragit på sig är köpt på ett överskottslager tillsammans med fiskevästarna. De svarta tygpåsar som de har satt över huvudena på gisslan är däremot stulna – de är örngott från en möbelbutik.

"I Guds namn", säger Amin, som liksom hon och Hamad har tagit av sig jackan så att bombvästen syns. "Vi hälsar våra bröder vid fronten."

Hon zoomar ut maximalt men måste ändå backa ett par steg för att kameran ska få med hela scenen.

Det är hon som har tillverkat flaggan, efter bilder på nätet. Tejpat ihop fyra uppklippta soppåsar med svart tejp och målat det vita sigillet för hand. Den hänger från en bokhylla bakom Amin.

Hon är ansvarig för filmen. Hon livestreamar den via ett antal sociala nätverk och youtubekanaler – Hamad har hjälpt henne att fixa rätt konton, ställa in mobilen rätt.

Amin plockar fram ett papper ur byxfickan. Han läser en mening på stakande arabiska och några av gisslan börjar gråta igen, under sina svarta huvor, på grund av den oerhörda och skrämmande kraften hos människor med automatvapen som talar ett främmande språk, vilken är lätt att missta för kraften hos Guds ord. Hon ser en man som kan vara latinamerikan eller turk, en student – hon la märke till att han inte var svensk innan Amin satte på honom huvan – hon ser honom huka sig som om han väntar sig ett svepande hugg ovanifrån.

De tittar på teve åtta timmar om dagen. Men de kallar oss för extrema.

De vill skratta åt vår religion.

De mördar oss i Syrien, i Irak, i Afghanistan, i Tjetjenien, i Palestina.

Hon försöker få med allt på filmen, och den blir ryckig och suddig.

Amin ville sno en fet digitalkamera åt henne, men Hamad sa att allt ska filmas med mobil.

Materialet ska vittna om upphovsmännens enkla villkor.

"I namn av de rättrognas ledare. I namn av varje muslims ära." Amin avbryter sig och går fram till Göran Loberg, som fortfarande sitter mot kassadisken. Han ger ett desorienterat och liksom bländat intryck när hon riktar mobilkameran mot honom. Eftersom han ska dö först, och eftersom hans död är meningsfull just på grund av den han är – till skillnad från de andra i gisslan, som kommer att dö för att de är vilka som helst, vanliga otrogna, utvalda av slumpen, det vill säga av Gud – har han ingen huva på sig.

Amin får bort honom till platsen framför flaggan, en plats som hon tänker på som en scen, genom att dra i den grova bomullsskjortan och sjasa på honom med sparkar. Han kryper och hoppar på knäna och ramlar framlänges ett par gånger när Amin knuffar till honom med skospetsen – det där får Hamad att skratta av skadeglad förtjusning när han ser det bortifrån sin post vid ytterdörren.

De är enkla människor som existerar utanför medieapparatens lögner och förvrängningar.

Snart kommer de att vara i paradiset.

Ännu ingen kommunikation med poliserna där ute.

Amin står på nytt framför den svarta flaggan. Han rättar till rånarluvan, nyper i den över kinderna – antagligen kliar den mot huden.

Martyren lämnar denna värld redan innan första blodsdroppen träffar marken.

Hon tittar på Amin på skärmen, med Göran Loberg knästående framför sig, och för att fördriva en hemsk oro över att inget är som det ska vara tänker hon på paradisets väldiga träd, hur deras kronor rör sig i vinden.

Det är meningen att filmen ska vara pixlad, skakig, med oväntade inzoomningar på talarens skor och så vidare – hon följer Amins rörelser men linsen fångar också in seriealbum som ligger utspridda över golvet, välta stolar, någons armbåge, blodstänk från Göran Lobergs ben.

"Vi har dömt den här mannen, som ni alla känner till", säger Amin. Hans kroppsspråk uttrycker nervositet. Han vill snabba på det hela. Har svårt att sätta ihop meningarna på ett snyggt sätt. "Den här så kallade konstnären. Denna mannen har vi dömt alltså. För hädelse och vanhedrande. Han har inte hedrat vår profet."

Hon zoomar in Amins ögon, som stirrar genom den smala springan i rånarluvan. Hon känner yrsel, lyfter blicken från mobilskärmens sken och blinkar mot ljusfläckarna som flimrar framför henne. Rubriker och nyhetssändningar i huvudet, yani, en röst som säger att vi vill varna känsliga tittare. Yani sjukt.

Vem är hon.

Hon sneglar mot Hamad, som i sin tur står och kikar ut genom glaset.

Svårt att se vad som pågår där ute, när utryckningsfordonens blåljuskoner sveper genom skyltfönstret.

Just nu: Terrorattack i Göteborg.

Mobilskärmen är en aning gröntonad och hon återvänder till händelserna där. Det ger henne en hemsökt känsla som hon vill utsätta sig för, något som har att göra med detta att hon tycker sig minnas saker precis innan de inträffar – en fras som Amin uttalar, en handgest – saker återkommer i en dubbelexponering, ett eko.

"Straffet är döden", säger Amin vid scenen, och Göran Loberg frustar till genom näsborrarna, som om ett undertryck suger luften ur honom, och han viks ihop fullständigt, av den oförnekliga kraften hos en världsåskådning som tar sig rätten att bestämma över liv och död.

Hon känner igen det.

Varför känner hon igen de här scenerna.

Amin tittar förvånat och uppskattande ner på den dubbelvikta figuren vid sina fötter. Det är möjligt att Loberg behöver kräkas, hans hår spretar åt alla håll och den liksom aristokratiskt virriga värdigheten är borta. Han ser mest av allt ut som en hemlös gubbe som har blivit påkommen med att stjäla plånböcker och fått ett par örfilar.

"Straffet är döden", säger Amin en andra gång och fingrar tankfullt på kpisten. Han nickar för sig själv, tycks gå igenom texten i huvudet.

Han har inte dolt ansiktet för att hans identitet ska vara hemlig utan för att visa att han ingår i en anonym massa, att han kan vara vemsomhelst. Han kan vara muslimen som sitter bredvid dig på bussen, arbetslös och vänlig – en vanlig, väluppfostrad ung man som reser sig upp för äldre, för det mesta, men som har fått nog av rasismen och kolonialismen, typ.

"Straffet är döden", upprepar han, en tredje gång, och skrattar till.

Han är nitton år och har inte gått ut grundskolan. Han skrattar igen, högre. Han är artig och han är just nu mellan anställningar för han har inte fått en fucking chans, så är det, så brukar han säga till henne – inte en enda liten fucking chans har svenskarna gett honom.

Han är vemsomhelst, en kille från Hasselbo som har rökt en del brunt, okej, det är sant, en del jointar har det blivit i datorskärmens sken, i virveln av amerikanska och lokalt producerade trapvideor och alla konspirationsteorier, Illuminati och vad heter de där andra som han alltid gick igång om när han var stenad, familjen Rothschild, medan han fantiserade om framgång eller hämnd eller något annat som skulle kunna svara mot en känsla av att ha blivit grundlurad – han brukar nämligen resa sig upp för äldre, för svenskar också, svenskar framförallt, för att visa vad islam står för, i en värld som aldrig belönar godhet.

Hon betraktar honom fortfarande på skärmen, där han står med huvudet en aning sänkt och skrattar – en sorts högstadiefnitter, så mycket mer njutbart därför att det är totalt opassande just här och nu.

Han plockar upp ett av Lobergs album från bordet och bläddrar i det. Bilderna tystar hans skratt – han demonstrerar med hela kroppen hur äcklad han blir av vad han ser. Håller upp sidorna mot kameran.

Ännu en av Görans bilder: en man med en lampskärm på huvudet, han får elström genom bröstvårtorna. Kamerans autofokus gör texten i tankebubblan suddig. Mannens uppspärrade ögon och mun lyser ner över en tidning som en burkaklädd kvinna läser sittande i en fåtölj.

"Ni vill skända islam!" Amin håller fram sidorna mot Loberg och säger va va va medan han slår honom i bakhuvudet och över kinderna med öppen hand.

En man i gisslan andas hårt, panikartat – hon vänder sig för att titta och mobilkameran följer med – den svarta tygpåsen dras in i näsan på mannen.

Tygpåsen blåses ut, dras in – han verkar faktiskt vara på väg att kvävas.

Hon märker att det finns ett vansinne i att vara de som har vapnen i ett rum.

Amin bläddrar fram till ännu en bild, säger va va och Loberg utstöter ett par råmande, skräckslagna läten till svar, möjligen för att det verkligen börjar gå upp för honom att han strax ska dö. Amin får upp honom i sittande ställning med ett ryck i kragen.

Han börjar fnissa igen, för sig själv. Hon zoomar in och ut vid rätt tillfälle. Amin rycker Loberg i kragen, trots att mannen redan sitter upp – han lever ut någon grej som har att göra med gamla lärare eller farsan.

Hon förundras över att hon inte känner medlidande. Kanske har det att göra med kameran, som skär av och isolerar händelserna inte bara ifrån verkligheten utan också från varandra.

Fast hon är förtrogen, också, på något hemligt sätt, med den grymhet som ligger dold i den välordnade värld där Loberg nyss satt och skämtade och krafsade ner små anteckningar i sina papper. Kanske är det därför hon nu inte känner den minsta ömhet inför mannens misshandlade kropp. På grund av något hjärtlöst och rått som gömmer sig inuti handskakningar och busstidtabeller och lustfyllda repliker, något som hon känner i sin hud och sitt hår.

Vid något tillfälle har Amin slagit till Lobergs näsa, som nu blöder ymnigt. Hon riktar kameran snett neråt, av matthet och av en sorg, trots allt, en sorg över det hon ser och förevigar, en sorg som hon inte längre kan undfly.

Amin har trampat runt i blodet efter Lobergs skadade ben och lämnat röda, kletiga Nikeloggor efter sig på det grå plastgolvet.

En serietidning klibbar fast under sulan och fladdrar till.

Klockan är vid det här laget runt halv åtta på kvällen. Polis har anlänt i ett stort antal bilar och piketbussar, liksom flera ambulanser och en brandbil. Statsministern har informerats och nationella insatsstyrkan är på väg från Stockholm i en militärhelikopter.

Hennes händer är stela och avlägsna av adrenalin och chock, hon är flera gånger nära att tappa mobilen.

Amin tar fram kniven, en kartongskärare med orange plasthandtag. Han grejar med den lite, typ fäller ut bladet, drar in det igen, fäller ut det. Hon fokuserar på knivbladets kalla fiskblänk, men uppfattar rörelse borta vid entrén: Hamad trycker upp en man ur gisslan mot glaset och skriker åt poliserna där ute i mörkret och snön:

"Backa!" Han håller gisslan i nacken och pressar honom mot glaset, skriker igen: "Backa!" Han tar ett steg bakåt och ställer sig hopkurad kring vapnet i en sorts eldgivningsställning med fötterna brett isär – han hytter med pipan mot gisslans nacke, som för att kommunicera till utsidan att han kommer att skjuta om hans ord inte tas på allvar. "Backa!"

Hon försöker följa händelserna med mobilkameran men har svårt att avgöra vad som är centralt – hon bestämmer vid ett tillfälle att en förstulen skymt av Amin är på sin plats, men han är helt upptagen av händelserna vid entrén och hon panorerar alltså tillbaka till Hamad, som fortfarande står med vapnet höjt och skriker – det är de virala mobilvideornas upphetsade, hypernärvarande estetik, herregud, jag kan inte tro att det här händer just nu – måste få det på film – hon blir gärningsman och vittne på samma gång.

Det är två poliser från Göteborgspiketen som har närmat sig med dragna pistoler, i strid med rådande rutiner för en gisslansituation, och Hamad, som har räknat med vissa mer eller mindre förutbestämda gensvar från polisens sida, har helt bringats ur fattningen av detta – han skriker igen:

"Backa!"

Först händer det i hennes huvud.

Hon vill ropa åt Hamad att huka sig.

Klicka på länken för att se filmen.

"Hamad!" får hon fram. Hon ser det som ett minne, en filmscen under ögonlocken, och så i mobilens lilla ruta, och sen, mest som en förvirrad eftertanke, tittar hon upp och fattar att det händer på riktigt.

Knallen utifrån är ihålig och svag och därefter kommer ett vinande ljud av hastighet och splittrat glas och sist ett sugande smack.

Mycket starka bilder från terroristens egen kamera.

Hamads huvud slungas bakåt – Hamad med sin gamla vita Opel och sina berättelser om Syrien – hans huvud slungas bakåt och på filmen ser man en bit hårbotten explodera utåt – blod och grå sörja skvätter över serielådorna – han sa att det inte kunde hända – bombvästarna var deras försäkring.

Hon hör rop utifrån, otydliga och sammanblandade med gisslans röster som nu skriker, ohämmat och gällt, bakom remsorna med silvertejp.

Vad gör jag här.

Allt är fel.

Var inte Gud med Hamad.

En röst inne i lokalen ropar att det var en av dem, att polisen sköt en av dem – det är Göran Loberg, den enda i gisslan som inte har en svart påse på huvudet och som alltså kan orientera sig någorlunda, som ropar detta för att lugna de andra.

Hon tar sig fram till Hamad, hukad så lågt att hon ibland hoppar på alla fyra. Hon har fortfarande mobilen i handen – filmar bilder av golvet, röda stänk, serierutor.

Kroppen ligger på rygg med armar och ben utflängda, munnen andas stötvis, ansiktet är uppsvällt, blåaktigt.

Hon tycker sig se en nattfjäril, stor som en öppen hand, krypa över Hamads ansikte.

"Släck", säger han. "Släck."

Fjärilens vingar är mörkt spräckliga, bruna med strimmor av blått.

Tidens larmande.

Hon är inte den hon verkar vara.

Kommer inte härifrån.

"Släck ljuset." Kulhålet i Hamads kind är så litet att man knappt skulle kunna få in ett finger i det, men en rännil av blod strömmar pulsvis ur det, ut över den bleka, insjunkna kinden.

Nattfjärilen kryper med darrande vingar över hans panna och in i hans hår. Hon stirrar på den, oförmögen att röra sig. En ny minnesbild: en man står i ett krossat fönster och tittar ut i natten. Hennes pappa. Hon minns pappa. Mamma bredvid honom, med en kniv i handen. Hon ser dem alldeles klart, alldeles tydligt.

Vad har hon varit med om.

Släck ljuset så att de inte har något att sikta på. Det är det Hamad menar.

Hon vänder mobilen mot Amin som sitter bakom en låda med inplastade seriealbum, med kpisten i en krampaktig omfamning. Hon väser hans namn men han reagerar inte.

Hon uppfattar en verkan i tidens inre, en kraft som suger allting baklänges in i mörkret.

Det är inte första gången hon sett nattfjärilen.

Tänk inte på vad det betyder. För sent för att tänka.

För sent, Nour.

Hon heter ju inte Nour, det är bara ett namn Amin har gett henne.

Hon kryper bort till strömbrytaren bakom kassadisken och släcker taklamporna. Lokalen är nu bara upplyst av blåljuset som blinkar genom fönstret.

Hamads fria hand börjar famla i luften, hans rörelser ser ut att tillhöra en blind människa. Hon tittar efter nattfjärilen men den är borta igen.

Sekundernas dånande floddeltan.

På filmen: en flik av Hamads nedblodade ansikte, filmat liksom i förbifarten. Hon riktar kameran mot honom för att söka tröst hos dess blick. Kamerablickens sken av slutgiltig dom, och hans öga kommer så nära linsen att det upphör att vara en del av ansiktets anatomi och blir något annat, omänskligt och obscent: den blodsprängda, äggvitemjuka glaskroppen, ögonlockets rosaskimrande tröskel, irisens grenverk kring pupillens svarta hål.

Ögats planet blinkar sakta.

Filmen som spelas in på Hondos medan Hamad dör streamas av miljontals användare världen över, via mobiler, laptops, plattor. Flera större nyhetssajter i utlandet – men inga svenska – lägger ut den i realtid.

Ögat, fuktigt, döende, blinkar allt långsammare.

Tanken som skakas loss ur medvetandesörjan i Amins huvud när han ser Hamads hand lyft i en klösande eller botfärdig gest, halva hjärnan utblåst över serietidningar, mynt och sedlar: att Hamad måste ha skaffat linser den där sommaren när han började hänga på torget.

Så många år sen.

Han vill krypa fram till Hamad men saken är att han hålls fast av en kraft som inte har med hans vilja att göra, en bultande, paralyserande tyngd – livets intima tröghet som pressar honom mot golvet.

En pöl av blod och gryniga kraniumfragment växer runt Hamads bakhuvud.

Minns den där sommaren.

Hamad gick i samma skola som han. Kommer ifrån villaområdet strax öster om Hasselbo, två år äldre, fast plugghäst, småfet och finnig, med instoppad skjorta och glasögon. Typ en sån kille som Amin och hans polare kunde få för sig att ge sig på under rasterna. Sen under sommarlovet mellan nian och gymnasiet dök Hamad upp i Hasselbo i svart vindjacka och träningsbyxor och började sälja brunt, och gissa om Amin störde sig på honom, på kläderna och på hårdheten som var så uppenbart inövad – själv var han ju sen länge en av de oönskade utan riktning som stod och rökte i ljuset från tobaksbutiker, och i det kallare ljuset hos en befäst ilska som sökte sitt utlopp i slagsmål med ankarlänkarna virade runt knogarna. Och Hamad kom ju från villorna, med en farsa som inte bara var närvarande utan dessutom hade ett fint jobb, typ jobbade på bank. Och killen gick runt och tuggade om priser på ett hekto och ett kilo – Amin hade lust att spöa honom. Men samtidigt. Samtidigt var Hamad äldre och lyckades få de äldres respekt – Amin fick så småningom höra att han hjälpte till att göra inbrott på sin egen farsas firma och drog in rätt mycket cash till vissa tunga grabbar.

Det var en sommar.

Nu ligger han där, nedstörtad, och Amin stirrar på honom, och på Nour, som han kallar flickan som han sprang på en regnig dag förra hösten, och han tänker på livet, på hur allt blir.

Han tänker på sin syster, som också hette Nour. Virvlar. Hennes små babyfingrar som rörde vid hans. Och snuten drog ner honom på marken, ner i vattenpölarna. Tryckte ett knä i ryggen på honom. Senare, förstås, mycket senare. Och hans farsa hade förstås stuckit.

Hur det blir, bara.

Och självklart blev han och Hamad tajta så småningom, efter att pluggisen bevisat att han gick att lita på om det blev knas. Och det fanns kvällar när Amin hade börjat jobba åt honom, och de satt i Hamads villa, när hans föräldrar inte var hemma, och delade upp det bruna och det gröna och tabletterna i återförslutningsbara plastpåsar, när Amin kände en förunderlig närhet till honom just på grund av de där åren då han hade varit plugghäst. Inte för att Amin någonsin hade varit det. Tvärtom.

Men för att han ibland tänkte att han också ville bli någon helt annan.

"Gud måste röra vid dem", säger Hamad, som har fått tag i hennes byxben och drar i tyget, krafsande och desperat. Det är som om seriebutiken sakta töms på luft. Där hon sitter lätt framåtlutad känner hon bombvästens tyngd på ett nytt sätt, och hon skänker en tanke åt dess uppdämda, mörka energi. Skuggorna i lokalen fladdrar som vingar i utryckningsfordonens flämtande sken. Det får henne att tänka på den stora, otäcka nattfjärilen igen, men hon slår på nytt undan tanken.

"Röra vid vilka?" säger hon, och Hamad låter förvånad när han svarar henne:

"Vid alla. Gud måste röra vid alla."

Hon kallar på Amin, som har suttit och hyperventilerat i flera minuter men som till sist reagerar, i alla fall: han drar upp rånarluvan i pannan och tar ett par häftiga andetag som om han precis kommit upp ur havet.

"Amin", säger hon, och han stirrar på henne, men istället för att svara lyfter han vapnet över huvudet och skjuter en salva, rakt ut genom fönstret – han skriker medan han kramar avtryckaren, skriket dränks av de dånande smällarna – mynningsflammorna belyser hans ansikte och öppna mun.

Det ringer i öronen på henne en lång stund efter att Amins skott har tystnat – ett utdraget, entonigt ylande – och hon vrider huvudet och ser stjärnbilden i skyltfönstrets glas: sju åtta nio skotthål.

Läs här om terroristernas vansinniga plan.

Ett. Nattfjärilen var både verklig och inte verklig. Två. Nattfjärilarna, som hon ser ofta, har att göra med något som är fel i tiden. Tre. Hon minns inte första gången hon såg dem. Fyra. Kanske redan någon gång på sjukhuset, innan hon stack därifrån en natt. Kanske innan dess.

Fem. Minns inte.

Hon knäpper upp spännena på Hamads bombväst. Det är svårt att få den av honom eftersom han är tung och otymplig på de dödas sätt. Hon ropar åter på Amin, som snörvlar till och kommer på fötter och avfyrar sin kpist en andra gång, rakt upp i taket den här gången – han verkar hämta kraft ur dånet och mynningsflammorna.

Några ljusrör går sönder och faller som rykande äggskalsskärvor över honom.

"Handbojor. Handbojor."

Amin tar buntband ur Hamads svarta väska och hon använder dem för att fästa en ur gisslan vid dörren – en kortvuxen man i brun kavaj. Hon hänger bombvästen över honom, och ser att han kissar ner sig – urinen ser metallisk ut i det flammande blåljuset, som om han läcker kvicksilver.

De otrogna trycker på en knapp i Las Vegas och ett helt bröllop mördas på andra sidan planeten. Sen kallar de oss för extrema.

Detta är Hamads tankar inuti hennes hjärna.

Hon klickar sig igenom sin mobiltelefon för att säkerställa att det sms som kan detonera västen är klart att skickas.

Amin har satt sig ner på huk vid Hamad och drar och krafsar i den dödes kläder och viskar något ohörbart till honom, och hon tar sig bort till dem. Hon vet inte varför hon fortfarande filmar, men när Amin tittar upp på henne, rakt in i kameran, är hans ansikte så utmärglat att hon tycker sig se skelettet bakom köttet, som på en röntgenbild – de stora, mörka hålorna och de långa nakna tänderna. Världen dras samman till ett hårt spänt band kring hennes tinningar, till blodets bultande. Hon tycker att det är hon och Amin som hålls gisslan, av människorna här inne, och av händelserna och den skräck de sprider.

De ville ha något att kalla sitt eget.

Försökte hitta något sant.

Hon drar av sin egen bombväst. Hänger den över en annan i gisslan, tvingar henne att klättra fram i skyltfönstret, trycker vapnets pipa i ryggen på kvinnan, så att hon liksom kryper ihop, skräckslaget och onaturligt bland samlarleksaker och ovanliga förstaupplagor.

Hon tycker sig upprepa något som redan har hänt.

Hon återvänder till Amin och Hamad.

"Allt är fel", säger hon igen, och Amin drar in snor i näsan och försöker tala men det han vill säga förvandlas till en klagande, ihållande ton. Han biter ihop tänderna och gungar fram och tillbaka. "Amin. Allt är fel."

Han tittar på henne med rödgråtna ögon.

"En gubbe är jävligt kall", säger han. "Yani, soldat. Yani, _askari,_ förstår du?"

Hon nickar, rör vid hans hand, vet att han talar om Hamad, om torget, om becknardagar och kaosnätter innan Hamad reste till Syrien.

"Ingen fuckar med han", säger Amin. "Men sen. Han blir seriös, fattar du? Med tjejen. Eller med några jävla fältare. Yani, fältassistenter som börjar snacka med honom, fattar du?"

De har båda två Hamads blod på sina händer och det är redan kallt och sirapskletigt.

"Lyssna på mig, Amin. Jag tror inte att vi ska vara här. Det var inte hit vi skulle."

De skulle ha stuckit.

Vad är det för uppdrag hon trodde att hon hade här.

"Tusen gånger har jag sett det", säger Amin och kniper ihop ögonen. "Eller killarna ifrån moskén börjar komma åt dig med det där om elden och evigheten. Och du blir soft. Och varenda pissluffare som du har dabbat och robbat kommer för att ta sin lilla hämnd."

"Jag vet, Amin."

"Så Hamad han drog", säger han. "Han kickade, du vet? Till fucking Syrien."

Den döda kroppen ser inte alls ut som Hamad i ansiktet längre, den är bara ett söndertrasat, stelnande föremål, men Amin försöker hela tiden förgäves rätta till den, lägga huvudet till rätta – kammar lite med fingrarna i det våta håret. "Sen dyker han upp ett halvår senare och säger att han saknar dig i moskén." Amin skrattar till där, tomt och oroväckande.

"Varför snöade det?" säger hon, eftersom allt har repats upp i henne nu, och allt kommer fram, alla frågor som hon har trängt undan för att överhuvudtaget kunna fungera. "Det första jag minns är att jag gick fram till ett fönster, och det var sommar, men det snöade." Hon sitter på andra sidan av Hamads kropp. "Varför minns jag inte vem jag är, Amin? Varför kan jag inte minnas var jag kommer ifrån?" Hon talar inte längre med honom utan med sig själv, och kanske är det därför han till slut svarar henne:

"De dödade din mamma."

"När? När hände det? Varför minns jag det inte?"

"Det är du som har sagt att det hände. Du satt i ett läger!" Hans röst är panikslagen – den hörs på filmen trots att kameran just nu har hamnat med linsen mot golvet. "Jag älskar dig, Nour." Han reser sig i ett plötsligt utbrott av nervös energi, spanar ut i natten, mot poliserna, avspärrningarna, vintern.

"Jag heter inte Nour", säger hon, vilket är ett svek.

Nour är hans döda systers namn, inte hennes.

Virvlar.

Något hon måste minnas. Liat. Rädda Liat. Rädda mamma och pappa, fast de redan är döda.

Hon sitter kvar medan Amin tar sig bort till Göran Loberg och ger honom ett par slag med kpistkolven, frustrerade och ofokuserade.

"Filma", säger han till henne, och sen: "Ljus." Han upprepar det flera gånger: "Ljus. Ljus."

Hon reser sig, plockar upp mobilen. Hon slår på ficklampsfunktionen, tar sig bort mellan gisslan och riktar ljuskonen mot scenen – flaggans svarta plastyta blänker till, tarvligt och matt.

Terrorparets egna bilder.

Göran Loberg låter sig bli dragen i håret utan att ge ett ljud ifrån sig eller kämpa emot.

Någon rör sig bakom disken och hon hör hur personen öppnar dörren till lagret och försvinner ut, men bryr sig inte om att springa efter.

Det kommer snart att vara över.

Jag gömde mig på toaletten – läs gisslans ord om bombnatten.

Hon fokuserar på skärmen, på Amins stirrande hajögon. Världen krymper till skärmen. Skärmen växer och sväljer livet.

Amin famlar runt i byxfickan och får åter upp kniven. Han fäller ut bladet och drar Göran Loberg i håret, och hon känner näsblodet komma, varmt och tunt som vatten, ur båda näsborrarna.

Hon får näsblod ibland när hon minns något nytt.

Amin sätter den skimrande eggen mot Lobergs hals, och hon ser det hända på skärmen, och minns.

Hon minns till slut var hon har sett Amin tidigare.

Hon stänger av inspelningen.

# 2

Den rättspsykiatriska regionkliniken Tundra är belägen i utkanten av tätorten Rävlanda, en timmes bussresa från Göteborg, och består av tre byggnader: två äldre tegelhus som uppfördes i början av femtiotalet, och en större femvåningsbyggnad i betong vars tre paviljonger sedda ovanifrån formar bokstaven H – denna lades till under sextiotalets psykiatrireform och dess syfte var, och har förblivit, att fungera som vårdanläggning för nationens farligaste juridiskt sjuka brottslingar.

Tundra har allt som allt drygt nittio vårdplatser, fördelade över sex avdelningar, samt en utredningsenhet. En av två högsäkerhetskliniker i Sverige.

Jag gick genom palissadgrinden av stål, in under kastanjeträdens sönderregnade kronor, i den inhägnade park som kringgärdar de tre byggnaderna. En man räfsade i halvt förmultnade lövdrivor. Jag förstod senare att han var den så kallade "Björnmannen" – nazisten som ett år tidigare hade mördat tre människor i Karlshamn med en machete – han stirrade på mig med öppen, rykande mun när jag passerade.

Innanför entrén till den större byggnaden lämnade jag ifrån mig skarpa föremål – nycklar och pennor – i en plastlåda och visiterades oengagerat av en man ur personalen som antagligen var en vakt – sen slutet av nittiotalet är som bekant alla anställda på svenska högriskkliniker civilklädda och går bara att skilja från patienterna därför att de bär larmdosor och passerkort i bältena.

Jag ledsagades av vakten genom korridorer och trapphallar. Mötet skulle ske i ett rum som annars användes för gruppterapi. Jag såg henne genom en ruta av säkerhetsglas redan innan jag trädde in. Hon satt orörlig i en klossig, formgjuten plaststol, klädd i en grå tröja vars uppfällda huva halvt dolde en svart, åtsmitande hijab. Hon var svullen kring ögonen, vilket jag antog berodde på en eller annan medicin.

Mina steg ekade mot plastlaminatgolvet.

Vakten gick ett par steg bakom mig, jag hade en känsla av att närma mig avgrunden, jag ville vända om, resa hem.

Det var knappt två år efter attacken mot Hondos.

Flickans huvud var en aning sänkt.

Enligt det pass som hade återfunnits i Amins lägenhet efter attacken var hon en belgisk medborgare. Amin hade kallat henne för Nour, men enligt passet hette hon Annika Isagel.

Vakten öppnade dörren med sitt passerkort. Rummet luktade rengöringsmedel och en kamera av äldre modell, en tidig digitalkamera, stod på ett stativ i ena hörnet. Läkaren som skrivit och bjudit in mig, eftersom flickan hade läst mina böcker och bett om att få träffa mig, var inte närvarande, vilket jag fann en aning anmärkningsvärt.

Hon lyfte blicken. Dagsljuset strilade genom de förstärkta säkerhetsglasen, urblekt och grunt, det föll över hennes slitna, bylsiga kläder, över hennes panna och kinder, över den sammanbitna, koncentrerade munnen, och jag vet inte vad jag hade förväntat mig, men inte att hon skulle gråta.

En mördare som hade spillt blod i min religions namn. En demon som stulit mitt ansikte. Hon grät, ljudlöst, när hon tittade på mig.

Jag blev stående mitt i rummet. Vakten satte sig i en av de lediga stolarna. Flickan torkade tårarna med tröjans ärm.

" _As-salaamu-alaikum_." Fred. Det var ordet hon hälsade mig med. Den enda av de tre terroristerna som hade överlevt vinternatten den sjuttonde februari – det första ord hon sa till mig var: "Fred."

Jag besvarade inte hennes hälsning. Hon reste sig upp, och trots att rörelsen inte var särskilt abrupt fick den mig att rygga undan och ta ett steg bakåt. Hennes blick registrerade min rädsla med en oklar känslorörelse bakom de halvslutna, uppsvällda ögonen. Hon gick bort till en bokhylla i ljust trä och plockade upp en bunt papper. Jag hade sett dem när jag kommit in i rummet, eftersom bokhyllan i övrigt var tom: det rörde sig om något tjugotal sidor, utskrivna från ett ordbehandlingsprogram. Jag hade antagit att det var en kvarglömd journal eller anteckningar från gruppterapin. När hon räckte fram dem tog jag inte emot dem utan tittade istället frågande på vakten, som kliade sig i sin blonda mustasch och ryckte på axlarna.

"Varför ville du träffa mig?"

"Det här är början." Hennes röst var annorlunda än på filmen från attacken. Lugnare, lät som en vanlig tonårstjej från en av Göteborgs förorter, lite kantig och blyg. "Yani, första kapitlet."

"Första kapitlet av vad?"

Hon studerade mig med en blick som bar på en viss sorgsen ömhet, och jag minns att jag tänkte något som jag långt senare skulle få skäl att reflektera över: _hon tittar på mig som om hon tar farväl._

"Första kapitlet av min berättelse", sa hon. Jag tog emot papperen.

Hennes läkare hade i sitt mail förklarat att hon diagnosticerats som lidande av svårartad, odifferentierad schizofreni med psykotiska perioder och hallucinationer – kanske var det inte underligt att hon hade läst mina böcker och nu börjat skriva en bok själv. Jag satte mig ner i en ledig stol och bläddrade hastigt i papperen, utan att läsa texten, och uttalade sen den fråga jag hade kommit för att få ställa:

"Vad hände egentligen den kvällen? Efter att du stängde av kameran?"

Hon gick bort till fönstret, betraktade något där ute. Hon såg utvakad och trött ut i dagsljuset.

Jag hade läst nästan allt som fanns skrivet om attacken, i pappersmedia, på nyhetssajter och i sociala nätverk, inför mitt besök på Tundra. Flickan framför mig hade vuxit upp i Bryssel och konverterat till islam som fjortonåring, enligt familjen för att kunna vara tillsammans med en dåvarande pojkvän, en jämnårig kille med rötter i Marocko. Hon hade flyttat hemifrån efter ett gräl och börjat bo med pojkvännens familj och kort efter detta försvunnit. Föräldrarna hade misstänkt att hon skadats av pojkvännen och anmält hennes försvinnande till polisen. Först när pojkvännen suttit häktad ett antal veckor hade det framkommit att hon gripits av VSSE, den belgiska säkerhetstjänsten, och i hemlighet förts till al-Mimafängelset i Jordanien. Där hade hon förhörts av belgisk och antagligen också fransk säkerhetstjänst, i samarbete med konsulter och specialister från K5GS, ett militärföretag som hade sitt huvudkontor i Amsterdam, och som utöver att arbeta sida vid sida med NATO-soldater stationerade i Mellanöstern och Afrika erbjöd säkerhetslösningar åt kollektivtrafik i flera europeiska städer och bedrev dataanalys i ett komplex i London. Hennes föräldrar hade så småningom, genom ihärdigt juridiskt arbete, fått henne återbördad till Belgien, men hon hade varit i mycket dåligt skick efter sin vistelse i al-Mima och placerats på ett sjukhus i Bryssel. Detta var omkring två år före attacken mot Hondos. Under flera månader hade hon befunnit sig i ett tillstånd som läkarna beskrivit som katatoniskt: hon hade varit vaken men inte reagerat på yttre stimuli; hon hade inte talat, inte ätit självmant, aldrig ens rest sig ur sängen eller ur den rullstol som hennes besökare ibland kört runt henne i. Hennes pupiller hade reagerat på ljus men i övrigt hade hennes kroppsliga reflexer varit avstängda eller bortdomnade.

Kvällen den elfte juni, ett och ett halvt år före attacken, hade hon rest sig upp ur sjuksängen och gått och ställt sig i fönstret. Hon hade börjat gråta, mycket häftigt, och fallit ihop på golvet.

Under de följande veckorna hade hon blivit mer medveten om sin omgivning, men talade fortfarande inte med någon.

Hon hade avvikit från sjukhuset i mitten av augusti och dykt upp i Göteborg tre månader senare: hon hade flera gånger fått böter för att ha plankat på bussar och spårvagnar.

En sista detalj, vars betydelse förblev obestämbar, var att hennes uppvaknande hade sammanfallit med en meteorologisk underlighet: samma kväll som hon hade rest sig ur sängen och ställt sig i fönstret, hade ett snöfall dragit in över nordöstra Bryssel, trots att det varit mitt i sommaren.

"Kan vi prata om något annat först?" sa hon, som svar på min fråga om händelserna den sjuttonde februari. Jag ryckte på axlarna, hon sa: "Det fanns ett träd bakom höghuset vi bodde i."

"I Bryssel? Var det när du bodde med din familj eller med din pojkvän?" Jag hade ett vagt minne av att ha sett en betongkoloss mot grå himmel, en rätt typiskt spekulativ bildsättning av en eller annan artikel om hennes liv.

"Jag har aldrig haft en pojkvän", sa hon. "Bara Amin."

"Jag pratar om den marockanska killen. Han som fick dig att bli muslim."

"Alltså, det där är inte jag." Hon tuggade på underläppen. "Jag har aldrig bott i Bryssel."

"Vad menar du med att det inte är du?" sa jag.

Hon krafsade under naglarna, försökte fylla rummets övervakade, tryckande stillhet med små nervösa tics.

"Jag tittar mig i spegeln och det är inte jag", sa hon efter ett tag. "Det är inte mitt ansikte." Hon förklarade inte ytterligare. Sa istället: "Det var ett pilträd."

"Ett pilträd?"

"Som fanns bakom vårt hus."

Hon tittade på nytt ut genom det dimmiga pansarglaset. Tycktes dämma upp en oerhörd inre påfrestning.

Jag hade en känsla av att jag mötte ondskan där i rummet, att en enda blick kunde fläcka min själ.

I viss mån var hon ett typfall av en ung person som dragits in i en religiös sekt. Innan hon blivit tillsammans med den marockanske killen i Belgien hade hon, enligt familjen, varit fascinerad av tibetansk buddhism och yoga, och vid ett tillfälle hade hon överdoserat på DMT, en drog som i vissa kretsar påstods ha sinnesutvidgande egenskaper.

En sak som komplicerade denna bild var att hon överhuvudtaget inte talade det språk hon borde – flamländska – och att det, så vitt jag visste, inte fanns en rimlig förklaring till hur hon kunde tala svenska.

Under rättegångens inledande skede – den hade naturligtvis hållts inför lyckta dörrar – hade hon gjort vissa påståenden, vars exakta natur förblivit okända för allmänheten. Dessa hade lett till den rättspsykiatriska undersökning som i sin tur slutat med att man placerat henne på Tundras avdelning för farliga patienter.

"Min mamma älskade det där pilträdet", sa hon. Hon sluddrade lite, och jag trodde att också detta berodde på medicinen. "Jag tyckte om att ligga med huvudet på hennes mage och titta upp i löven." Hennes ögon, fixerade på något där utanför fönstret, var mörka och oroliga. "Det där trädet brukade få mig att tänka på döden", sa hon. "Ljuset som kom genom lövverket, du vet?"

"Ja", sa jag.

Ett omfattande material hade strax efter flickans frisläppande läckt från K5GS. Det handlade i huvudsak om filmer som avbildade hanteringen i al-Mimafängelset: människor med elektroder fästa på sina rakade huvuden, människor som sänktes ner i vatten eller fick elektriska impulser skickade genom kroppen. Vissa av fångarna i al-Mimafängelset lär, utöver skendränkningarna och misshandeln, också ha utsatts för neurologiska experiment.

Jag undrade vad som hade hänt med henne där borta, i öknen.

"Du vill att jag skriver en bok om dig? Är det därför jag är här?"

Hon nickade. Något tvetydigt i åtbörden, något hon ville lägga till men inte kunde få ut. Tystnaden mellan oss tjocknade.

"Jag undrar om det fick mamma att tänka på samma sak. Pilträdet, alltså. Om det fick henne att tänka på döden, och om det var därför hon tyckte om det. Min riktiga mamma, menar jag." Hon väntade, kastade en blick på mig där jag satt i stolen. "Min riktiga pappa skrev poesi. Som du." Hon log mot mig när hon sa det.

Mycket av det som hade skett den sjuttonde februari efter att hon stängt av mobilens inspelningsfunktion var okänt för allmänheten. Någon intern konflikt hade blossat upp.

Det fanns en privat film tagen genom skyltfönstret, stötig och suddig av oväntade rörelser och uppflammande ljusreflexer.

Amin såg ut att vara på väg att skära halsen av Göran Loberg, och flickan som nu stod framför mig lyfte då sin kpist och sköt honom.

Det hade förstås gjorts otaliga analyser av denna film, försök att utröna vad som skett. Det fanns versioner av filmen där förloppet var nedsaktat så att skeendet spelades upp bildruta för bildruta, och versioner där Amins ansikte eller hand eller flickans ögon zoomades in och diskuterades i timmar, av experter på terrorism, psykologi, radikal islamism.

"Om du vill kan jag skriva mer", sa hon och pekade på papperen jag höll i handen. "Om du kommer tillbaka."

Jag undrade över vad som uppstod mellan oss ur det enkla faktum att jag var där i rummet med henne – om jag blev medskyldig till något. Jag vek papperen på mitten och reste mig, och när jag var på väg ut genom dörren sa hon det som hon antagligen hade hållit inne med under hela vårt samtal:

"Jag kommer inte härifrån."

Jag stod med ryggen mot henne. "Var kommer du ifrån?"

Hennes svar fick mig att rycka till:

"Kaningården."

Jag reste med buss genom det karga västkustlandskapet, hem till Isra och vår dotter. Jag läste flickans papper och försökte förstå vad jag var med om. Det var den långa, varma höst då regeringen diskuterade att införa undantagstillstånd i ett antal av landets miljonprogram. Det var den elfte månaden i rad som svenska stridsflygplan, tillsammans med bland annat franska och amerikanska, bombade de sista resterna av Daesh i Syrien, och under sommaren hade det skett terrorattacker i Berlin, Toulouse och London, den förra utförd av en högerextrem grupp, de två senare av personer med påstådd anknytning till Daesh.

Jag tittade upp från papperen och såg mitt eget ansikte speglat i bussens glas, en genomskinlig mask som svävade framför granar och vägskyltar.

Jag undrade över mitt land.

När jag talade med Isra om mötet samma kväll förblev något outtalat, eftersom jag inte kunde formulera det. Isra bläddrade snabbt igenom papperen som flickan hade gett mig och avfärdade dem, mer eller mindre, som paranoida fantasier, och när jag berättade att flickan hade sagt att hon kom ifrån Kaningården, det miljonprogram i Göteborg som jag själv vuxit upp i, såg hon bara ett tecken på att flickan försökte manipulera mig och att ingenting i vårt möte hade varit oskyldigt.

Vi satt i soffan, jag tittade på ett nyhetsinslag på min laptop, jag hade vår sovande dotter i famnen, utanför fönstret övergick höstregnet till slut i snö.

"Vad är det du inte berättar?"

"Det var något med henne", sa jag. "Något alldeles utanför mitt synfält." Min dotters fingrar krafsade mjukt mot min arm och de slutna, skrynkliga ögonlockskupolerna darrade i det blågröna skenet från skärmen. Jag smekte henne över håret. Något som hade att göra med flickan på kliniken, något som jag anade som ett eko eller en skugga, skrämde mig och fick mina händer att skaka.

Jag skriver till dig som inte heller kan sova. Du vet, varje gång jag blundar får jag en känsla av att de letar i korridorerna, att de snart kommer att hitta mig. De som vill mig illa.

Jag skriver till dig som också har stirrat i timmar på skuggorna i taket.

Ibland kunde jag sova på bussar och spårvagnar.

Wallah, jag brukade somna när jag satt bak på Amins moped.

Allt handlar om honom, fast inte på sättet som du tror.

I mitt rum här finns ett litet fönster. Jag sätter mig upp. Ibland ser jag snö och regn eller löv som blåser ner från träden. En av lamporna som lyser upp rastgården sitter alldeles nedanför fönstret och den får allt som faller ur natten att lysa som om det var doppat i silver.

Jag springer mot stängslet, hoppar upp och klättrar, och när jag vräker mig över fastnar min jacka och stoppningen trasslas ut i långa, vita bomullstarmar. Jag landar på andra sidan. Jag hör väktarnas hundar skälla bakom mig. Kränger av mig jackan, och jag tänker på Liat då, för jag fick den av henne många år tidigare. En svart jacka med huva och pälskrage, amerikansk kopia.

Mamma sa en gång att historien är ett minne som blixtrar förbi bakom pannan när en flyr för livet, och när jag flyr från Kaningården, över grus och stubbigt gräs, minns jag lekplatsen på vår gård och gungorna där vi alltid satt.

Det finns ett gammalt köpcentrum framför mig, det tornar upp sig i natten som en fästning. Jag känner till det. Det byggdes när jag var nyfödd men ingen besökte det. Jag skär mig på glasskärvor när jag kryper in genom ett trasigt skyltfönster. Jag tar mig uppför en rulltrappa och springer förbi nedklottrade rostiga jalusier och betongpelare. _Död åt islam. Muslimer = Amin._ Jag har varit här med Liat, jag hittar. Jag kryper in i en klädbutik, in bland omkullvälta skyltdockor, kurar ihop mig och lyssnar på hundskallen.

En matta på ett balkongräcke slog i vinden. Den tomma gungan mellan oss svängde sakta.

Jag börjar med Liat istället.

Börjar med kärleken.

Drack ur min energidricka och slängde burken ifrån mig i sanden.

Jag börjar med det vanliga, eftersom det är det vanliga som bär på galenskapen.

Vi satt i gungorna där vi alltid suttit som barn. En av de första dagarna efter sommaren men vi hade redan börjat skolka.

Liat hade fräknar fast mörkt hår som jag, hon var kortare än mig men hade bredare axlar, från tiden när hon spelat handboll. Hon hade hörlurar i öronen och trummade med handen mot låret. Vi älskade en popstjärna som hette Oh Nana Yurg, hade vårt hår som hon och köpte falska kopior av märkeskläderna hon hade i sina videos, och önskade att hon skulle komma i sin helikopter och hämta oss.

Den tomma gungan svängde, mattan fladdrade i vinden. Jag lutade mig bakåt i gungan, tog fart. Om du hade tittat förbi lekplatsens rostiga klätterställning och bort mellan höghusen skulle du ha sett en busshållplats, men istället för en reklamtavla spelades en film upp på en glasskiva. Det var inget ovanligt, de där filmskivorna fanns överallt där jag kommer ifrån.

Filmen hackade lite och hade pixlade fält där folk hade kastat sten och sparkat på glaset. Yani, det viktiga är inte att det spelades upp film i en busskur utan vilken film det var: samma som jag spelade in under vår attack.

Filmen med honom.

Det var en normal dag på platsen som jag kommer ifrån, och som jag till slut mindes där inne i seriebutiken, och där, i den världen, var det inte jag som hade filmat händelserna, utan Amins syster Nour. Hon hade inte dött när de varit små utan vuxit upp ihop med Amin.

Liat plockade lurarna ur öronen.

"Va?"

"Sa inget", sa jag. Hon spottade i sanden. Ur hörlurarna, som hängde i en neongul snodd runt hennes hals, surrade och smattrade Oh Nana Yurgs senaste.

"Har din mamma skrivit under i år?"

Liat nickade. På den flimrande glasskivan borta i dammet och solskenet slet Amin tag i Göran Lobergs hår och drog hans huvud bakåt, men alldeles innan han skar halsen av honom bröts filmsnutten och en textremsa dök upp, vit mot svart botten:

_Allting kunde ha varit annorlunda._

Det var information om det som kallades medborgarkontraktet, som var ett elektroniskt dokument som alla vuxna på platsen jag kommer ifrån måste signera när de betalade skatt på våren och sen en gång på hösten också. Vissa vägrade signera det och blev till något som hette sverigefiender – yani, muslimer och judar och såna, typ extrema – och hamnade på en plats som hette Kaningården. Försvann.

Gungans kedjor var kalla i mina händer.

Jag bara skriver det nu.

Jag kommer från en plats där Amin dödade den där konstnären, och där hans syster detonerade sin bombväst när polisen försökte ta sig in i butiken. De fick allt på film.

Jag minns inte vilket år jag kommer ifrån. När jag satt där i gungorna hade iWatch 9 precis kommit, och Oh Nana Yurg hade nyss släppt en ny spellista med BDSM-tema, men inget av det betyder något här, i din värld. Men jag vet också att jag gick andra året på gymnasiet och att jag varit ett år gammal när attacken mot Hondos skett, och det måste betyda att jag kommer från en plats femton år in i framtiden.

La mig bakåt i gungan och öppnade ögonen, såg världen uppochner, lekplatsen och alla fönstren som speglade molnen. Du vet, min samhällskunskapslärare där i fucking framtiden sa alltid kan inte du berätta mer om sharialagar, och kan du inte berätta lite för oss om skillnaden mellan shia- och sunnimuslimer, och kan du inte?

Fatta loser.

"Mamma tänker inte skriva under i år", sa jag, och blundade.

"Balagan", sa Liat, och om du inte känner till det ordet så betyder det krasch, yani, kaos.

Oh Nana Yurgs röst som läckte ur hörlurarna runt Liats hals var hes, papperstunn, en låt om att leta efter samma sak från Shinjuku till Beijing, och den saken måste vara lyckan, trodde jag då – wallah barn – senare fattade vi att det handlade om en drog som gjorde att en inte kunde säga nej till saker – hon ville ha tag i den för att ge till en speciell kille.

Jag kände blodet rinna ner i mitt uppochnervända huvud och det började bulta, dovt och lite läskigt, men jag låg kvar och ekade:

"Totalt balagan alltså."

Liats pappa var redan sverigefiende, fast inte för att han hade vägrat signera medborgarkontraktet utan för att han hade smugglat in olagligt kött i Sverige. I vanliga fall var ingen i hennes familj särskilt strikt med det där, men den våren hade han bestämt att de skulle ha en äkta judisk påsk och torskat vid Öresund med ett fruset lamm i bakluckan. Han och Liats mamma hade varit skilda i många år, och Liat kände inte honom så bra. På något sätt var det väl därför han hade försökt fixa det där köttet. Ge henne något av sig själv. Så det var inte så stor förändring om han satt i Kaningården eller i en lägenhet på andra sidan stan.

Men det var ändå balagan för henne.

Jag började må illa och satte mig upp. Hon drog med fingrarna i håret, försökte få ut en tova – det här var på den tiden när hon ännu brukade klättra på balkonger, och kasta saxar i ögonen på folk, innan hon upptäckte att det fanns en fara inuti en själv, också, med typ killar och det där – och borta vid hållplatsen höjde Amin kartongskäraren, och skärmen blev svart, och texten dök upp igen:

_Allting kunde ha varit annorlunda._

Mamma ställde fram ett keramikfat med rökelse på vardagsrumsbordet. Jag minns det där fatet exakt, blommönstret i blått och grönt och varenda hårstråtunn spricka i lacken. Mamma hade köpt det under pilgrimsfärden till Mecka, innan det blivit olagligt att åka. Röken steg mot taket, jag satt i soffan, vid fönstret, och drog handen genom den så att den virvlade ut till små moln. Mamma satte sig jämte mig. Jag kommer inte ihåg vad hon hette. Jag kommer inte ihåg var i Göteborg vi bodde eller vad hon jobbade med.

"Skulle du vilja åka till Algeriet?"

"På semester?" frågade jag. Hon kom därifrån, och vi hade varit där när jag var liten, men det var många år sen. Pilträdet där ute rörde sig i vinden, de smala löven såg ut som frasande remsor av metall.

"På en resa", sa mamma. Hon var sufi, yani mystiker, och jag minns att det hände att hon satt vaken hela natten och mediterade genom att gång på gång viska Guds nittionio namn. Wallah jediriddare.

"När?"

"Vi måste spara pengar. Nästa vinter, kanske?"

Jag minns inte hennes ögonfärg. Jag minns att hennes händer den dagen bar på svaga rester av en hennatatuering som jag hade gjort förra veckan.

Pappa lagade mat ute i köket, han hörde oss prata och ropade:

"Om du inte skriver under fryser de dina bankkonton."

Mamma svarade inte. Jag kunde inte avgöra om pappa skämtade eller menade allvar. Medborgarkontraktet var både nåt avlägset som inte hade med mitt liv att göra, nåt som hörde till världen som vi lärde oss om i skolan, yani regeringen och kommunerna och de svenska värderingarna och sånt, och ändå var det ibland som om det fanns mitt i allting, mitt i varje vardaglig stund.

"Ska du verkligen inte skriva under?" sa jag.

"Jag vet inte, älskling."

En flock sparvar kom svärmande och slog sig ner i pilträdet. Över min uppväxt vilade en dubbelhet, en känsla av att jag kanske var en annan än den jag trodde. Jag minns att jag ville byta namn till Hedvig eller Elsa, namn som jag tyckte hörde till jorden under mina fötter och himlens blåhet över mig.

Jag ville ofta byta kropp med Liat, få inte bara hennes muskulösa armar och hennes ögon som blev till streck när hon log eller blev arg, utan hennes mod, också.

"Jag vet inte", sa mamma igen. Den dagen var första gången hon pratade om att fly till Algeriet, fast jag inte riktigt förstod det då.

Jag minns att hon tittade ut på sparvarna, och sa att de samlades inför kvällsbönen. Att deras sätt att komma i virvlande moln för att föra oväsen var hur de prisade Gud.

Dansade för mig själv i discoklotets storm av ljusfläckar, snurrade med armarna ut från kroppen som ett kors. #Hemmafest. Liats storebrorsa hade köpt ut åt oss och jag lyfte flaskan och tog en klunk, och det var som om jag var stilla och det var parkettgolvet och villan som snurrade, runt mig, snabbare och snabbare, och sen kräktes jag upp en genomskinlig sörja som plaskade ut över mina fötter och någon skrek äckliga muslim, lär dig fucking dricka.

Balagan.

Vad vi jagade den där lyckan.

Jag minns ljusfläckarna som drev över de halvsmälta matresterna.

Två svenska tjejer följde med mig ut i trädgården, de hade sminkat sig med guld runt ögonen och jag tänkte att de var änglar eftersom de höll undan mitt hår medan jag spydde mer. Jag minns gräset under mina blöta strumpor, musikens puls genom villans väggar. Tror du att konflikten mellan sunnimuslimer och shiamuslimer kan lösas på fredlig väg? Tvingar din pappa dig att bära så där vida byxor eller väljer du själv? Tycker du att en ska få rösta om en har osvenska värderingar?

Efter ett tag lämnade de två tjejerna mig, och jag blev sittande på gräsmattan med huvudet mellan händerna. Jag letade efter något från Shinjuku till Beijing. Kanske var det Gud. Började skratta. Ett skämt jag hade hört vid skåpen i skolan samma dag. Varför misslyckas fredsstyrkorna hela tiden med att besegra terroristerna? För de har inte tillgång till det senaste massförstörelsevapnet: invandrade, analfabetiska socialfall som förökar sig som #råttor.

Bönelokalen var tyst och fuktig, inrymd på bottenvåningen i ett tolvvåningshus. Stora ventilationstrummor av gråflammigt aluminium i taket. Isra och vår dotter försvann till kvinnoavdelningen, och jag tvättade långsamt mitt till hälften utplånade ansikte.

Under predikan satt jag och tittade ut genom fönstren, på höghusfasaden mittemot.

Jag hade kommit till Kaningården för att gå på fredagsbönen, men också för att mäta något i Tundraflickans berättelse. Ville hålla upp hennes antydningar om den här platsen mot de påtagliga tingens ljus och se vad som gav vika.

Då och då passerade cyklar och mopeder där ute.

Mamma hade kommit ensam från Gambia och flyttat hit efter ett par månader på en flyktingförläggning utanför Helsingborg. Hon hade mött pappa, en svensk socionomstudent, på en nattklubb, och de hade båda varit en aning rotlösa och gift sig innan jag föddes, men skiljt sig när jag var bara ett par år gammal och min syster var nyfödd. Pappa hade flyttat till Uppsala, där han fortfarande bodde, och jag hade vuxit upp här, i Kaningården, med mamma.

Imamen som höll i dagens predikan var bara några år äldre än jag. Han verkade på väg att försvinna i sin rymliga dräkt av vaxblankt mönstrat tyg. Talade om Daesh, om ledarna som rekryterade våra barn för att dö i deras alltmer hopplösa krig, i ett _jihad_ som inte förintade människans jag utan hennes du.

"Var är deras egna barn? Spränger de sig själva för att komma till paradiset?" sa han – en västafrikan, senig men bredaxlad, med en kufi – en liten virkad mössa – på huvudet. "Nej. De studerar i England, i USA." Han betraktade oss, en efter en, lät tanken sjunka in. "Medan våra unga dör."

Jag kände igen några av männen runt mig från ungdomsåren: bröder till klasskompisar, ansikten från nätter på andra sidan en dröm om att flyga eller falla.

Pressade pannan mot mattan. Underkastelsens känsla av störtande vatten, befrielse från mig själv.

En sliten fotboll snurrade i det stigande dammet och tycktes bli hängande där uppe – en grå måne som för ett ögonblick förmörkade solen. Vi hade satt oss på en parkbänk på torget, jag hade kakor med mig, vår dotter åt ett par och gick sen iväg och matade duvorna med resten.

"Du tänker på henne", sa Isra. "Flickan på kliniken."

Jag tittade på människorna som rörde sig över torget, i den svala, klara luften, i sina ärenden, med sin oro och omsorg.

"Varför har hon hittat på en berättelse om en värld där hon aldrig stoppade Amin?" sa jag. "Och varför sa hon att hon kom härifrån? Ifrån Kaningården?"

Isra är från Algeriet, precis som modern i flickans text – flickan måste ha läst om henne i en av mina böcker och använt det för att skapa en anknytning till mig. Liksom detta med Kaningården. Men varför hade hon överhuvudtaget kontaktat mig? Jag förnam på nytt mörkret, känslan av ett hot i utkanten av synfältet.

Jag sökte efter fönstret där jag bott med mamma men fann det inte. Tillsammans med Rävgården och Sparvgården utgjorde höghusen som sjönk i det violetta eftermiddagsljuset runt oss ett komplement till de större miljonprogrammen i närliggande Biskops- och Länsmangården. Området hade uppförts under tidigt sextiotal. Så vitt jag vet är namnen tagna ur luften: det fanns inte fler kaniner här är någon annanstans.

Många jag växt upp med var borta sen länge. Hade åkt in på kåken, eller så hade knarket tagit dem. En vän blev skjuten när vi var sjutton, vilket blev en sorts brytpunkt för mig. Några reste bort. Blev vi fåglar. Varför den bilden. En fruktansvärd frihet, bara, i att aldrig ha varit efterlängtade. En polare åkte till Syrien och gick med i en av jihadistgrupperna, och jag tänkte på honom medan jag sakta sökte med blicken längs de hundratals identiska fönstren. Mindes hans skratt, högljutt och hejdlöst, och hur vi i barndomen hade sprungit i de här husen, i portarna och källarna, och tjuvrökt och snott cyklar och bytt CD-skivor med amerikansk östkustrap med varandra. Han hade dykt upp på löpsedlar något år innan attacken. Kom från dessa gator, som jag. Somalier. Svensk. Dessa gator utan slut. Kaningården.

Min dotter tömde ut en handfull kaksmulor ur påsen och försvann skrattande i en storm av vingar.

Det var våren efter mitt besök på kliniken.

Jag vet att du känner till sömnlösheten eftersom du skriver om den. Jag tyckte om dina böcker, de liknade människor som gick på lina, högt upp i luften. De var vackra av rädsla, om du fattar?

Jag vet allt om rädsla.

När jag vaknade på sjukhuset hade jag den, rädslan, fast den hade liksom inget att rikta sig mot. När jag var med Amin, under våra dagar och nätter före attacken, var jag rädd att förlora honom, eftersom han var den enda människa jag mindes. Sen, mitt i kaoset inne på Hondos, när allt återvände till mig, var jag inte längre rädd, eftersom jag trodde att jag redan hade varit utsatt för allt.

Nu, när jag sitter vaken på nätterna och försöker tänka ut vad jag ska skriva till dig, är jag rädd igen.

Jag och Liat drev hemåt, förbi energimackens spruckna skyltar som lyste gula under septemberhimlen.

"Har du hört från din farsa?"

"Alltså mobiler och sånt funkar inte i Kaningården", sa hon. Vi stannade på en gångbro, hon harklade slem ur halsen och lät en loska töjas ut av vinden till en silverögonfrans som dinglade från underläppen.

Topp fem flippade grejer hon gjort i sitt liv. Nummer fem: filmade killarnas omklädningsrum och la ut det på nätet i mellanstadiet. Fyra. I lågstadiet åt hon ett helt limstift, fick åka till sjukhus och allt.

"Mamma skrev under till slut", sa jag. Jag minns att himlen var full av kondensstrimmor den dagen, som repor kors och tvärs över en glasskiva. "Vi ska åka till Algeriet, förresten. Typ flytta."

Spottloskan lossnade från Liats läpp och smetades ut som ett vitt snigelspår över ett bortrusande biltak.

"Säg wallah."

"Wallah", sa jag, och ville säga något mer men hade inte orden.

Nummer tre var lätt. Första killen hon kysste, och enda killen hon hade kysst på den tiden, gick och snackade skit om henne sen, så hon slog honom med en bandyklubba så att hans läpp sprack. Sjukhus och allt. Hon sa:

"Det skumma med Israel var att alla tyckte jag var suedi där."

"Typ vilken mat en tyckte om och sånt va?"

"Exakt."

Det hade varit samma för mig i Algeriet.

Två. Hon blev utelåst en gång, typ i trean, och skulle klättra över från en grannes balkong, men fastnade hängande från ett räcke på fjärde våningen. Brandkåren fick komma och plocka ner henne med stege. Nummer ett var också lätt: i åttan kastade hon en sax i ögat på Omar, eftersom han började med det där att hon var jude och jag var förrädare som var bästis med henne. Saxen satte sig som värsta ninjastjärnan i ansiktet på han. Sjukhus och allt.

"När åker ni?"

"Nästa år, tror jag. Vi måste fixa cashen först."

Ibland berättade jag skämten om muslimer själv, för Liat eller en klunga jämnåriga utanför gallerian, för att skapa ett avstånd mellan mig själv och bilderna, visa att jag var annorlunda än Amin.

"Så självmordsbombaren kom till paradiset", sa jag, "och alla sjuttiotvå oskulder var skäggiga killar som han själv." Svenskarna tittade överseende på mig och blåste ut rök i det blåkalla solskenet.

Jag skulle kunna berätta om min pappas barndom och det skulle likna din historia om att vara född av någon som ibland önskade att hon hade stannat på andra sidan ett hav. Jag skulle kunna nämna att han hade diabetes men att han åt en påse turkiska sötsaker av rosenvatten varje lördag, när han och mamma tittade på sina nätserier. Jag skulle kunna beskriva hans händer, de långa, smala fingrarna.

Men mest av allt var han en person som skrev, tror jag, även om han länge höll det hemligt för mig, av någon anledning som jag aldrig har förstått. Jag visste bara att han alltid läste: i nästan alla minnen av honom sitter han lutad över en bok och tittar upp på mig, snabbt, nästan skrämt. Det är som om han tror att det som pågår där på sidan kommer att fortsätta utan honom.

Jag blev alltid stående i dörren.

Jag tror att han tyckte om böcker för att de lät honom bli någon annan.

"Vad handlar den om?" sa jag den här dagen. Boken som var uppslagen på skrivbordet var gul och sliten, och hade hundöron och anteckningar som någon annan hade gjort, och eftersom omslaget var avrivet gissade jag att det var en av böckerna som hade förbjudits av det som kallades februarilagarna – samma lagar som styrde medborgarkontraktet och det som skedde i Kaningården. Han sa:

"Den handlar om hur jordens fattiga en dag kommer att erövra sin frihet."

"Pappa?"

"Ja?"

Ville säga att något höll på att hända med mig, något jag inte förstod. Lutade mig mot dörrkarmen.

Har du hört om muslimen som ville bli statsminister? Har du hört om muslimen som ville flyga?

I skrivandet, har jag märkt, finns en ensamhet som påminner om det där sättet att svika allt, till och med sig själv.

"Du vet Amin?"

"Terroristen?"

Jag nickade, sa: "Jag drömde om honom i natt."

"Det är inte så märkligt", mumlade pappa utan att ta blicken från boksidan. "Så mycket som de visar hans ansikte överallt." Han skrev ner något jämte en av de äldre anteckningarna och bläddrade.

I er tid har ni fortfarande pappersböcker överallt, men där jag kommer ifrån var det tvärskumt att sitta och bläddra i en äkta bok. Folk tyckte du var flykting, du vet. Pappa hade dessutom en massa förbjudna böcker, som han gömde under sin madrass, och sov på, vilket gjorde honom ännu konstigare i mina ögon.

I drömmarna, som jag hade börjat ha ofta den hösten, och som jag hade velat prata med honom om, tittade Amin på mig och sa:

"Ljus."

Den kvällen skapade jag ett konto på sensogram, som var en app, typ som det där Facebook som ni har i er tid, och som mamma och pappa höll på med ibland, fast du postade inte filmer utan skrev. Fick fram dina känslor i små inlägg som andra fick hjärta eller hata. Yani _sensitive._ Satt uppkrupen i min säng med mobilen och ville skriva något sant och viktigt, men det blev bara en topplista över Oh Nana Yurgs bästa textrader. Jag minns att jag reste mig och tittade ut genom fönstret, och såg gungorna röra sig i vinden, och att det fick mig att minnas refrängen i en låt som hon hade släppt för länge sen, och att den blev rad nummer ett.

_We're just a bubble floating in the glass of God's breath._

En bubbla i Guds andetag.

Bläddrade efter en snygg selfie, ångrade mig och sökte efter en bild på en svensk tjej istället. Tog inte den mest överdrivna, typ ingen blondin med flätor och folkdräkt som vissa politiker hade i riksdagen. En svensk bara.

Första gången jag berättar detta.

Jag låtsades ha ett annat ansikte.

Liat träffade en kille och försvann den vintern, och jag skrev på sensogram om bästisar som sviker och om de frusna sparvarna som flockades i pilträdet. Jag skrev sällan om Gud, och aldrig om att jag var muslim eller att min bästis var jude och att hennes pappa satt i Kaningården.

Jag började läsa i böckerna i pappas bokhyllor. Lärde mig tycka om deras tyngd och sidornas strävhet mot fingrarna. Jag drogs mot dikterna, som kunde pressa samman världen så att den rymdes i en enda sensogramrad. En av mina favoritdikter var skriven av en blind poet från Iran. Den handlade om hur hennes blindhet gjorde henne hjälplös mot män som drog i henne i mörkret, men en dag också skyddade henne från ljusskenet när de fällde bomber över staden hon levde i. Det jag egentligen tyckte mest om var hur hon tänkte sig allt hon inte kunde se – yani, all skönhet, typ höstens färger, som hon kallade för bortslösat guld som slängdes i en grav, eller hur skuggan under träden blev vit av frost, som om gräset var sommarens hår som åldrades.

Som om hon kunde se bättre för att hon var blind.

Jag tänkte på ord den vintern. Svensk, till exempel. Du var svensk om svenskarna tyckte att du var svensk, det var det vi lärde oss på värdegrundslektionerna. Jag var inte svensk eftersom jag var muslim och så. Men vem var egentligen den första svensken, som hade bestämt att de andra var svenskar? Han fanns inte, och där han borde stå fanns ett hålrum, ett hål inne i ordet svensk, som ibland fick mina klasskompisars skrattande ansikten att likna masker klippta ur plast och papper.

En tomhet.

Jag satt i vardagsrumsfönstret och tänkte mina tankar. Jag saknade Liat. Vi träffades de få gånger vi råkade vara i skolan samma dag, men hon var tystlåten och deppig. Balagan. #Killproblem.

Pappa tog med mig in till centrum en kväll. Han var som vanligt försjunken i sig själv där han satt bredvid mig på bussen, med skuggorna flackande över ansiktet. Jag frågade vart vi skulle, och det var då han berättade. Han hade märkt att jag läste mycket dikter, och han skrev själv dikter ibland, och en gång i tiden hade de tryckts i böcker. Jag kände ett stick av ensamhet när jag förstod att han måste ha fått mamma att hjälpa honom bevara den hemligheten under hela min uppväxt, och jag minns orden som han använde för att avfärda alltihop:

"Det var en annan tid."

Vi klev av och gick till en lokal med vita väggar och möbler i polerad metall. Här och där låg travar med lyxtidningar. Oh Nana Yurg hade blivit fotograferad i ett nummer nåt år tidigare, och jag och Liat hade dreglat över det i skyltfönstren, så jag visste att tidningarna handlade om mode och konst och ibland hade tryck av äkta bladguld och att varje nummer kostade typ en månadshyra i vårt kvarter.

Människorna i lokalen kramade om mig som om jag var en förlorad dotter när pappa presenterade mig, och jag förstod att de hörde till pappas tidigare liv, när han hade gett ut böcker och kanske varit svensk.

Så småningom började uppläsningarna, som inte alls lät som dikterna i böckerna som pappa hade hemma, utan som kodspråk, eller som alkisarna som satt och malde på bussen ibland, för sig själva, och upprepade samma mening gång på gång utan att komma någonstans. Men jag förstod att det var poeternas försök att peka på tomheten inne i orden.

När pappa plockade fram ett par papper ur sin kavajficka och tog sig fram till scenen, som i själva verket bara var en upphöjning i det vita golvet, skrattade publiken åt att han inte tänkte läsa från en platta eller mobil – wallah pensionär.

Jag minns den alldeles vita väggen som han stod framför, att den liksom svalde honom, och hans händer darrade så att papperen prasslade som torra löv. Jag förband hans nervositet med de dyra tidningarna, med den vita färgen, och med människornas sätt att klä sig.

Han läste en dikt om stenar som smälte eftersom de bar på ett ljus som han liknade vid _sharia,_ lagen, och publiken skruvade ängsligt på sig och många gjorde besvikna grimaser när han sa det arabiska ordet. Några släntrade ut och rökte. Han märkte inte vad som hände. Jag minns att när vi satt på bussen hem såg jag svaghet i hans leende.

På en fysiklektion veckan efter skapade läraren tomhet i en glaskolv med hjälp av en vakuumpump, och jag fick panik för jag tänkte att glaset skulle sprängas så att tomheten sipprade ut. Jag reste mig ur min bänk och stack från skolan.

Det var sommaren med guldkepsar och tröjor från Soulland, sommaren när iWatch 12 kom och Oh Nana Yurg släppte sin skiva där hon var utklädd till soldat, med mörkersynsglasögon och åtsmitande, svart stealthdräkt.

En morgon satt pappa på knä i vardagsrummet, en av sommarlovets första dagar, krökt över sina kupade händer, och viskade en bön i dem. Fönstret var öppet så att gardinerna fladdrade, och jag kommer ihåg att jag tittade på hans händer och tänkte att de såg ut som om han försökte skydda något litet och bräckligt mot en storm.

Det var sommaren när Liat återvände, lika plötsligt som hon hade försvunnit, och vi hängde på taket till parkeringshuset och solade och rökte.

"Alltså det brukade vara lagligt att röka."

"Flipp, mannen", sa hon.

"Total flipp. Det är det jag säger. Balagan."

Liat tog cigaretten från mig och drog ett bloss.

"Min morsa rökte ett paket om dan när vi precis hade flyttat hit från Israel."

Hon hade gjort slut med sin kille, som inte hade låtit henne träffa någon annan, wallah #stalker, och hon och hennes nya, Bilal, satt alldeles vid kanten, och han hade sina långa, muskulösa armar kring hennes midja. Han hade pappa från Senegal och svensk mamma och tränade MMA, yani mixed martial arts, ifall du vet vad det är, fast jag tyckte han verkade ömtålig på något sätt, med sina utstående blomkålsöron och svarta, glittrande ögon som var som två droppar av stjärnklar rymd. Jag gillade honom eftersom han var tystlåten och äldre och hade bil.

Liat frågade hur det skulle bli med Algeriet och jag sa att vi nog skulle åka på hösten, men att vi fortfarande inte hade fått ihop cashen. Liat höll ciggen över axeln så att Bilal kunde röka utan att släppa taget om henne. Han började hosta. Han rökte bara för hennes skull. Gav mig svindel att se dem sitta så nära kanten, högt över de uttorkade gräsmattorna och farthindren och vändplanerna. Liat la ansiktet bakåt mot Bilals bröstkorg och blundade mot solen.

"Ey", sa hon. "Vi åker till Kaningården."

Det låter kanske flippat för dig att det fanns ett läger där människor hamnade för att de inte signerade ett kontrakt eller försökte äta kosher eller halal, och att min bästis pappa satt där. För oss var det normalt. Vi åkte över bron i Bilals rostiga bil, vi blåste rök genom sidorutorna och spelade Oh Nana Yurg på högsta volym – Bilal lät oss fast han tyckte det var barnmusik. När vi passerade sista hållplatsen blev Liats blick mörk.

Vi åkte genom ett industriområde, förbi högar med takpannor och sönderrostade bensinbilar, och sen förbi det tomma köpcentret. _Mål of Gothenburg,_ stod det på taket med flera meter höga rosa plastbokstäver.

När vi såg det höga stängslet, med rullar av rakbladstråd högst upp, stängde Bilal av bilstereon.

När jag och Amin brände runt på hans hundraåttio och sprang i höghusportar, innan vi mötte Hamad, var vi i Kaningården ibland. Amin becknade, yani sålde brunt och ladd och fludder och sånt på den tiden. Du har säkert läst om det i tidningarna, vårt liv tillsammans. Och grejen är att ibland när vi gick över ett tomt torg där i Kaningården, med huvorna uppfällda mot blåsten, fick jag sjukaste känslan av att ha varit där förut och började skaka som om jag frös, och håren i min nacke reste sig, och jag brukade säga till Amin att det var som om jag gick över min grav eller besökte platsen där jag hade dött.

Jag tror inte längre att tiden är en rak linje. Jag tror inte att den här historien, eller någon historia som en människa kan berätta, har en enda början, utan flera. Och ingenting tar egentligen slut.

Det som hade hänt i den värld jag kommer ifrån var att det hade varit kaos i Kaningården, skjutningar och bilbränder och sånt, balagan, och många av husen var dessutom förstörda av mögel, så till slut tömde politikerna området på folk och byggnaderna stod tomma, och då började ett företag sätta flyktingar i dem, och när flyktingarna utvisades blev det en av platserna där sverigefiender hamnade.

Ett par kråkor kretsade över husen. Balkongerna hade rostat sönder på många av dem, och delar av en vägg hade ramlat bort så att en såg rakt in. I en av lägenheterna bad en kvinna i niqab.

Liat stod med händerna inklösta i stängslet och glodde på något där inne, och Bilal fördrev tiden med att skuggboxas borta vid bilen, slog korta, kompakta slag, snurrade runt, gjorde en spark, duckade.

Jag minns Liats hår i vinden, och att hon bara stod där länge, helt stilla.

En väktarbil kom körande. Trodde väl att vi skulle hjälpa nån att rymma. Väktarna började tjafsa med oss, visa era pass och sånt, två unga svenskar med finniga ansikten, och Liat kom till liv igen, tjafsade emot och knuffade till och med en av dem. Tror att hon ville att Bilal skulle dabba dem. Men Bilal sa chilla baby chilla.

I min tid kunde en ladda ner en app som kontrollerade ditt passnummer mot ett register över sverigefiender, och enligt februarilagarna fick alla medborgare göra kontroller på varandra, och dessutom fanns det olika mobilspel som gick ut på att en skulle rapportera sverigefiender, så vi som inte var svenskar hade alltid passen på oss, så det var inga problem, egentligen – väktarna slog in våra passnummer i sina mobiler och sa till oss att åka hem.

"Berätta om Gud."

"Vad vill du höra?"

Jag och mamma, mittemot varandra i soffan. Jag sa: "En berättelse som när jag var liten. När jag inte kunde sova."

"Det första Gud skapade var en penna."

"En penna?"

Hon nickade och hennes leende gjorde ansiktet alldeles lysande, som när vinden klistrar ett löv mot fönstret och solen skiner igenom det och alla nerver och ådror syns.

Yani, hennes själ syntes.

"En penna, ensam i mörkret", sa hon. "Och den frågade Gud vad den skulle skriva."

"Vad svarade Gud?"

"Skriv ner allt som kommer att ske från och med nu, till tidens ände."

"Gjorde pennan det?"

"Ja", sa hon och rörde vid min nacke, på sitt ömsint tankspridda sätt. "Det var alltings början. En penna som beskrev det här. Att jag finns, och du, och att vi rör vid varandra. Sandkornen som skiftar i färg när solen går ner över stränderna i Algeriet. Historien och framtiden."

Jag vet att du inte tror mig, men jag skriver till dig ändå, för att jag måste berätta för någon.

Jag skriver till dig som en gång skrev att rädslan var ett stoft som svävade i luften när du växte upp, att den satte sig i håret och ögonen och att ni andades in den.

Jag minns inte hur många männen var som trängde sig fram genom gallerian, bara att det kändes som att de var fler än alla oss andra. Jag väntade på Liat vid utgången och trodde först att det handlade om fotboll eller ett studentspex. En man med stålbågade glasögon delade ut flygblad och några med armarna om varandras axlar sjöng en brölande och typ vemodig sång vars ord jag inte kunde urskilja. Vissa av männen i klungan som kom emot mig var i min ålder, andra var äldre än pappa, alla var klädda i mörka jackor och en del av dem hade svenska flaggor som mantlar, med sotsvarta ränder längst ner där tyget hade släpat i marken. Ett par hade blågula tygstycken knutna framför ansiktena, och en småfet, skallig säljchefstyp bar ett svärd över axeln – alltså ett äkta medeltidssvärd som han kunde ha plockat direkt från ett museum, otympligt med matt klinga.

En av dem sparkade till en tiggares mugg så att pengarna klirrade ut över det skitiga galleriagolvet. Ett par mynt hamnade precis vid mina fötter, och i solskenet som föll genom gallerians glasdörrar såg de ut som droppar av vitglödgande metall. Tiggaren började samla ihop dem, men mannen med svärdet petade till honom med det, bakifrån, rätt hårt, så att han sprattlade till och föll ihop på mage. Männen skrattade och jag minns en smak av järn i munnen, och att min hud blev klibbig av svett. Senare skulle jag lära mig att männen kallade sig för riddarhjärtan, ett namn som de hämtat från krigarna som hade erövrat Jerusalem från muslimerna. På flygbladen som de delade ut var Amins ansikte överstruket av en blå linje.

Mamma rättade mitt arabiska uttal när jag försökte säga jag kommer från Sverige, trevligt att träffa er. Jag hade pratat bättre arabiska när jag var liten, innan jag började förskolan. Jag tittade ut genom vardagsrumsfönstret, på pilträdet vars löv hade vissnat till drakfjäll ännu ett år, och undrade om det alltid varit bestämt att jag skulle leva halva mitt liv på en plats där de inte kunde uttala mitt efternamn, och andra halvan på en plats där jag själv inte kunde tala med människorna på deras eget språk. Jag tänkte allt oftare på Algeriet, på citronlundarna vid havet, som jag mindes från min barndoms besök – deras doft som påminde om diskmedel och tuggummi.

Mamma sa: _"Ahlan wa sahlan_."

För mig fanns det ett samband mellan citronträden och människorna som fanns där i Algeriet, människor som i mina minnen lutade sig mot vitputsade väggar, olyckliga och liksom overkliga, och som, liksom jag, väntade på ingenting för alltid.

Jag sa: _"Allan va sallan."_

Jag sensogrammade varje kväll, mest dikter om kärleken. Jag kallade mig själv för Agnes, namnet på en tjej i min klass, och folk kommenterade och klickade hjärta och skrev att jag skulle kämpa på när jag var deppig. De skrev att jag verkade vara en fin person, och att jag skrev så fint om hur det kändes att växa upp. Vissa ville träffas i verkligheten och undrade om jag bodde i Göteborg på riktigt.

Det gav mig nåt.

Jag, Liat och Bilal återvände till Kaningården ibland, och den sommaren började vi dessutom utforska _Mål of Gothenburg:_ bröt oss in i butikerna och gick och rotade bland kläder och tomkartonger. Bilal hittade ett par sneakers, ett par storlekar för stora, men han behöll dem ändå. Ofta gick han och Liat iväg för sig själva och jag satt där i mörkret och väntade.

Ibland fantiserade jag om att träffa Amin då, typ vad jag skulle säga. Typ:

"Varför gjorde du det?"

"För er skull", skulle han svara. "För det de gjorde mot dig."

När vi började skolan igen surrade korridorerna av rykten om riddarhjärtan. En tjej i min klass hade en storebrorsa som var riddarhjärta och hon sa att han var med i något som hette hemvärnet och hade ett gevär som han övningssköt med vid havet. Jag lyssnade ihop med mina klasskompisar och kände hur mitt liv fördes bort från dem, som när en rännil regnvatten tar med sig ett par grässtrån, snurrande bort mot en gatubrunn.

Har du hört om muslimen som skulle köpa bil? Varför äter varken judar eller muslimer griskött? Vad kallas muslimer som kan simma? Har du hört om när en muslim mötte påven?

Liat gjorde slut med Bilal, kanske för att han aldrig gjorde kaos med väktarna som alltid körde bort oss från Kaningården. Istället blev hon ihop med en kille i vår klass som hette Martin, en svensk.

En gång när jag och Liat satt i gungorna och pratade dök Bilal upp. Han grät och sa att han ville ha tillbaka henne, att han kunde göra vadsomhelst, och hon kysste honom farväl en sista gång. Jag minns att de höll om varandra, sammanslingrade mot hans bil i den magnetiska höstkvällen.

Borta vid hållplatsen hade de börjat visa filmen med Amin på nytt, eftersom det var dags att signera medborgarkontraktet ännu en gång.

Vi tittade på varandra.

"De delar in människor i vänner och fiender."

"Det är värre än så", sa mamma. Jag hörde ofta något i hennes och pappas röster när de samtalade i köket på kvällarna: en pulserande skräck under orden. "De delar in oss i människor och djur."

Jag minns att jag bad ihop med dem sen, och såg att spåren som våra händer lämnade på bönemattorna såg ut som fjädrar.

En natt såg jag en man på bussen med en äkta riddarhjälm på sig. Han var packad och snubblade omkring och skrek om muslimerna som vanligt, att vi skulle dö och sånt. Såg ut som om han kunde vara lärare i typ fysik eller historia. Hjälmen hade en vajande röd plym.

"Jag kommer få cancer av dem", skrek han, och jag lutade pannan mot det frostiga fönstret och låtsades att han inte pratade om mig, och tänkte att de händelser som jag såg under min uppväxt var en kraft som sökte efter det som var bottnen i människorna, för att ändra det, och sen använda det.

Den frusna bilden på laptopskärmen verkade darra till. Jag hade suttit i timmar och tittat på filmen från Hondos, spelat upp den, klickat tillbaka, spelat upp den igen. I just det ögonblick jag pausat den såg Amin nästan utsvulten ut. Rånarluvan var uppdragen i pannan och bakom honom syntes en hylla med serietidningar, en liten fläck av Hondos skyltfönster.

Flickan som skrivit den gåtfulla texten om framtiden, en text som jag vid det laget hade läst säkert tjugo gånger, hade varit gift med honom, och måste ha älskat honom.

Isra satte sig hos mig vid skrivbordet och vilade hakan i handen.

"Ska du åka dit igen?"

"Till Tundra? Varför då?"

"För att få svar på dina frågor. För att få veta varför hon kontaktade dig. Höra resten av hennes historia."

Jag svarade inte. Isra sträckte fram handen och rörde vid skärmen, oväntat, dröjande.

"Vet du vad den här bilden får mig att tänka på?" sa hon. Jag skakade på huvudet. "Fotografierna av soldater före och efter krig. Minns du dem?"

Jag nickade. Fotoserien hade dykt upp i de sociala nätverken. Porträtt av svenska soldater. De första bilderna tagna innan de reste till terrorkrigets nyöppnade fronter i bland annat Jemen och Västafrika. Ytterligare bilder tagna medan männen och kvinnorna befann sig mitt i kriget. Slutligen bilder som tagits efteråt. Syftet var uppenbart: att visa krigets inverkan på människoansiktet – när soldaterna återvände till Sverige hade de slocknade och liksom nedsotade blickar. Jag och Isra hade pratat om det eftersom hon använt en reflektion kring fotografierna i en akademisk uppsats som hon skrev på för tillfället. Vad som för oss båda kanske hade varit mer chockerande än att se krigets entropi i arbete var att ansiktena såg så underligt levande ut på porträtten som var tagna mitt i kriget, som om de hade befunnit sig i ett hypervaket tillstånd, genomströmmade av något som liknade lycka.

Vi satt framför skärmen. Jag förmådde inte säga att jag undrade om vi i själva verket också var indragna i ett krig. Ett krig som var en hastighetsmätning, ett krig där huden eller något mer diffust, något som kunde kallas för svenskhet, var uniformen.

Amins ansikte var blekt och skuggorna fick det att se kargt och vasst ut. Ett landskap av vita klippor. Den spända munnen. Ena handen suddig av rörelse.

Ett spektralt krig, ett krig som på ett fruktansvärt sätt bestod av bilder av döende och döda människor.

Ett krig om vad som var krig och vad som var fred.

Glimtar av blåljus i de stora, mörka ögonhålorna.

Daesh såg sig själva som indragna i ett krig med hela världen. Trodde sig utkämpa ett krig som skulle kalla ner änglarna på Jorden. Bokstavligt talat ett krig för att utplåna skapelsen.

Ville jag återvända till Tundra. Jag kliade mig i skägget, blundade hårt. Vilken av alla mina frågor trodde jag att en inlåst, schizofren flicka kunde besvara.

Den natten tittade jag länge på vår dotters ansikte när hon sov. Plockade bort ett par febersvettiga lockar som låg klistrade över hennes kind. Hon vred sig i sömnen, i någon inre vision som svarade mot min beröring. Hennes ansikte, visste jag, var lika ändlöst som Paradiset.

Kanske såg de där bilderna bara ut så där för att soldaterna var fotograferade långt ute i det täta och allt genomträngande ökenljuset.

Kanske var våldet tomt också på tomhet.

Den nittonde juni besköt en okänd man bönelokalen som jag hade besökt i Kaningården. En sextonåring dog, flera personer skadades. Det hölls en tyst minut i offrets skola men inget större intresse visades från media eller statliga organ, eftersom skotten antogs ha haft att göra med den dödes anknytning till vissa kriminella kretsar. Det var en av många dödsskjutningar i Kaningården det året. Jag besökte, som många muslimer i Göteborg, bönelokalen. Det hade då gått ett par dagar men två poliser stod förvånande nog utposterade vid det sönderskjutna källarfönstret: tydligen hade någon, möjligen mördaren, slängt in en handgranatsatrapp genom ett fönster under natten. En ung kille som hade bett jämte mig berättade det för mig när vi gick ut genom ytterdörren – inget i media.

Jag minns skotthålen i glasrutorna: kratrar i det månlandskap som de här åren bredde ut sig mellan mig och mitt land.

På kvällen samma dag tog en anonym bloggare på sig dådet. Han beskrev ammunitionen som hade använts, vilket polisen tolkade som ett bevis på att han sannolikt var mördaren. Bloggaren utgav sig för att vara en vit svensk, rasistiskt motiverad, och kallades alltså inte terrorist av media, eftersom svenska familjer då skulle vara tvungna att avlyssnas, övervakas och trakasseras.

Jag återvände till platsen en andra gång ett par dagar senare utan att riktigt veta varför. Människor som hade besökt bönelokalen efter blogginlägget, antirasister, i första hand, hade satt blommor i skotthålen i fönstren, vilket upprepade en gest från attacken mot Hondos – där hade folk satt vita rosor i skotthålen i skyltfönstret morgonen efter. Jag ville gå in och be, som för att återupprätta något heligt, men dörren var låst.

Känsla av teater, overklighet.

En kväll när jag gick till matbutiken med min dotter tittade hon upp på stjärnorna som framträdde högt över oss och frågade varför de fanns, och jag sa till henne att det var för att människor som reste i mörkret skulle hitta vägen hem, och tänkte då åter på Tundraflickan, på hennes berättelse, och trodde mig förstå att hon ville förvandla de händelser vi tillsammans bevittnade de åren från ett nedstigande i avgrunden till just det jag talade med min dotter om: vägen hem.

# 3

Läkaren var en svensk man, lite yngre än jag. Vi var ensamma i besöksrummet, han skakade min hand utan att resa sig, frågade mig om resan hade gått bra och sa något om vädret, om åskan som dröjde, och frågade sen om jag hade läst hennes text och vad jag ansåg om den, i egenskap av författare. Där jag satt mittemot honom kunde jag inte avgöra om han betraktade mig eller tittade ut genom fönstret – glasögonen speglade rummets kala väggar, ljusrören i taket, fönstrets lilla rektangel av pansarglas.

"Det vet jag inte riktigt", sa jag. "Men jag skulle säga att hon har skrivit tidigare."

"Det är min bedömning också", sa han. Han var klädd i en svart t-shirt med namnet på vad jag gissade var ett hårdrocksband skrivet med taggtrådsskrift över bröstet, och slitna jeans – kläder som stod i skarp kontrast mot hans sätt att tala och vara. Jag skulle sagt att han tillhörde en överklassfamilj. Han bar en larmdosa i bältet.

"Har hon fler besökare än jag?"

"Hennes mor har varit här två gånger, en gång i sällskap med hennes bror."

"Från Belgien?" frågade jag. Han satt med händerna knäppta över magen och nickade sakta. Det fanns en sorts avmätt arrogans hos honom.

"Men hon tror som sagt inte att de är hennes familj."

"Det här med att hon kommer ifrån framtiden", sa jag, "hur menar hon att hon har hamnat här, i vår tid?"

Han tittade på sitt armbandsur, putade fundersamt med munnen.

"Vi vet inte. I själva verket har vi aldrig fått veta tillnärmelsevis så mycket om hennes föreställningsvärld som när hon skrev till dig."

Jag anade att jag ingick i en maktkamp mellan honom och någon annan, en konflikt vars konturer jag bara kunde gissa mig till, men som på ett eller annat sätt måste ha handlat om vem patienterna öppnade sig för.

"Vi övervakar förstås de intagnas aktivitet vid bibliotekets datorer", sa han. "Hur kommer det sig att du ville träffa henne igen?"

"Jag funderar på att skriva om henne."

"En bok?"

"Kanske en artikel", sa jag.

Hon kom så småningom, i sällskap med en vakt. Hon var smalare än när jag sist hade sett henne, gav ett dränerat intryck, med glanslös hud och svarta ringar under ögonen.

_"As-salaamu-alaikum."_

_"Wa-alaikum-as-salaam",_ svarade jag, mer en reflex än ett utslag av en genomtänkt förändring i min inställning. Jag slog på inspelningsfunktionen på mobilen och la den på bordet. Hon gick och ställde sig i fönstret. Det måste vara en annan utsikt här än i de rum hon annars hade tillgång till. Hon hade en bunt papper i handen, vikta på längden, och jag förebrådde mig själv det nålstick av glädje jag kände när jag såg dem.

"Får jag fråga dig en sak?"

"Det är väl därför du är här?"

"Vad var det som gjorde att du hamnade här, hos oss? I det förflutna?"

Fönstret var förstärkt med ett metallnät som låg ingjutet i glaset och hon följde en av de tunna trådarna med fingret.

"Alltså för mig är det här inte det förflutna. När jag reste bakåt i tiden kom jag inte till min världs historia, utan till en annan historia, om du förstår vad jag menar?"

Jag bestämde mig för att fortsätta spela med, när jag en gång hade börjat, och sa:

"Där du växte upp, i din framtid, fick du höra att Amins syster hade deltagit i attacken mot Hondos. Men i vår värld dog hon i en olycka i ett badkar när hon var liten."

Hon vände sig om, sneglade på läkaren, ett leende passerade över hennes läppar, möjligen med en anstrykning av hånfull fientlighet.

"Ni tror att jag är galen", sa hon. Jag hade kunnat säga att jag trodde att hon var sjuk, att hon behövde hjälp, och jag väntade på att läkaren skulle säga något sådant, men när han var tyst sa jag istället:

"Du skrev något om tiden."

"Jag tror inte att tiden är en linje."

"Vad är den då?"

"Jag vet inte", sa hon. "Ett landskap."

"Och hur kom du hit? Till vår tid, vår värld?"

"Jag ska försöka skriva om det. Det var som..." Hon avbröt sig, hennes ögon fladdrade till. "Jag stod där i seriebutiken och tittade ner på mobilskärmen. Och det var som när en vaknar och hela ens riktiga liv plötsligt finns inuti. Jag visste att jag redan hade sett filmen som jag spelade in, säkert tusen gånger."

"Eftersom den användes av fascisterna i det Sverige som du kommer ifrån?"

"Jag vet inte vad det ordet betyder. Fatjisterna." Hon uttalade ordet fel men jag brydde mig inte om att rätta henne.

"Det är människor som följer en viss politisk ideologi."

"Vi hade inte det ordet", sa hon. "Eller alltså, mamma och pappa kanske hade det, men jag har i alla fall inte hört det."

"Det är ett namn på dem du kallar för riddarhjärtan i din text."

Hon stoppade in en hårtest under slöjan och sa:

"Filmen där Amin dödade Göran Loberg var i alla fall den mest spridda filmen i min tid, i det Sverige jag minns. De visade den typ hela tiden, i busskurer och på nätet och sånt."

"Och som du minns det mördade alltså Amin Loberg?"

"Ja. Och sen sprängde hans syster butiken i luften. Precis som vår plan hade varit att göra. Fast de brukade inte visa den delen när de använde filmen i reklam och sånt. Med blodet och explosionen. Men om en letade upp den på nätet kunde en se det."

Vad var det jag trodde att hon kunde svara på. Vilken fråga. Hon vände sig mot fönstret igen. Molntäcket där ute tycktes ligga alldeles ovanför marken, kvävande och tungt. En oro drog förbi över hennes ansikte och hon sa: "De kanske bara hittade på det." Hennes finger började på nytt följa ståltråden i glaset. "De kanske bara ljög, jag vet inte."

På mobilskärmen räknades sekunderna och minuterna som spelades in upp. Hon sa:

"Du undrar om jag känner skuld för de som blev skjutna i moskén, i Kaningården, eller hur? Av den där rasisten. Det är därför du kom hit, också, va?" Hon nickade mot läkaren och la till: "Han berättar nyheterna ibland."

Hon hade rätt, förstås: i mitt inre anklagade jag henne för de senaste årens allt intensivare hat mot islam, men jag insåg i den stunden att jag inte visste vem jag, som befann mig där, i rummet med henne, var att rikta den anklagelsen mot henne, så jag förblev tyst.

"Jag har skrivit mer", sa hon och räckte mig papperen.

"Vad vill du att jag ska göra med det här?"

"Läs det."

"Och sen? Vad vill du ska hända med den här... historien?"

"Det får du bestämma själv."

Jag sökte i hennes blick efter nåt jag kunde känna igen – mänsklig kontakt, eller skuld, trots allt, skuld över den värld hon hade varit med och skapat. Det fanns ingenting där. Bara en sugande, mörk frånvaro.

"Ska du inte läsa det?"

"Nu?"

"Ja", sa hon, men jag la papperen ifrån mig och lutade mig bakåt, en aning demonstrativt.

"Vad menar du egentligen att det stod i det där kontraktet som du skriver om?"

"Medborgarkontraktet?"

"Ja", sa jag. "Vad var det människor hamnade i Kaningården för att de vägrade skriva under?"

Hon ryckte på axlarna. "Allt möjligt. Saker om islam och andra religioner. Har det inte kommit ett sånt kontrakt i den här världen än?"

Jag skakade på huvudet och hon begrundade detta ett tag, verkade lättad, sa:

"Det fanns ett helt avsnitt i dokumentet som handlade om att Sverige var speciellt för att det var det enda landet i världen där det inte fanns rasism. Mamma brukade skratta åt det." Hon log, blev sen liksom sluten om sig själv. "Det fanns bilder också. Göran Lobergs teckningar, och andra bilder, av muslimer och svarta och så, typ illustrationer från gamla barnböcker. Och när du signerade kontraktet skrev du typ under på att alla de bilderna var värda något, eller vad en ska säga. Att du stödde tecknarna."

Jag fick plötsligt lust att skölja ansiktet i kallt vatten.

"Minns du något från när du blev torterad? I al-Mima?"

"Jag säger ju att det inte var jag." Hon tittade ner på sina händer och jag tyckte mig se ett uttryck av fasa eller äckel kring hennes mun. "Jag kommer inte därifrån."

Jag skriver till dig som vet hur våldet känns.

Jag skriver till dig som också har känt kroppen spännas av oro och bli svag och klumpig.

Jag tittade upp i snön som föll över innergården.

"Vad ska du göra efter gymnasiet?"

Flaskan som Liat hade i fickan var redan halvtom, och hon tog ännu en klunk och svarade:

"Jag försöker festa och du frågar mig vad jag ska göra efter gymnasiet." Hon hade inte druckit så mycket men sluddrade redan – antingen gjorde hon sig till lite eller så var det nåt annat i flaskan också, yani flum.

Jag satt med armarna om kedjorna och händerna i fickorna och frös.

"Bara undrade."

Männen måste ha klivit av en buss, för de kom från hållplatsen. De gick emot oss med bestämda steg, och vi hoppade ur gungorna och började gå mot min port, för vi anade vilka de var, men de hann ikapp och ställde sig i en ring runt oss.

Jag minns inte hur de såg ut: när jag tänker på dem är deras ansikten bara tomma hål.

Deras skor gnisslade i snön.

"Är ni muslimer?" Killen som pratade lät upphetsad, han andades snabbt och verkade vara rädd för sig själv, för vad han skulle göra.

Innan jag hann svara på hans fråga sa Liat:

"Ja, alhamdulillah vi är muslimer." Hon stirrade trotsigt mot honom.

"Muslimer är inte önskvärda här." Jag minns att han hade kepsen långt ner i pannan, och att det satt en kantig metallpin på den, något som såg ut som en blandning av en snöflinga och ett hakkors: riddarhjärtanas märke. En andra kille, en shishko, yani tjockis, la till:

"Med er jävla pedofilreligion."

Shishkos händer var rödflammiga och jag minns det där äckliga ordet, pedofilreligion. Jag sökte längs fasaderna eftersom jag ville att någon skulle se det som höll på att hända. En cigarett blinkade på en balkong på femte eller sjätte våningen men alla våra fönster var mörka: mamma och pappa måste vara i vardagsrummet eller i sitt sovrum, som båda vette mot pilträdet.

"Vi genomför ett medborgarförhör", sa en av männen, och trots att jag inte minns hans ansikte vet jag att han såg ut som vemsomhelst, som en svensk, mager gubbe som spelar på lotto och är sträng mot barn. "Vi har rätt enligt februarilagarna att förhöra misstänkta sverigefiender." Han hade en liten svart hund i ett koppel som han höll så att den nästan ströps.

Snön föll runt oss, sakta, som det vita luddet som finns inuti kuddar.

Jag tänkte att vi stod i en glascylinder av tomhet.

"Då kan jag förhöra dig i så fall", sa Liat, "för jag är också medborgare."

Det där fick shishkon och en annan av killarna att skratta bullrigt, som om Liats uppkäftighet gav deras lek en ny och oväntad, men välkommen, stämning. Fast han med kepsen högg tag i hennes jacka, så hårt att en bit av pälskragen lossnade – det var förresten den jackan hon gav mig sen, en annan vinter.

"Ni är inte medborgare", väste han.

"Och du har andedräkt som en fucking pissoar", sa Liat, slet sig loss ur hans grepp och började tränga sig ut ur klungan, men männen ställde sig tätt ihop och hindrade henne. Hon snurrade runt och försökte knuffa sig ut på ett annat ställe, men när det inte gick blev hon stilla.

Hon fingrade på den trasiga kragen. Jag minns att hennes hand darrade, att det var första gången jag såg henne rädd.

"Du är skyldig mig fyra lax." Vad jackan skulle ha kostat om den inte varit en amerikansk kopia som hon köpt ur en bagagelucka. Männen skrattade på nytt, och gubben med hunden bad oss visa våra pass. Han skrev in våra nummer på sin mobil och när han såg att vi inte var sverigefiender fnyste han och kastade passen i snön. Jag minns vinterkängor. Blåaktig snö. De små guldbokstäverna på passen som glimrade i ljuset från gatlamporna. _Sverige._

Liat plockade upp passen och gjorde ett nytt försök att ta sig ut ur cirkeln, och de ansiktslösa männen släppte äntligen förbi henne, motvilligt, och jag skyndade ut bakom henne.

Vi gick mot min port. Jag hade blodsmak i munnen och grävde in naglarna i mina frusna handflator så att det värkte stumt, och när mannen med hunden ropade bakom oss, ett skarpt ljud som jag inte uppfattade, jaså eller dåså eller hallå, tog jag ett par springande steg, men sen hörde jag männens skratt igen, jublande och hånfulla, och fattade att det bara var ett skämt, att han bara skrämdes för att visa vem som hade makten.

Jag satt i mitt rum och tittade ut på lekplatsen som sakta täcktes av snö. Männen hade försvunnit. Ville skriva om hur rädslan stannade kvar i kroppen som trådar som liknade håret som fastnade i avloppet i skolans duschar, men hade inte orden där på sensogram. Kanske eftersom jag inte hade mitt eget ansikte.

Klickade tillbaka filmen. Han tittade rakt på mig. Amin. Som i drömmarna. Jag tyckte att han såg allvarlig ut, nedtyngd av sitt öde, men kanske stark av det också.

Sammansmidda, var vi.

Jag klickade igång filmen, knivbladet rörde sig över den där fucking konstnärens hals, blodet som kom såg ut som svart målarfärg i det blinkande blåljuset utifrån gatan.

Jag klickade tillbaka filmen. Frös den.

Hon satt vid köksbordet och klippte sönder sina kontokort. Hon var tvungen att ta i hårt för att saxen skulle bita igenom den grova plasten, och det fick henne att se ursinnig och galen ut. Jag visste att hon klippte sönder korten för att hon hade vägrat signera medborgarkontraktet: den som blev sverigefiende fick sina konton frysta samtidigt som den blev av med sitt medborgarskap, så hon skulle inte ha nytta av dem längre. Hon svepte upp de vassa plastskärvorna i handen, slängde dem i diskhon och började klippa i nästa kort.

När hon såg mig stå i köksdörren la hon ifrån sig saxen.

"Vi har redan ordnat biljetterna. Vi åker till Algeriet nu."

Mina ben vek sig nästan under mig. Jag tyckte inte om Sverige, och jag längtade efter Algeriet ibland, men jag kunde inte lämna Liat. Mamma tittade på mig med sina ögon vars färg jag inte minns.

"Var inte rädd", sa hon, eftersom hon misstog min sorg för oro. "Det är mycket lättare att lämna det här landet än att ta sig in i det."

Jag minns inte om hon och pappa bråkade mer om kontraktet. Jag minns inte hur Martin, Liats kille, var, eller om jag någonsin träffade honom, och inte om Oh Nana Yurg släppte nya spellistor.

Det var ofta demonstrationer den våren, eftersom svenskarna motsatte sig att människor som flydde från stora översvämningar i Sydostasien ibland tog sig till Sverige. Jag och Liat såg folkmassorna genom buss- och spårvagnsfönster, de stod i regnen och viftade med sina flaggor, och det hände att motdemonstranter var där också, i små svartklädda klungor som blev bortförda av väktare.

Vår familjs plan var att resa till Algeriet från Tyskland. Mamma hade haft dubbelt medborgarskap innan hon blivit av med sitt svenska, så det var inte säkert att hon skulle hamna i Kaningården om hon blev gripen – hon kunde också bli utvisad. Men grejen var att lika gärna som att få återvända till Algeriet kunde hon hamna i ett av lägren i Turkiet eller Ukraina, dit flyktingar som greps vid gränserna skickades, och därför var det viktigt att resan ut ur Sverige skedde i hemlighet.

Vi befann oss i en skuggvärld. Vi började ha persiennerna nere hela dagarna och titta i flera minuter genom kikhålet i ytterdörren innan vi gick ut. Ett par gånger kom väktare från bostadsbolaget och ringde på, och även om pappa inte släppte in dem utan bara pratade med dem i ytterdörren gömde mamma sig på toaletten.

Jag minns att iWatch 14 kom det året, och att en sexfilm med Oh Nana Yurg och en japansk fotomodell, en kille som hette Doody, läckte. Under några veckor tittade jag på den flera gånger om dagen och letade efter något vackert i de skakiga bilderna och i Oh Nana Yurgs ögon som stirrade blinda ut i mörkret. De höll på i en hotellsäng i Hong Kong och deras kroppar såg blekt gröna ut, som ödlemagar. Jag undrade om det var sånt där Liat gjorde med sina killar.

När jag berättade för henne att vi hade köpt biljetterna till Algeriet satt vi i hennes rum och kollade efter nyheter om Doody på våra mobiler och hon sa säg wallah utan att titta upp och jag sa wallah och såg att hennes ögon blev blanka. Jag ville krama henne och säga att jag inte ville åka, men gjorde det inte eftersom jag inte visste om det var sant längre. Jag visste att allt skulle bli annorlunda i Algeriet, och jag hade börjat längta dit mer sen mamma sagt att resan var på gång på riktigt. Jag trodde att min längtan dit skulle göra mig efterlängtad där, men jag hade fel.

Jag och pappa besökte den sista moskén i Göteborg. Den låg i en industrilokal på Hisingen och de som drev den hade gjort olika kompromisser för att inte få sitt hyreskontrakt uppsagt, typ låtit säkerhetspolisen sätta upp kameraklot över entrén och ersatt de vanliga koranerna med den nya, svenska, med blågult omslag och ändringar i verser som handlade om krig och om förbudet mot ränta och såna grejer, män och kvinnor.

Det var där, konstigt nog, som kontakten som skulle hjälpa oss till Tyskland ville mötas. Pappa satt med en man och talade dämpat, avskiljt i ett hörn på den blå heltäckningsmattan, medan jag bläddrade i den blågula Koranen. När vi gick därifrån nickade han till mig och sa att det var klart, att resan var ordnad.

En dag frågade jag mamma varför han inte hade några av böckerna som han hade skrivit hemma. Hon hade tänt rökelse i det gröna fatet och slog sig ner bredvid mig i soffan.

"Minns du hur han var när du var yngre?" sa hon.

"Han var annorlunda va?"

"Vad tycker du själv?" Hennes röst var en sträv, forskande viskning, och jag sökte efter ett ord som inte skulle innebära att jag svek pappa.

"Närmare", sa jag. "Han var närmare oss, och närmare världen."

Hon nickade, mer för sig själv än till mig. Pilträdet och höghusen speglades i hennes ögon, nedkrympta så att de allihop hade rymts i en vattendroppe.

"Den där attacken skedde", sa hon. "När de tog sig in i seriebutiken och mördade folk. Daesh kallades de fortfarande på den tiden. Din pappa försökte skriva om det. Men han kunde inte."

"Varför?" Jag trodde att jag var något på spåren, något som kunde förklara varför jag drömde om Amin, och varför pappa inte hade berättat om sina poesiböcker, men mamma slog ut med händerna i en gest som visade att bara Gud visste.

"Han sa till mig att det var en annan tid när han gav ut sina böcker. Vad menade han?"

"Jag vet inte, älskling." Hon skakade på huvudet och blev liksom frånvarande, som om hon återförts till den där tiden, och sa sen: "Han skrev en bok, till slut. Men han blev väldigt kritiserad för den. Sverige hade ändrats utan att han hade märkt det. Efter det började han hata sina andra böcker."

En kvav stillhet fyllde vardagsrummet, och jag tyckte mig se en skugga kring henne. "Han eldade upp alla exemplar han hade av böckerna han skrivit som svenskarna tyckt om."

På bilderna av översvämningarna som drabbade Sydostasien kom regnmolnen indrivande från havet och tornade upp sig längs horisonten som bergskedjor, och jättevågorna sköljde in mellan de rämnande skyskraporna och spolade bort trafikskyltar och hustak och människor, och jag tänkte att en storm härjade i Sverige också, en storm av tomhet som drog fram genom trädkronorna.

"Ey."

"Stör mig inte, jag gör nåt."

"Ey."

"Men lägg av."

"Ey."

"Men kan du sluta, jag kollar på nyheterna."

Liat skalade av omslagspapperet från en klubba och kastade det ifrån sig – det snurrade bort i vinden, en metallicremsa som blinkade i ljuset. Hon bet loss en bit av klubban och sa:

"Hon kollar på nyheterna. Bruden är seriös."

De attackerade Algeriet bara fyra dagar innan vårt flyg skulle ha gått från Tyskland. Självmordsbombare tog sig in i flera moskéer, och en grupp tog gisslan på ett turisthotell och sprängde sig till slut när militären försökte gå in. Jag minns att mamma och pappa satt bland sina packade väskor och grät.

Kärnvapnet detonerade bara någon dag senare. De sa på nyheterna att någon hade byggt in en kinesisk kärnstridsspets i en lastbil som stod parkerad i centrala Alger. Filmerna med suddiga eldsken och kringvirvlande damm och byggnadsmaterial flöt i mitt huvud ihop med bilden av tomhetsstormen som blåste genom Sverige, och med Oh Nana Yurgs sexfilm. Samma färglösa, skakiga bilder.

"Ey."

"Inte nu."

"Ey."

"Vad?"

"Ey, jag ska bara fråga en grej."

"Wallah fråga."

"Ey."

Jag gick typ aldrig i skolan det året, pallade inte, #no_future ändå, plus att mamma var totaldeppad efter Algeriet och inte orkade logga in för att kolla min närvaro längre.

"Ey, kan jag fråga? Det är en viktig grej."

Näst sista sommaren i frihet.

"Vad?"

"Ey."

Näst sista andetaget.

"Vad?"

"Ey. Vad ska du göra efter gymnasiet?"

"Rolig du är."

Liat var totalt bakis, hon hängde sig hela tiden fram i gungan som om hon behövde spy, fast gjorde det inte. Hon hade gjort slut med Martin och hade ingen kille, hennes pappa hade varit i Kaningården i mer än två år och hennes morsa var arbetslös och hon tyckte allt var värdelöst wallah.

"Ey, Liat?"

"Stor chans."

"Liat."

"Mmm?"

"Du vet Amin?"

"Terroristen?"

Jag nickade och sparkade i sanden och kände allt det jag inte hade ord för växa i mig som en svart tuschdroppe i vatten.

"Jag drömmer om honom. Typ att vi åker moped eller sitter och pratar. Eller att jag är med honom när han dödar den där gubben."

Liat skrattade.

"Sjuk du är."

Det ringde på vår dörr. Jag satte ögat mot kikhålet och det var svart där ute, och jag tänkte att tomheten till slut hade svalt allt, men sen fattade jag att någon så klart höll för, och kom att tänka på en film där en snubbe blir skjuten när han står sådär och kikar ut. Backade ett par steg. Dörrklockan ringde igen.

Det kanske var Liat. Typ kul skämt.

Mamma satt i köket och drack te och jag gick och satte mig hos henne.

"De håller för", sa jag, men hon verkade knappt höra. Hon tvinnade ett par tofsar av sitt långa, svarta hår och stirrade på köksskåpen. Jag sa: "Det är bara några ungar."

Hon hade börjat äta sömnmediciner efter det som hänt i Algeriet och det gjorde henne tung i kroppen. När det ringde på dörren ännu en gång tittade hon upp på mig och log lite dåsigt.

"Vi är en kärleksdikt", sa hon. "Vet du det?" Hon gjorde en handgest som tog in vårt kök, smutsen över fönstren, gungorna där ute, busshållplatsen. "Du och jag", sa hon, "och till och med de som står där ute och trycker på dörrklockan. Allting är Guds kärleksdikt till Profeten."

Vi satt tysta. Surret av dörrklockan fyllde lägenheten igen, och sen igen, men efter ett tag gav personerna där ute upp och la ett papper i brevinkastet där det stod att de misstänkte att en sverigefiende gömde sig hos oss och att de skulle rapportera det till hyresvärden. Längst nere på papperet hade någon ritat riddarhjärtanas märke med en kulspetspenna. Jag tittade ut över gården från köksfönstret och såg mannen med den lilla svarta hunden, han som hade stoppat mig och Liat ihop med de andra, gå förbi gungorna.

Drömmar om Amin, lysande och hårt slutna kring sig själva som pärlor.

Han kysste mig mellan skulderbladen. Jag sa:

"Amin?" Han svarade:

"Hamad."

Jag vaknade av ett skarpt krasande. Låg en stund och stirrade upp i taket men när jag inte kunde somna om drog jag på mig mjukisbyxor och gick ut i vardagsrummet.

Mamma och pappa stod i en sjö av vassa skärvor. Först trodde jag att mamma höll i en skärva också, men sen såg jag att det var en kökskniv hon hade i handen – den stora med trekantigt blad som hon och pappa styckade fisk med.

"Mamma?" Jag minns att hennes nattlinne fladdrade, och att det fick mig att förstå att någon hade slagit sönder vårt fönster. "Vad är det som ligger på golvet?" sa jag, för det låg något stort, mörkt bland glasbitarna. Pappa svarade utan att vända sig om:

"Det är bara en sten. Tänd inte lampan." En söt, kväljande soprumslukt fyllde rummet.

"Det är ingen sten", sa mamma, flera gånger: "Det är ingen sten." Hennes röst stegrades och blev gällare. "Det är ingen sten."

Jag tror att vi alla höll på att bli galna, på våra egna sätt, de där åren.

Pappa drog sig sakta bort från fönstret, och upprepade:

"Tänd inte lampan. Om de tänker..." Han avslutade inte meningen, för att försöka skona mig från vetskapen om det hot som jag ändå förstod vilade över oss nu. _De tänker skjuta in i lägenheten. Döda oss för att vi är muslimer._ Jag minns mina föräldrars orörliga silhuetter, och ett moln, belyst bakifrån av månen, som flöt genom glasskärvorna på golvet. Jag minns ljudet av bilar som då och då passerade på vägen bortom pilträdet och fältet, och att jag kände det som om lägenheten flöt omkring i rymden, och att varje sekund växte till en evighet. Till slut var det jag som bröt försteningen och tände lampan så att vi såg vad som låg på golvet: ett grishuvud.

Amin. Uttöjda glimtar av blått i hans mörka ögon. Hans bleka läppar. De tärda kinderna. Jag satt i min säng. Jag klickade igång filmen och han drog kniven över Göran Lobergs hals, och Lobergs kropp ryckte till och började sprattla, och hans ögon spärrades upp.

Han försökte kanske skrika under silvertejpen.

En mosaik av bärnstensfärgade skuggor föll över besöksrummets repade linoleumgolv, över plastmöblerna, skrivbordet och bokhyllan i ljust trä och väggarna som var ärrade av förspilld ilska. Hon hade satt sig i en stol och betraktat mig ingående medan jag läst. Hon hade svettpärlor i pannan, längs slöjans kant. Luften var varm och tät, som om vi fortfarande väntade på det åskväder som aldrig kom. Jag la ifrån mig papperen.

"Hur långt har du kommit?"

"Till... grishuvudet."

"Tycker du om det?"

"Nej", sa jag. "Men du kan skriva", la jag till, vilket fick henne att le, avväpnat och bortkommet.

"Jag skrev en massa på sensogram."

"Du skriver att ni var sufier?"

"Det var mest mamma som höll på med det", sa hon. "Hon brukade samla en grupp systrar som gjorde _dhikr_ hemma hos oss på kvällarna."

"Men ni hatar sufismen."

"Vilka vi?" sa hon.

"Daesh", sa jag, och hon tittade bort, avvisad, kanske skamsen.

Ordagrant betyder ordet _dhikr_ åminnelse, fast det handlar lika mycket om att glömma. Man upprepar exempelvis Guds namn eller trosbekännelsen som ett mantra, för att glömma världens damm, söka sig mot ett trancetillstånd, ett paradisiskt tillstånd, före historien, före identiteten.

Jag korsade benen, väntade.

De föregivet ortodoxa former av islam som delvis är en sorts mörka spegelbilder av moderniteten bekämpar mycket aktivt de praktiker som ibland går under namnet sufism, däribland många former av _dhikr:_ man förbjuder dem i moskéer, märker de som utövar dem som avfällingar, bränner deras böcker och förstör de gravar som vissa av utövarna håller för heliga.

Hon sa, utan att titta på mig:

"Alltså. Jag mindes inte allt det här som jag skriver om när jag var med Amin och Hamad. Jag mindes inte vem jag var eller var jag kom ifrån. Annars hade jag ju hatat dem."

Läkaren satt kvar i sitt hörn och betraktade flickan. Jag väntade mig ofta att han skulle säga något, när han som nu rörde på huvudet en aning eller harklade sig, men han förblev iakttagande, stum.

"Vad var det du såg hos dem? Hos Amin och Hamad?" sa jag, och hon svarade:

"Jag drogs till dem av en kraft som..." Hon hade fortfarande inte lyft blicken från sina händer, ett finger rörde sig, kliade över andra handens ovansida. Hon avslutade aldrig resonemanget, sa istället: "Jag såg Amin på spårvagnen en dag, och jag visste vad han hette. Jag bara visste, förstår du? Du heter Amin. Och jag tyckte att jag kände till varje linje i hans ansikte. Så jag följde efter honom in i en port och vi började prata i hissen." Någon stor känsla skalv till kring de sänkta ögonen. "Det var så vi möttes."

Hon tystnade, satt kvar mittemot mig. Skymningen kom där ute, över samhället, kornblå med en ton av silver och efterlängtad svalka. Jag lyssnade till byggnadens dova, obestämbara ljud – vatten som strömmade i ledningar eller fläktslammer, fotsteg någonstans över oss.

Jag hade läst olika versioner av hennes möte med Amin i diverse artiklar. De hade lärt känna varandra rätt snabbt efter att hon anlänt till Göteborg, och inlett ett förhållande.

_Jag kände till varje linje i hans ansikte._ Förälskelsen har nog alltid det där elementet av galenskap i sig. Det hade varit så för mig med Isra, när vi möttes på universitetet där hon fortfarande arbetade, många år tidigare.

"Profeten", sa hon efter ett tag, och mötte min blick, till slut, uppfordrande på sitt hemliga och halvt bedjande vis.

_"Salla llahu 'alay-hi wa-sallam",_ sa jag – må Guds välsignelser och fred vara med honom.

"Han fann en man gråtande", sa hon. "Solen hade gått ner utan att mannen hunnit be eftermiddagsbönen." Det här var en _hadith,_ ett av tiotusentals vittnesmål om Profetens liv och gärningar som finns insamlade i böcker och muntliga traditioner. Jag råkade känna till den här berättelsen, som handlar om Guds makt över tiden, och fortsatte den:

"Profeten bad till Gud att mannen skulle få möjlighet att be bönen i tid."

_"Salla llahu 'alay-hi wa-sallam",_ sa hon.

_"Salla llahu 'alay-hi wa-sallam._ Och solen steg på nytt över horisonten", sa jag. Jag trodde, som många muslimer, att detta hade hänt, att det var ett historiskt faktum: de två männen hade hukat sig i öknen, solen hade stigit i väster och fått deras skuggor att dra sig tillbaka, baklänges in i deras kroppar. Baklänges in i historien.

"Alltså jag menar inte att det var Gud", sa hon.

"Som skickade dig bakåt i tiden?"

Hon vred huvudet, kastade en blick mot fönstret. I rummets djupa stillhet verkade rörelsen hastig och yvig.

Det hade blivit dags att utföra kvällsbönen. Kanske var det den hon tänkte på.

"Det händer att jag drömmer saker som måste ha hänt i hennes barndom", sa hon. "Den där tjejen från Belgien som de säger att jag är."

"Vad drömmer du?"

"Korta scener. En man kastar upp mig i luften och fångar mig. Jag går på en strand, mina tår gräver ner sig i sanden."

"Så du vet att du är hon nu? Annika?"

Hon ryckte på axlarna, sa:

"Jag vet att den här kroppen en gång hette så, och bodde i Belgien, och sen blev torterad. Men jag vet också att jag inte är hon. Jag är någon annan, någon som kom hit från framtiden. Hon Annika kanske skulle ha dött om inte jag hade vaknat i hennes kropp. Hon kanske dog i min värld, istället för Amins syster, eller nåt sånt."

Jag hummade till svar. Hon hade uppenbarligen tänkt en del på detta.

Jag hade haft svårt att sova flera nätter och kände tröttheten stiga bakom ögonen som ett flimrande, vasst brus. Men det var också något annat som störde, en outredd oro som arbetade i mig medan jag var där.

"Du minns ingen – tidsmaskin?" sa jag, och var tvungen att skratta åt ordet, men när jag senare lyssnade på inspelningen insåg jag att jag precis där ledde bort samtalet från verkligheten: flyttade fokus från det faktum att hon, trots allt, var en flicka från Belgien, tillbaka till hennes vanföreställningar.

Det var på grund av det oklara i mig själv. Det jag inte lyckades fästa blicken på, det som både hade skrämt mig och fått mig att återvända.

Jag trodde länge att det bara var skrivandet.

"Jag hamnade på en plats, i slutet", svarade hon. "Men det är svårt att ordna händelserna i huvudet. Det är därför jag skriver ner dem, också." Hennes blick föll på bunten med papper i mina händer och jag anade då en mer välbekant oro i henne: även om det rörde sig om inbillning hade hon blottat något eget där.

"Varför kom du tillbaka?" sa hon. I tystnaden mellan oss blev jag på nytt medveten om bruset av vatten och fläktslamret. En röst kom genom golvet eller väggarna, ett avbrutet skrik. Platsens karaktär av väntrum. Hades. Min blick fastnade på ett märke i väggen där någon måste ha vräkt in en möbel. Det kunde också vara märket efter en skalle eller armbåge.

"Jag kom tillbaka på grund av det som hände inne på Hondos", sa jag. "På grund av det du gjorde den kvällen."

Hennes blick mörknade då, och drev bort mot fönstret, mot kvällen där ute.

Hon släcker mobilens ficklampa.

"Är batteriet slut eller?" Amin låter knivbladet sjunka, utmattad, som om han har hämtat kraft ur ljuset och nu inte längre förmår lyfta ens den lilla kartongskäraren.

Han håller fortfarande i Göran Lobergs hår, försöker liksom få ett ordentligt grepp, och hon tittar på handen som krafsar i den svettiga, vita kalufsen och tänker att Amin ser ut som om han klamrar sig fast över en avgrund.

Poliserna ropar i en megafon där ute i vinterkvällen. Den förstärkta rösten är svår att tyda. Något om att tala. Tala med oss.

Hon märker att Amin kisar och anstränger ögonen för att se henne i den mörka lokalen.

"Du blöder näsblod igen", säger han. "Varför filmar du inte?"

Omöjligt att svara. Kan knappt tänka det. Framtiden. Hon kommer ifrån fucking framtiden.

Görans fötter halkar i blodet. Mumlande stön bakom silvertejpen.

"Nour?" säger Amin, detta namn som han har gett henne, men som inte är hennes, som är namnet på hans syster, flickan som dog i ett badkar i den här världen, men som var med här i hennes värld, istället för hon.

"Jag minns dig." Hon lyfter mobilen. "Härifrån. Från den här filmen."

"Vad snackar du om?"

Hon säger det till Amin, som ibland sa till henne att hon var en död syster som hade kommit tillbaka – hon säger:

"Jag kommer inte härifrån."

"Från Göteborg?"

Hon bara säger det nu.

"Jag kommer inte ifrån den här tiden." Hon får sprängande huvudvärk, den gör det svårt att tänka. Hon drar tröjärmen längs överläppen men känner hur hon bara smetar ut näsblodet mer över ansiktet.

Hon skulle vilja sjunka ihop på golvet och gråta, för allt. För Liat och mamma och pappa.

"Vi kommer att väcka Europas muslimer", säger Amin – det är bara Hamads ord, de betyder ingenting längre.

Amins pupiller är stora och svarta, han ser ut som om han går på syra eller nåt.

De står mitt emot varandra, en aning hukade i blåljusen och med larmet utifrån gatan skallande i lokalen. Gisslan hukar sig runt dem med sina svarta huvor. Hon tänker att de ser ut som såna där bödlar från riddartiden – såna muskulösa snubbar med en fet yxa.

"Amin. På något sätt har jag kommit hit ifrån framtiden."

Hon tycker att rummet vänds ut och in, att hörnen buktar inåt, och stapplar ett steg bakåt för att inte falla omkull.

Hon minns. Hon blundar och ser duvorna som steg i en applåd framför den flimrande reklamskivan nere vid busskuren. Framför Amins ansikte. Hon är nära att ramla baklänges igen, och en vass egg drivs in mellan ögonen. Hon minns allting. Gångbron. Rummet med aluminiumlådorna. De två tomma gungorna som svängde i vinden.

Jag skriver till det hos dig som vi förlorade hos oss själva. Skriver till dina ögon, till dina ögonfransar, dina läppar och kinder, till din tunga.

Jag och mamma klättrade över de branta strandklipporna och kastade oss tjutande ut i vågornas snöiga, gröna explosioner. Vi tyckte om att bada sent på hösten, när vi fick vara ensamma. Tog ett par simtag ut i det kalla vattnet med hackande tänder, återvände sen och kravlade blåfrusna upp över alghala stenar.

Vi satt insvepta i våra handdukar, och mamma, som äntligen hade börjat hämta sig lite från depressionen, tittade ut över havet och sa:

"Det finns träd där ute, under ytan."

"Träd?"

"Allt som finns på land har sin motsvarighet i havet. Det finns berg i havet. Stormar som drar fram under havets yta."

Det där var sufism, yani mystik.

En mås dök över oss och steg samtidigt uppåt ur den mörka, gungande havsytan, bilden fladdrade som en vit duk. Havet, tänkte jag, var kanske himlen som det sas att våra handlingar kastade ekon i.

"Det finns sjöhästar", huttrade jag, halvt på allvar och halvt som ett skämt. "Sjögurkor." Det där sista fick mamma att skratta.

När eftermiddagsbönen kom använde vi våra handdukar som bönemattor, och när vi bugade oss kände jag att Guds avtryck fanns i klippans skrovliga yta och i havets och vindens dån. Medan vi ännu satt på knä vände hon sig mot mig. Hon drog sjalen av huvudet och håret blåste runt hennes ansikte, och i det ögonblicket tyckte jag att hon såg lika uråldrig ut som klippan vi satt på, och det var som om jag inte kände henne alls.

"Vad som än kommer vill jag att du ska minnas en sak", sa hon. Regnmoln hade samlats i mörkblå och svarta skikt bakom henne, och mellan oss fanns något som hade med Gud att göra, men också med att vara två människor den stunden i historien, två muslimer i Sverige, sjutton år efter attacken mot Hondos, och hon sträckte ut en hand och rörde vid min kind och vinden tilltog och hennes leende skrämde mig. "Kom ihåg", sa hon. "Vi är en kärleksdikt."

Hon försvann samma kväll. Hon brukade gå ut på promenader när det stormade eftersom hon då fick vara för sig själv på gatorna, och när hon hade varit ute i två timmar och inte svarade i sin mobil tog pappa på sig sin röda regnrock och gick bort över fälten bortom pilträdet, och jag gick åt andra hållet, mot torget och busshållplatsen. Efter ett tag kunde jag inte låta bli att ropa:

"Mamma! Mamma!" Min röst kändes svag och liten, den svaldes av mörkret som något som sjönk ner i svart gyttja och var borta.

När jag kom till gångbron där jag och Liat brukade stå och spotta såg jag en väktarbils gula lampor flamma i regnet och fylldes av hemska föraningar.

Sprang ut på gångbron.

Hon låg på rygg över en motorhuv där nere, huvudet var insjunket i den krossade vindrutan. Nån hade knuffat henne. Jag såg in i den halvöppna munnen. Regndropparna som föll in mellan läpparna verkade slockna och försvinna.

Jag snubblade ner genom buskarna, ut på bilvägen, och ljusen som sjönk i den våta asfalten fick mig att tänka på det där hon hade sagt vid havet, om typ spegelvärldar, och jag fick en känsla av att tiden gick baklänges, eller åt något annat håll, åt sidan.

Bilen som hon hade landat på när hon blev kastad över broräcket måste ha sladdat, för den stod snett, mitt över vägen. Ett par andra bilar hade stannat i vägrenen och regnet hängde som folietrådar i framlyktornas ljus.

Allt var fel.

Någon tutade gång på gång – ilskna, utdragna signaler som skar igenom vinden och regnet.

Balagan.

Balagan, mannen.

Förutom väktarbilen, som spärrade av trafiken, var en ambulans där, men istället för att hjälpa mamma stod ambulansmännen och bläddrade i något som jag förstod var hennes pass – kollade av det mot en mobil. Jag tror att hennes försäkringar inte gällde eftersom hon var sverigefiende, och att de försökte avgöra vem som skulle betala för hennes vård. Reflexbanden på deras kläder lyste.

Jag hade klättrat upp på motorhuven. Jag minns att jag bad till Gud medan jag halkade omkring över den blöta plåten. _Ändra det. Gör allt annorlunda._ En väktare såg mig och sprang fram.

"Hon lever", sa jag. "Hon lever fortfarande." Jag lyfte hennes huvud, som påminde om ett bylte blöta tygstycken, och jag minns att väktaren svarade något hårt och befallande, men att orden inte fäste i mig.

"Mamma", sa jag, och hon märkte att jag var där och hennes läppar rörde sig och hon sa:

"Det finns ingen gud." Hennes ögon liknade dimmigt glas, vattnet rann ur hennes kläder och hår, ut över motorhuven, i rosa bäckar, och hon sa:

"Det finns ingen gud utom Gud."

Väktaren drog bort mig, och löven som vinden rev ner över bilvägen såg ut som flagor av aska som blåste upp ur en eld.

I Hondos skyltfönster låg en rad inplastade franska seriealbum, med olika omslag som kombinerade en kromblänkande, kitschig framtidsestetik med en stenåldersvärld, alla vagt pornografiska och prissatta i tusenkronorsklassen.

Jag stoppade min kufi i axelväskan innan jag klev in genom dörren.

Strax före stängning, få kunder. Jag hade hoppats kunna växla några ord med ägaren, Christian Hondo, som varit närvarande under kvällen den sjuttonde februari, men han syntes inte till.

Jag hade gått förbi butiken oräkneliga gånger, men aldrig varit inne i den. Lokalen var mindre än vad jag hade föreställt mig när jag sett den på foton, knappt större än ett vardagsrum. Jag bläddrade i en serietidning, ett nummer av X-Men som jag hade läst som barn, och såg mig omkring.

Jag tittade mot hörnet där flickan stått med mobilen och filmat Amin.

Där hade den svarta flaggan hängt.

Scenen.

En känsla av att jag kunde bli avslöjad, påkommen med mina tankar.

Jag gick bort till platsen, skrapade med skosulan över golvet, undrade om det hade bytts ut eller om Göran Lobergs blod bara hade skurats bort.

"Vi stänger strax", sa kvinnan bakom kassadisken, som trots att det var en varm septemberdag var klädd i flera lager svart – en klänning med spännen och läderremmar över bröstkorgen och armarna.

Jag tittade upp i taket och hittade det lilla kulhålet nära utgången, där Amin hade avfyrat pistolen.

Jag ville uppleva något som skulle ge mig klarhet, få mig att hata flickan på Tundra.

Jag gick fram till kassadisken med serietidningen jag bläddrat i, mest för att ha en ursäkt för att tala med kvinnan bakom disken.

"Jobbar inte Christian idag?"

Hon slog in priset, som jag inte hade kollat, och som var betydligt högre än vad jag kunnat tänka mig.

"Han jobbar inte här längre", svarade hon.

"Har han sålt butiken?"

Hon gav mig en rutinmässigt avvisande blick. Människor måste komma in och fråga efter Christian Hondo ett par gånger i veckan, av skäl som alla hade med händelserna den sjuttonde februari att göra, och jag anade att hon tänkte be mig lämna butiken.

"Jag skriver en bok om det som hände här", sköt jag in. "Jag är författare."

"Och du vill prata med Christian?"

"Om det är möjligt?"

Hon höll fortfarande i min serietidning. "Den här", sa hon. "Ville du verkligen köpa den eller?"

Christian Hondo bodde ett kvarter ifrån butiken, som han fortfarande ägde. Kvinnan stängde, låste, och ringde honom ifrån en thairestaurang på hörnet – det ingick tydligen numera i de anställdas jobb att varje dag lämna en kasse hämtmat hos honom efter stängning.

Jag bläddrade förstrött i mitt alltför dyra barndomsminne medan de talade. Hondo måste ha frågat vad jag hette, för kvinnan bad mig upprepa mitt namn och sa det sen i mobilen. Hon väntade – jag gissar att Hondo gjorde en googling.

Hon köpte två rätter thaimat och förklarade, utan att jag frågade om det, att Hondo sparade den ena till nästa dags lunch. Jag var noga med att inte låta henne se min kufi när jag stoppade serietidningen i axelväskan.

Hondos lägenhet var belamrad med planscher, böcker, lösa papper, skulpturer, skräp.

Vi satt i köket. Kvinnan från butiken hade lämnat maten och gått.

"Jag kommer sällan ut nuförtiden", sa Hondo, som åt direkt ur kartongen, med de stickiga träpinnarna som hade följt med maten – en nudelrätt med böngroddar och ägg. Med tillgjort formell ton, menad att driva med honom själv, la han till: "Matning av ägaren ingår numera i anställningskontraktet."

I fönstren, mellan västra centrums kontorsbyggnader och hyreshus, passerade en Danmarksfärja, sakta framglidande i hamnen.

"Är det på grund av det som hände den sjuttonde februari?"

Hondo snurrade upp nudlar på pinnarna, sörplade i sig dem. Möjligen var min fråga alltför framfusig. Jag fick intryck av att han övervägde att antingen ljuga eller be mig gå.

"Man skulle kunna säga", sa han, "att jag lider av en viss... ochlofobi." Han vispade runt med ätpinnarna i tomma luften. "Rädsla för folksamlingar." Han skrattade manierat. "Fobi för att besöka platser där terrorister kan slå till."

Han var rödmosig i ansiktet, med ett framträdande överbett, och var klädd i t-shirt och jeans, runt fyrtio år gammal. Han hade tics kring munnen, och något fick mig att tro att han brukade prata för sig själv, hålla långa monologer till den tomma lägenheten.

"Känner du hat?"

"Hat?"

"Motvilja? Hämndlystnad?"

Han gick ut i vardagsrummet och hämtade en stor konstbok som han la framför mig. Målningar i sjuttiotalsestetik, alla politiskt provocerande med en sexuell underton. Könsorgan i svenska flaggans färger, kungahuset i underkläder.

"Jag ställde ut det här på nittiotalet." Han satte en slinga av sitt långa hår bakom örat för att hindra att den hamnade i maten. "Rätt banalt, kan man tycka." Jag vaggade huvudet från sida till sida i en halvt bekräftande nick. "De försökte bränna ner butiken", sa han. "Skinheads var det på den tiden." Han sög i sig ännu en munfull nudlar. "Jag hatar inte människor. Jag vill skaka om deras föreställningar om världen. Deras antaganden om moral, om nationen. Om sig själva. Du har läst de Sade?"

"För länge sen. På universitetet." Han gestikulerade med ätpinnarna igen, bjöd liksom in mig att fylla i resten själv.

"De ville döda mig", sa han. "Jag vill bara döda Gud."

När han hade ätit klart hämtade han en medicinburk ur ett köksskåp, skakade ut tre små gula cylindrar i handen och sköljde ner dem med ett par klunkar läsk. Jag läste på burken, som han lät stå framme: en ångestdämpande substans.

Han frågade mig inte om den bok som jag hade påstått att jag skrev, vad den skulle handla om, eller vilka andra människor jag träffat. Jag stannade inte länge. Jag frågade en del om attacken, om vad han mindes, men mest för att jag trodde att det förväntades av mig. Han följde mig inte till dörren när jag skulle gå, utan stod i vardagsrummet och väntade nervöst medan jag knöt skorna i hallen. Det slog mig att kvinnan som arbetade i butiken hade haft egna nycklar, själv öppnat ytterdörren och kommit in.

Jag minns hans ansikte som kikade ut på mig genom den avsmalnande springan när jag stängde bakom mig.

"Hur är det med familjen?"

"Alhamdulillah", sa Mido. Vi gick i allén på Vasagatan, under de gulnande trädkronorna. Vi var på väg från en visning av Midos senaste film, en dokumentär om flyktingkatastrofen kring Medelhavet.

Han var en vän sen många år, politisk aktivist snarare än filmare, ursprungligen från Egypten.

"Hur är det själv?"

"Alhamdulillah", ekade jag. Det var sen eftermiddag, många människor i rörelse, med cyklar, barnvagnar, portföljer. Midos film hade väckt något i mig. Bilderna av rangliga båtar som anlände till de hala, svarta klipporna. Ett brandgult fält av tomma flytvästar som gungade i dyningen. Människor på flykt undan sina länder. Det var någon dag efter det märkliga besöket hemma hos Christian Hondo.

"Fast man är orolig, du vet?" sa jag.

"För vad?"

"För hur världen ser ut." Jag hade inte nämnt mina besök på Tundra för någon annan än Isra, och visste inte hur jag skulle börja tala om flickan, om hennes text, om boken jag kanske tänkte skriva. "För hur det kommer att se ut i Sverige om fem år."

Mido fällde upp sitt kavajslag. Han var något år äldre än mig och hans axellånga, svarta hår hade blivit gråsprängt.

"Vi får kämpa, bror", sa han. "Vi får berätta våra historier för svenskarna."

"Ja", svarade jag tafatt. Jag hade alltid beundrat Midos patos och rättframhet, som en gång i tiden tvingat honom att fly från Egypten – han hade gjort kritiska filmer om regimen som styrt landet före den arabiska vår som sen blivit höst och nu kanske också en arabisk vinter.

"Tittar du aldrig på dina barn...", sa jag, men min röst stockade sig. Jag var förvånad över hur svårt det jag ville säga var att formulera.

Mido hade målat sig kring ögonen med kolpenna, svarta linjer som framhävde de nästan blåtonade ögonvitorna. Han betraktade mig undrande.

"Tittar du aldrig på dem och undrar om de kommer att kunna leva sina liv här?" sa jag.

"För att de är muslimer?"

"För att människor är rädda, och för att de till slut kommer att göra vadsomhelst för att slippa vara det."

Trädkronorna bakom Mido – alla de tusentals gulnande, lysande löven liknade, tyckte jag, målade kyrkfönster.

Jag skriver till dig som ännu har ord för det som händer dig, och vars hela värld alltså ligger innesluten i min.

Dina ord, omringade av allt det jag inte kan säga.

Jag stoppade en halv potatis i munnen. "En tjej i min klass har en brorsa som är sånt dära." Tuggade länge innan jag svalde. "Riddarhjärta."

Pappa la ner sina bestick, satte armbågarna i bordet och pressade med fingrarna mot huvudet, som om han behövde hindra det från att sprängas. Jag petade i maten, väntade på att han skulle säga nåt. Jag ville att han skulle be om namn och adress till tjejen i min klass för att kunna gå och hämnas på hennes brorsa.

Väktarbolaget som skötte trafiksäkerheten i vårt område hade bestämt att mammas död var ett självmord, så polisen gjorde inget. Men jag visste att någon hade knuffat henne. En av dem. Ett riddarhjärta. Kanske mannen med den svarta hunden, som jag aldrig mer såg.

"Hon är martyr", sa pappa, med ett stumt, likgiltigt tonfall. "Martyr." Ordet var ljudet av en port som slog igen inuti honom.

Rummets väggar var täckta av repiga aluminiumfack. En vaktmästare i blå overall hade släppt in oss, och när pappa visade vår sifferkod plockade mannen fram en stor nyckelknippa, bläddrade ett tag bland nycklarna och vred sen om ett lås, drog ut en låda och ställde den på ett bord.

Pappas händer skakade när han öppnade locket. Jag minns att det skramlade och att jag tänkte på hur hans händer hade skakat när han läste sin dikt om _sharia_ för svenskarna.

Det som låg i lådan såg ut som vulkansand eller nermalda svarta kritor, och vi stod länge och bara stirrade på det.

Vaktmästaren rasslade otåligt med sin nyckelknippa.

Pappa förde ner handen i lådan och silade det dammande stoftet mellan fingrarna. Eftersom mamma var sverigefiende kunde hon inte begravas i Sverige, så de hade bränt henne, typ automatiskt, trots att hon var muslim.

Vi backade undan och ställde oss i rummets ena hörn, och vaktmästaren satte tillbaka lådan i väggen.

Jag minns att pappas händer var svartgrå av askan, och att han inte visste vad han skulle göra med dem när vi gick därifrån, om han skulle borsta av dem mot kavajen eller stoppa dem i fickorna eller kanske kyssa dem.

Det var den vintern jag fick Liats jacka, eftersom pappa slutade jobba och vi inte hade råd att köpa en ny fastän min gamla var fett luffig.

En kan faktiskt säga att det blev jag som tog hand om oss helt och hållet. Städade och fixade mat och sånt, fryspizza och chips och om jag skulle göra en lista över sega grejer som hände efter mammas död skulle de där slabbiga pizzorna som vi åt vara nummer fyra och nummer tre skulle vara att pappa inte bad längre. Nummer två kunde vara att han började slarva med sitt insulin så att hans syn blev så dålig att han ibland inte såg mig och ropade mitt namn högt när jag var i samma rum. Wallah fick mig att känna mig som ett spöke.

Gick hemåt från hållplatsen med Liat en kväll. Vi hade varit i gallerian. Stannade och la mig ner på asfalten. Hon stirrade på mig och sa ey. Hon sa ey vad håller du på med, men jag svarade inte, bara låg där och lät kölden ur jorden krypa upp genom jackan, ut i mitt liv, och då gjorde hon samma sak, och tog min hand, och vi låg där länge, tysta bredvid varandra, och såg hur hålskivan av mörker och stjärnor snurrade bort över oss, och jag kände tårarna frysa till snö i mina ögon.

Jobbig grej nummer ett. Pappa satt vaken på nätterna, krökt över sin dator, och skrev. Ingen nyhetssajt ville publicera texten, så till slut la han ut den i nätverket själv, och jag läste den och förstod att han höll på att tappa det. Han skrev att vi blev utplånade eftersom det fanns en spricka rakt igenom Sverige. Han skrev att språket hade gått från att vara en gåva från Gud till att bli Djävulens verktyg.

Han hade för många ord och alla var fel.

Han signerade inte medborgarkontraktet den våren, och eftersom han blev sverigefiende och de skulle leta efter honom för att sätta honom i Kaningården lämnade vi vår lägenhet och flyttade in hos några han kände, ett par som hade varit med den där vårkvällen när han läste upp sin dikt.

Det var året när iWatch 15 kom.

Han sa till mig att jag måste vakta så att ingen följde efter mig när jag gick hem från skolan.

Ibland när jag inte orkade med honom sov jag över hos Liat.

Jag tänkte att tiden var Guds eld som förintade allt.

Längs cykelvägarna gick män i reflexvästar med maskiner som blåste undan förra årets döda löv i små snurrande cykloner.

Skolkuratorn knäppte händerna på bordet framför sig.

"Tvingar din pappa dig att göra saker?"

"Typ vad för saker?"

"Jag ser ju att du ofta har din mössa på dig ungefär som en slöja, till exempel. Nerdragen sådär över håret." Han hade piercing i underläppen och skjortärmarna var uppkavlade så att tatueringarna på hans underarmar syntes. Japanska demoner med horn och stirrande, runda ögon. "Får du välja det själv?"

"Jag är muslim om du inte har fattat det."

Egentligen hade jag automatiskt blivit sverigefiende samtidigt som pappa, men det fanns en lag om att även barn till sverigefiender måste få gå kvar i skolan, yani få del av den svenska kulturen, och väktare fick inte hämta barn på skolan och ta oss till lägren, så jag var typ safe där.

"Var bor ni någonstans nu?" sa kuratorn, och jag tänkte verkligen berätta, eller hur, så att han kunde skriva in det i samma register som säkerhetsföretagen hade tillgång till? Jag smackade med mitt tuggummi för att visa hur mobbad han var. "Får du ha pojkvän?" sa han. "Varför skrattar du?"

"Jag tänker på att jag ska berätta om dig för min bästa kompis."

Liat la sig baklänges i gungan. Hon hade färgat sin lugg i samma ljusblå nyans som Oh Nana Yurg hade i videorna till sin nya akustiska spellista.

"Fatta skönt att aldrig behöva se skolan mer. Slippa alla de där offren." De blå hårtofsarna fladdrade som tändarlågor. Filmen med Amin spelades upp borta på busskurens reklamskiva, han tittade på mig och sen dök den där textremsan upp.

_Allting kunde ha varit annorlunda._

Blundade. Mamma vid havet. Hon sträckte ut en hand och rörde vid mig. När jag tittade igen tyckte jag att det fanns något slutgiltigt i dammet som blåste omkring, att nåt viktigt var över.

"Vi då?" sa jag.

"Vad är det med oss?"

"Kommer vi alltid att känna varandra?"

Liat sträckte upp benen i luften och kollade efter fläckar på sina sneakers, ett par Balenciagakopior i ljust läder som hon fortfarande försökte hålla rena, fast ena sulan höll på att lossna.

Borta vid busskuren lyfte Amin kniven mot Göran Lobergs hals och skärmen blev svart igen.

"Alltid", sa hon.

Jag är inte säker på hur länge vi bodde hemma hos pappas vänner, om det var ett par veckor eller ett halvår, men det blev strul med dem till slut: de visade ett mail med en varning från hyresvärden där det stod att de skulle bli vräkta om vi bodde kvar.

Jag minns att vi satt vid köksbordet och att deras blickar vädjade om att vi skulle ge oss av, ut i tomheten, så att de kunde fortsätta sina liv.

Vi kunde inte sova den natten. Vi hade våra madrasser i deras vardagsrum och pappa satt vid den öppna balkongdörren och pratade. Jag har svårt att komma ihåg exakt vad han sa. Avstånd. Ett avstånd hade kommit in i allting, sa han. Hans försök att sätta namn på tomheten, som när han skrev den där otäcka texten. Jag hade filten uppdragen under hakan och tänkte att han kanske pratade med dem som hade tyckt om hans böcker för längesen, eller med mamma. Han sa att Djävulen var ett avstånd. Avstånd från Gud. Nåt sånt. Det var hans sorg, bara. Hans torn som han byggde. Jag minns att hans röst och stirriga handgester skrämde mig, att han till slut tystnade mitt i en mening.

Någonstans ute på gården skällde en hund.

"De anmälde sig själva till hyresvärden", sa han, "du förstår det va?"

Vi hamnade i moskén med de blågula koranerna, där pappa en gång hade sökt upp mannen som skulle smuggla oss till Tyskland. Tydligen fanns det en bakdörr utan kameror, och ett hemligt rum på övervåningen. Vi bodde ihop med runt tio andra familjer, inträngda huller om buller med våra sängkläder och väskor.

Pappa satt ofta med männen och läste Koranen – inte den blågula som låg i travar i bönerummet, utan den riktiga, som folk hade haft med sig själva.

Jag sov halva dagarna nu när jag inte längre gick i skolan. På kvällarna smög jag ut genom bakdörren och gick till en kiosk och köpte energidricka. Våra mobiler var avstängda sen pappa hade blivit sverigefiende, men det fanns en mobil i moskén som en fick låna, och jag ringde Liat under mina promenader.

"När kommer du tillbaka?" sa hon, och jag sa att jag inte visste, men snart, _inshallah._ "Har du hört vad de säger om Oh Nana?"

"Vi har typ inte nätet här", sa jag, fast sanningen var att jag ändå inte hade brytt mig om att kolla nyheter om Oh Nana Yurg sen mamma dött.

"De säger att hon inte finns", sa Liat. "Att hon bara är ett datorprogram."

"Balagan."

"Det är överallt på nätet. De säger att ett företag skapade henne och att ett dataprogram skrev alla låtar." Jag märkte att Liat försökte låta som om hon inte trodde på det, men att hon egentligen var fett chockad. "Alltså de påstår att det bara var ett hologram som uppträdde på hennes konserter."

Jag visste inte vad jag kände. Jag var inte besviken. Inte ens förvånad. Jag var ingenting, kanske. Liat fortsatte prata, och bytte ämne så småningom, berättade vilka i klassen som varit i slagsmål och vilka som var ihop nu, men det var som om hon pratade om saker som hände i ett land långt borta.

Jag köpte min energidricka i kiosken, och fastän det var farligt för mig att vara ute dröjde jag kvar. Jag såg ånga ryka ur tvättstugeventiler. Jag tänkte på Oh Nana Yurg, som jag hade älskat så mycket.

Några av de som gömde sig i moskén hade varit i Kaningården tidigare, och var mer rädda för att återvända dit än vi som ännu aldrig hade varit där. En kvinna i mammas ålder som brukade trösta mig när jag grät halvt i sömnen, sa att Kaningården var en plats där det inte fanns någon sanning, och jag såg i mitt inre ett jättelikt, roterande hål bakom stängslen och höghusen, en tomhet omgiven av en virvelstorm av kringblåsande löv, tegelstenar, vägskyltar och människor. En lögn.

En grupp killar lagade soppa åt oss, de hade den i bagageutrymmet på en minibuss, rykande linssoppa som de slevade upp i papperstallrikar varje kväll, fem bröder med skägg som gamla gubbar.

Liat pratade om killar och hur ruttna svenskarna i klassen hade blivit mot henne, och om hur mycket hon längtade efter att skolan skulle vara över, och när jag inte svarade andades vi tyst i varandras öron och sa sen hej då.

Städer av frost klättrade över det hemliga rummets dåligt isolerade fönster.

En morgon hörde jag röster från bottenvåningen – höga skrik på både arabiska och svenska, hjälp, det här är en demokrati, vi har rättigheter, vi är svenska medborgare, och kvinnan som brukade trösta mig när jag grät kom springande in i rummet och kastade sig ut genom ett fönster, och drog med sig gardiner och persienner bakom sig, i en bruten vinge av tyg och rasslande aluminiumskivor.

Vi fördes ut på parkeringen, där ambulanser och bilar från olika säkerhetsföretag hade kört in. Pappa var klädd i den långa, muslimska skjortan som han brukade sova i, den snodde sig runt hans ben och fick honom att snubbla när en väktare föste honom framåt. Hans blick mötte min precis när han klev in i en vit skåpbil.

Totalt balagan runt mig, oväsen och skrik. Kvinnan som hade hoppat genom fönstret låg fastspänd på en bår som två sjukvårdare bar. Hon drog i remmarna så att båren skramlade och verkade vara på väg att gå i bitar, men hon skrek inte. Hennes ena ben var skadat: benpipan stack ut ur huden som en skärva av ett avbrutet, rödstrimmigt ljusrör.

Jag hamnade i en skåpbil med fyra unga killar som var flyktingar från översvämningarna, blyga ungdomar från typ Nepal – de var inte muslimer men jag mindes dem från det hemliga rummet, där de hade hållit sig för sig själva, tystlåtna och artiga.

När skåpbilen stannade någon halvtimme senare och dörrarna öppnades befann vi oss i ett stort garage, och blev tillsagda att sitta ner på cementgolvet. Jag drog upp knäna mot kroppen och gnuggade armarna för att hålla värmen. Hade i alla fall fått med mig jacka och skor, till skillnad från många andra, som bara hade t-shirts och strumpor.

Skåpbilen försvann, fler anlände och ytterligare människor slussades ut i det ekande, underjordiska utrymmet, oroliga och frusna. En grupp väktare i blå uniformer stod vid en hissdörr och pratade lågt med varandra, de skrattade åt något flera gånger, och efter ett tag förstod jag att de kommenterade tjejer, hur vi såg ut och sånt.

Ungefär hälften som samlades upp den morgonen kom från moskén, resten hade antagligen hämtats på andra platser där folk gömt sig, eller gripits i razzior på bussar och spårvagnar. De flesta var muslimer, men dessutom fanns flyktingar från översvämningarna och personer som jag tror var judar eller vanliga svenskar, yani politiska extremister, och en grupp tiggare från Sydeuropa. Jag sökte efter pappa men såg inte till honom. Då och då kom en väktare och ropade upp namn och förde med sig folk in i en hiss, och efter någon timme var det min tur.

Väktaren som förde mig genom garaget, med ett lätt grepp om min överarm, var svarthårig och såg ut som om han kunde ha en förälder från Afrika, och jag tänkte att han förrådde något som jag inte hade ord för.

Svenskarna hade bestämt att han var svensk.

Jag vet inte hur jag hamnade tillsammans med pappa igen, bara att jag stod i ett rum där en kvinna, som såg trött och utarbetad ut, lyste med en liten lampa i munnen på honom. Han var naken. Hans kläder låg i en hög på golvet. Jag minns ett skrivbord i ljust trä och en säng klädd i vita plastlakan, att kvinnan bar blå latexhandskar och stoppade ett finger i munnen på pappa och förde ner hans underkäke.

En man klädd i stickad tröja stod vid skrivbordet och antecknade saker på en platta, och när han frågade efter mitt passnummer vände sig pappa om och fick syn på mig. Han gömde sitt kön för mig. Jag kände tomheten trycka mot tinningarna. Kvinnan sa åt pappa att vända sig om och böja sig fram och jag kan fortfarande höra det våta, ödsliga ljudet av hans fotsulor mot golvet när han rörde sig. Jag minns rummets blänkande ytor. Som om det var inrett för att kunna spolas rent med en vattenslang. Kvinnan tog fram ett stetoskop och lyssnade på pappas lungor, och jag önskar att jag hade blundat, men jag såg hans ansikte, som hade blivit som vilken kroppsdel som helst, som en armbåge eller en fläck hud på magen eller låret.

Hans ögon stirrade in i väggen, alldeles orörliga, som om någon hade stuckit in långa nålar i pupillerna.

Hon höll ett snöre spänt mellan händernas utspärrade fingrar, i en sorts väv eller nätvagga. Nu nöp hon noggrant tag i det på två ställen och drog ut så att mönstret blev ytterligare invecklat.

En lek för att fördriva tiden medan hon väntade på att jag skulle läsa klart.

Läkaren hade skrivit och bett mig komma tillbaka. Tydligen blev hon mer öppen efter att ha träffat mig, och det hade bedömts att våra interaktioner var positiva för hennes tillfrisknande.

En osäkerhet kom över henne när jag la undan papperen utan att ens ha hunnit halvvägs igenom dem. Hon förjagade oron med en tvekande lekfullhet – bet tag i snöret och drog med tänderna ut en ögla som hon fick in pekfingrarna i, och spände ut en åttauddig stjärnform som hon tittade på mig genom.

Ett lätt duggregn viskade mot pansarglaset, mot klinikens väggar, mot takpannorna.

"Den här kontrollen som du skriver om", sa jag. "När de klädde av din pappa. Vad tror du att den handlade om?"

Hon höll snörstjärnan mellan sina händer och kikade på mig genom den, och istället för att svara på min fråga sa hon:

"Nån kanske gav mig i uppdrag att komma hit, till er tid, har du tänkt på det?"

Jag behövde sträcka på benen, reste mig och ställde mig vid fönstret. Björnmannen stod och rökte i skydd av ett utskjutande tak.

"Minns du något sånt?" sa jag. "Någon som ger dig ett uppdrag?"

"Nej."

"Men du tror att det är så?"

"Alltså jag vet vissa saker. Ett. Jag har rest bakåt i tiden. Yani, min själ åkte bakåt i tiden och hamnade i den här kroppen."

"I Annika Isagels kropp."

"Exakt. Två. Jag hamnade typ snett, i en värld där Amins syster har dött, och där jag var nära att ta hennes plats, också."

"Och varför har du kommit hit, menar du? Vad har du för uppdrag?"

"Att stoppa Amin och Hamad så klart, så att svenskarna inte börjar döda oss. Tror du inte det?"

När jag inte svarade henne tittade hon till slut bort. Hon sysslade med snöret, spände ut det i ännu en konstellation, höll sen fram det:

"Vill du vara med? Man ska vara två, egentligen."

Jag satte mig mittemot henne och följde hennes instruktioner för leken, nöp tag i rätt bit, drog ut, nystade in finger efter finger i formen som bildades mellan oss.

"Det var Liat som lärde mig det här, när vi precis hade träffats", sa hon, och visade mig ännu en form. Jag råkade snudda vid hennes fingrar.

En våg av ömhet vällde upp i mig, ofrivilligt men överväldigande. Jag hade kunnat börja gråta. Svalde hårt. Under ett par sekunder ökade regnets susande i intensitet, och sjönk sen åter undan.

Hon studerade mitt ansikte, frågande, men när jag inte sa något sa hon:

"Alltså den där undersökningen. Jag tror att den hade att göra med tomheten." Ibland när hon talade mumlade hon på det sätt barn gör när de är rädda att bli bestraffade. "Den fanns inuti orden, och gjorde så att det inte längre var skillnad på sånt som det skulle vara skillnad på. Yani en muslim och en terrorist. Eller en sjuksköterska och en väktare. Det var ingen skillnad mellan blodet i mina ådror och Amins kniv. Det var ingen skillnad mellan mitt hjärta som slog och bomberna som sprängdes i Algeriet."

Min dotter kastade en snöboll rakt upp i himlens knarrande och ändlösa stillhet. Jag betraktade henne där hon rultade fram i sin nylonoverall, med rykande mun bland gravstenarna, och kom på mig själv med att sörja att barnet hon var just den kalla, tysta vinterdagen, när vi besökte mammas grav – att det barnet skulle försvinna, eller redan nu var borta, utplånat av tiden.

Jag hukade mig vid den svarta stenen. Bad att mamma hade den frid jag saknade. Tittade ut över det kristalliska landskapet, på de gnistrande kraftledningarna och träden.

"Varför kom du hit?" viskade jag ner i skaren.

Hon hade inte berättat mycket om resan hit, eller om sin familj i Gambia. Jag visste att hon korsat Medelhavet illegalt, och när vi i moskén hade bett begravningsböner för församlingsmedlemmars släktingar som dött under liknande resor, hade hon alltid gråtit efteråt, hjälplöst hulkande.

Så småningom hade hon fått uppehållstillstånd, och blivit svensk, men hon hade varit rädd för myndigheterna här, rädd för banken, rädd för grannarna, och jag hade alltid tolkat det som en rest från hemlandet, en skugga som hon fört med sig över havet, men nu undrade jag om det inte var tvärtom, om inte rädslan hörde hit, till detta land.

"Varför kom du till Sverige?" Jag rörde vid stenen.

I islam tror vi att graven är en port till ett okänt rike, en barriär mellan detta liv och nästa. En dunkel spegel av livmodern. Vi tror att de döda väntar på att födas en andra gång, ur jorden, för att slutgiltigt dömas, och att deras tillvaro i graven beror på de handlingar de utförde i livet. Jag bad Gud att vaka över mamma under hennes prövningar där ute, i det okända.

Enligt en _hadith_ användes lera från just detta gravfält när hennes kropp skapades, i en gambisk kvinnas livmoder för snart ett århundrade sen. Det var alltid redan bestämt att hon skulle dö i Sverige och begravas här, i denna tjälfrusna mark. Stoftet skulle alltid återvända hit. Jag tittade upp i ljuset. _Vad är den då? Tiden. Jag vet inte. Ett landskap._

Jag fann bilder av Tundraflickan som barn, från skolfotograferingar och privata samlingar. En vanlig belgisk tjej. Hade tandställning ett par år i mellanstadiet. Föräldrarna var högskoleutbildade, väletablerade. Huruvida hon sympatiserat med Daesh innan hon kidnappats och förts till al-Mima förblev omstritt. Jag försökte få tag i hennes föräldrar. Mamman bodde kvar i Bryssel och jag ringde och mailade henne upprepade gånger utan att få kontakt. Pappan hade försvunnit efter attacken mot Hondos – helt enkelt flyttat utan att uppge sin nya adress. Det var inte så underligt att familjen var svår att få tag i – de hade alla förföljts av media och trakasserats av rasister.

Jag skrev till Amins mamma och Hamads föräldrar. Till skillnad från Amins pappa, som levde i Norge, bodde de kvar i Göteborg. Inget svar.

Göran Loberg befann sig på hemlig ort och hade livvaktsskydd dygnet runt, men jag skrev till en mailadress som jag hittade på hans blogg, och till förlaget som gett ut boken med hans karikatyrer.

Jag hade ännu inte bestämt mig för att skriva denna bok, men började ana att jag måste förstå något om flickan, om varför hon hade kontaktat just mig, och om vad som egentligen hade hänt inne på Hondos den där kvällen.

Jag berättade för Mido om mina besök på kliniken. Han blev förvånad, intresserad, ville komma dit med sin kamera, men jag sa att jag inte trodde att det var en bra idé. Jag ville bevara det som hade uppstått mellan mig och flickan, vad det än var.

Jag läste allt jag kom över om al-Mima. Det rörde sig egentligen inte om ett regelrätt fängelse utan om ett läger som under åren efter den elfte september hade uppförts i öknen utanför Amman. Såg fotografier. Vakttorn som bevakade ett antal modulbyggnader av betong och plywood. Militärtält som smällde i vinden. Flera rader gallerburar utplacerade i hettan. Ett landskap utanför lagen.

Främst hamnade misstänkta terrorister och så kallade "illegala krigare" från länder i tredje världen i al-Mima, men också flera europeiska och amerikanska medborgare sändes dit för att utsättas för förhörsmetoder som var juridiskt och politiskt omöjliga i hemländerna. Förutom Tundraflickan lär en svensk medborgare med ursprung i Somalia ha suttit där under en tid. Han fanns bara omnämnd vid ett tillfälle i svensk offentlighet: han angavs som källa till en artikel i Aftonbladet. Jag mailade journalisten med ett önskemål om att få komma i kontakt med honom, men svaret skulle komma att dröja länge.

Al-Mima hade stängts ner och jämnats med marken i samband med att en mängd dokument och filmer därifrån läckt till media.

I huvudsak visade det läckta materialet hur fångarna utsattes för förhörsmetoder bekanta från andra så kallade _black sites:_ skendränkningar, sexuell och religiös förnedring, bruk av hundar, elström, långvarig isolation, tvångsmatning. Men bland dessa mer välbekanta bilder gömde sig ett annat material, som föreföll vittna om en mer bisarr och svårbegriplig hantering. Det fanns fotografier som visade människor som låg på betonggolv med sladdar inopererade i kropparna eller fästa med sugkoppar över huden. På vissa bilder föreföll de utsättas för hjärnkirurgi i vaket tillstånd.

Vittnesmålen från al-Mima var ofta inbördes motstridiga och förvirrade: offren talade om att ha sprutats fulla med kemikalier och kopplats ihop med datorer, om nedsänkning i saltvattentankar och om sensorisk deprivation. Åtminstone tre offer hade beskrivit sina upplevelser i al-Mima i religiösa termer, och sagt att deras själar hade tagits ut ur deras kroppar eller att de blivit besatta av djinner – de osynliga väsen som enligt islams vidsträckta och mångdimensionella kosmologi lär vara skapade av ökenvind och eld före människornas tidsålder.

Fängelset hade inte bemannats av reguljära vakter eller militärer utan av personal från K5GS, och misstanken som hade riktats mot företaget, bland annat i rapporter från Amnesty och Human Rights Watch, var alltså att företaget hade använt fångarna i al-Mima som försökspersoner i någon typ av neurologiska experiment.

Majoriteten av fångarna hade försvunnit till andra former av inspärrning när fängelset stängts, och de få som återsett dagens ljus hade sällan varit i skick att på ett klart sätt redogöra för vad de utsatts för.

Det var där, i den jordanska öknen, på en gränsplats mellan teknologi och teologi, som flickan på kliniken hade hamnat i det okontaktbara, märkliga tillstånd som hon befunnit sig i då hon återbördats till Belgien.

Jag stod i vardagsrumsfönstret. Isra lekte med vår dotter nere på gården, flickan ramlade omkull i en snödriva och fick is och snö innanför overallens pälskrage som Isra skrattande borstade bort.

När vi fick henne var det som om all den sårbarhet som jag alltid känt inför världen, inför de andras grymhet, slutligen fick ett objekt. Hon räddade mig från att ha överlevt min uppväxt. Uppväxten som svart i Sverige. Hon räddade mig från Kaningården. Hennes och Isras skratt ekade mellan husfasaderna, de hade snöbollskrig.

När Tundraflickan reste sig upp ur sjuksängen i Bryssel, en sommarkväll, snöade det. Seriösa forskare avfärdade så vitt jag förstod fenomenet som ett besynnerligt undantag, en anomali.

Kanske betydde sammanträffandet ingenting.

Vad ville hon mig.

Vem var jag för henne.

Donna Haraway, som en gång hade författat portalverket cyborgmanifestet, skrev om genren science fiction, till vilken flickans vanföreställningar kanske måste räknas, att den var "en förhandling mellan världar", och jag mindes bilderna från al-Mima, och undrade om flickans texter inte gjorde just det som Haraway talade om: de förhandlade med den värld som hade gjort henne så fruktansvärt illa.

# 4

Jag minns inte hur vi till slut anlände till Kaningården. Jag vet inte om vi kom i bussar eller bilar, eller om vi gick till fots. Jag minns inte hur grindarna såg ut eller vilken färg väktarna hade på sina uniformer. Däremot kan jag beskriva grisköttet vi serverades varje dag. Varenda korvbit och påläggsskiva.

Jag skriver till dig som ännu inte vet att galenskapen alltid blir normal, till slut, och det normala blir galenskap.

Dagen när vi fick se filmen med Amin i lägret fick vi mackor, och den tunna skivan rosa fläsk som låg på min brödbit hade strimmor av blod i sig, och påminde om en bit avskalad människohud.

Matsalen var en idrottshall som hade fyllts med klumpiga möbler som kunde ha hämtats från parker eller rastplatser längs motorvägar, och en gammal basketkorg var fortfarande upphissad på ena väggen.

Jag minns att pappa pillade lite på sin macka, att han lyfte en skiva gurka och att köttet under den hade bleknat, som skinnet under ett plåster.

Vi åt ingenting som ens varit nära griskött. Ibland plockade vi lite grönsaker från tallrikarnas kanter, om det var möjligt, eller åt bröd och konserver som pappa fick tag i på nåt annat sätt.

Det var inte exakt för religionens skull, utan mer för att ha kontroll över något. Yani #ätstörning.

Mina skor klafsade när jag reste mig: många plockade bort fläsket från sina tallrikar och slängde det på golvet, så att ett lager av gråaktigt, mosigt kött bildades under borden och stolarna. En bit korv från gårdagens lunch fastnade i mönstret på min skosula, och när jag stod och grävde loss den med en plastgaffel kom jag att tänka på mannen som hade blivit svald av en jättefisk i Koranen, och sen satt fast där.

Jag tänkte att vi var i magen på Sverige.

Varje dag hade vi lektioner i Hus K, en gul tegelbyggnad som en gång i tiden måste ha varit en riktig skola, för det fanns en lekställning och en asfalterad fotbollsplan utanför. Det var olika lärare varje dag: typ en gång var det en svensk kille i min egen ålder som pratade om att män måste byta blöjor och dammsuga, och nästa gång satte en av väktarna på en tecknad film om hur barn blir till, med spermierna som små vita ubåtar och sånt, och nästa gång var det nåt annat igen. Lärarna kallade sig för demokrati-entreprenörer och yttrandefrihetscoacher och samtalsaktivister, och skrev upp sina namn på whiteboarden.

Den här dagen var läraren en äldre man med grå dreads i en knut i nacken och en massa brons- och tygarmband. Museichef, tydligen. Han drog ner en projektionsduk, startade filmen, och satt i ett hörn i det mörklagda klassrummet och såg plågad ut medan händelserna spelades upp där framme.

"Ljus", sa Amin, och hans syster tände mobilens ficklampa och riktade den mot honom.

Han tittade på mig medan han dödade dem. Jag kände ett sug i magen. Som om jag hade saknat honom, eller som om han saknade mig, och jag blundade men hörde ändå skriken och gråten och stolarna som välte. Öppnade ögonen precis när Amins syster vände kameran mot butiksdörren, när poliserna försökte ta sig in. Blåljusen blinkade som stjärnor där ute i mörkret och sen blev skärmen helt svart när hon detonerade sin bombväst.

Jag minns att jag tänkte att hon och Amin hade släppt in tomheten i sig och att den hade gjort dem starka.

Läraren tände taklamporna och hissade upp mörkläggningspersiennerna. Det var en dag med kringblåsande sand, vår eller höst. En väktarbil vände på fotbollsplanen där ute. Läraren började mala på om sin yttrandefrihet och det dära, rätten att häda, och visade oss planscher med Göran Lobergs teckningar som vi alla hade sett hundratals gånger redan, i medborgarkontraktet och i skolan och på allas profilbilder på nätet varje år när det var den sjuttonde februari. Sen delade han ut papper och pennor och bad oss rita egna teckningar. Sa att det var en möjlighet att bryta en psykologisk låsning.

Pappa ritade en svart man med tjocka ballongläppar och kolsvart hud. Andra ritade bilder som föreställde män med turbaner och långa, slokande näsor. Efter ett tag förstod jag att alla ritade av Göran Lobergs bilder för att inte få sina säkerhetsklasser höjda, så jag gjorde samma sak själv. Efteråt valde läraren ut de bilder han tyckte var bäst och satte upp dem på väggarna i klassrummet.

Jag har ofta huvudvärk. Känns som om hjärnan håller på att klyvas i två delar. Jag sitter i mitt rum på kliniken och hör de andra intagnas skrik och tittar ut på löven som faller, snön som faller, regnet som faller, och jag vet att det jag minns var verkligt, men också att beviset på det skulle vara att jag inte kunde få fram ett enda ord om det.

När jag blundar kan jag fortfarande se kartan över Kaningården på ögonlockens insida.

Jag och pappa bodde i en linjerad zon då, det första året, i ett av höghusen som jag hade sett när jag, Liat och Bilal kommit dit i bilen för första gången. Om vår säkerhetsklass höjdes – det hände till exempel om du bar religiösa kläder, var i fel zon, inte samarbetade på lektionerna i Hus K eller hade vissa sorters skägg – om det hände skulle vi vara tvungna att flytta till en rutad zon, vilket antagligen skulle betyda att vi inte längre fick ha en egen lägenhet, utan måste bo i ett parkeringsgarage eller en gymnastiksal. Om vår säkerhetsklass höjdes ännu mer skulle vi hamna i en svart zon, och bara få vistas på de öppna fält som drönarna kunde filma, och kanske hitta en sönderbränd bil eller gammal husvagn att söka skydd i, eller bo i ett av hundratals små tält som en teater hade donerat till Kaningården en gång i tiden – fritidstält i nersmutsat neontyg som rasade ihop när det regnade.

Kartan med de olika zonerna fanns på plåtskyltar som var fästa på husväggar och uppsatta på metallställningar överallt. Vita, linjerade, rutade och svarta fläckar.

Jag minns inte mitt eget namn, men jag minns den där kartan.

Jag stod i fönstret. Pappa satt vid ett rangligt skrivbord med metallben, han hade ett fotoalbum uppslaget framför sig, lutade sig över det och rörde vid de nerfläckade sidorna som var buckliga av fukt och ålder.

Människor skrattade mot kameran.

Han hade hittat fotoalbumen när vi städade ur lägenheten. Ett barn på sin mammas axlar, kvinnan vadade ut i havet, hennes leende ansikte syntes i profil. Pappa bläddrade. Mamman och pappan med armarna om varandra. Barnet, ensam. Familjen såg inte svensk ut. Men det var som om de var mitt i lyckan, ändå.

Jag undrade om de var svenska medborgare som hade flyttats efter upploppen och allt det där, eller om de varit tre av alla de flyktingar som levt i Kaningården innan det blivit ett läger för oss.

Jag minns inte många levande människor ifrån Kaningården, fast jag vet att det fanns tusentals. Jag minns familjen i fotoalbumen. Deras mörka ögon och för alltid frusna skratt.

De levande minns jag bara som viskningar, skuggor på en vägg.

En kraftstation bestående av jättelika metalldiskar staplade i höga torn och ett antal intetsägande, bruna tegelbyggnader sjönk i den sista snön, i industriorten som rusade förbi utanför tågfönstret.

Jag gick igenom mina anteckningar om den man jag var på väg för att träffa, läste på nytt igenom de frågor jag ville ställa och funderade över hur jag skulle börja. Jag hade svårt att koncentrera mig, rälsens dunkande var sövande och jag hade suttit vaken hela natten. Efter ett tag tog jag på mina hörlurar och slöt ögonen.

En man ringde till en amerikansk lokalradiostation. Han talade förvirrat och osammanhängande, en svart man av rösten att döma, kanske i fyrtioårsåldern, med stänk av psykisk sjukdom. Han talade om en grupp barn. De hade knackat på hans ytterdörr en kväll och sprungit iväg när han öppnat, och senare på natten stått utanför hans sovrumsfönster och kikat in. Han beskrev, med uppjagad röst, deras ögon som svarta hål ut i ingenting.

En ljudfil som Isra skickat till mig, eftersom jag hade börjat samla på mig vittnesmål om resor i tiden och mellan olika världar, för att försöka få överblick över det sjukdomstillstånd som Tundraflickan befann sig i.

Jag flöt mellan sömn och vakenhet.

Radiovärden lät mannen prata på, ställde frågor då och då. Mannen påstod att barnen hade bett att få komma in i värmen, och att han släppt in dem, och att de då tvingat honom att "resa genom tiden":

"Varje gång det händer förlorar jag en bit av mig själv." Hans röst, som ibland halvt försvann ut i frekvensdarr och atmosfäriska störningar, var skräckslagen – som om barnen med de tomma ögonen stod i rummet där han satt och talade. "Jag hade en familj. Men jag är förlorad i tiden nu", sa han. "Jag har förlorat dem till tiden. Jag minns inte ens hur de ser ut längre."

Samtalet avbröts. Jag slog sakta upp ögonen. Drivor av timmer bakom ett stängsel. Skogsmaskiner med sina klor och armar vilande mot den frostiga marken.

Flickan på kliniken menade att hennes medvetande hade sänts tillbaka i tiden och på något sätt anlänt in i Annika Isagels apatiska kropp medan den befunnit sig i al-Mima. Av någon anledning hade hon inte bara rest bakåt i tiden, utan sidledes, till vår värld, som var annorlunda än den hon lämnat: i hennes värld hade Amins syster aldrig dött, vilket hade skett hos oss. Hon hade således kommit hit för att ta systerns plats, men förhindra att attacken mot Hondos skedde. Ungefär så förstod jag hennes vanföreställningar. Jag undrade vad i människosjälen som kom upp till ytan i form av idéer om att tiden gick att lämna och sen åter träda in i som när man rörde sig mellan rummen i ett hus. Någon dröm om att allt inte var slutgiltigt. Utanför fönstret passerade postterminaler, rondeller och öppna fält. Ett land som jag inte längre visste om jag vågade stanna i. Jag var inte bara ett ursprung som sökte sin framtid på västvärldens skärmar. Jag bar på skärvor av en annan värld, en annan grammatik för att ordna tid och rum. Jag var muslim, och de där åren började jag tro att det gjorde mig till ett monster i Sverige.

Mannen jag skulle möta stod utanför järnvägsstationens Pressbyråkiosk och rökte. Han var i tjugofemårsåldern och klädd i blå träningsjacka med italienska fotbollslandslagets emblem på bröstet. Vi skakade hand, gick till parkeringen, satte oss i en röd Mazda. Vi åkte genom staden, luften dånade in genom sidorutan som han hade vevat ner eftersom han fortfarande rökte.

"Jag trodde inte att du skulle vilja träffa mig", halvt ropade jag för att överrösta vindbullret, och han sneglade på mig men vände sen blicken mot vägen igen utan att säga nåt.

Lägenheten låg i ett trevåningshus av tegel. Trapphallen luktade hund- eller kattpiss och tre flickor i lågstadieåldern rusade förbi i täckjackor utan att ta notis om oss.

Han låste upp, visade in mig i hallen. Stark röklukt, som om det brunnit och lägenheten inte hade vädrats ur. En etta med kokvrå. En svart skinnsoffa, en obäddad madrass i ett hörn. Golvet var överhopat med kläder och snabbmatskartonger, och platsen utstrålade självpåtagen isolering, en atmosfär av krypskyttsnäste. Barcelonahalsduk upphängd på väggen. Mannen gick ut i köket, spolade rent ett dricksglas, hällde upp vatten och ställde det på ett soffbord täckt av fimpar och läskburkar.

"Har du bett _'asr?"_ sa han. Eftermiddagsbönen, som har fått namn efter skuggorna som förlängs och tidens flykt. Jag skakade på huvudet och vi tvättade oss en och en inne på hans toalett och bad sen tillsammans. Han bad en extra bön när vi var klara med den obligatoriska ritualen. Jag satt på bönemattan och tittade på honom medan han slutförde sina bugningar och koranrecitationer.

Han var född i Sverige av föräldrar från Somalia. Hade gripits av amerikanska legosoldater under en resa till södra delarna av landet för fem år sen, och förts till al-Mima anklagad för att vara medlem i den terrorstämplade organisationen al-Shabab. Till skillnad från flickan hade han släppts först när al-Mima stängts och jämnats med marken.

Journalisten på Aftonbladet hade vidarebefordrat min förfrågan till honom. Jag visste inte varför det tagit honom ett år att svara. När han hade bett klart vek vi ihop bönemattorna och satte oss i soffan.

"Så du skriver en bok om henne? Terroristen?" Hans hår var trimmat, skägget växte i tufsar över hakan och kinderna. Enligt artikeln i Aftonbladet var han aldrig medlem i al-Shabab men hade skrivit en del inlägg i sociala medier som stödde dem. Jag tror att han mer än något annat kallade Tundraflickan för terrorist för att ironisera över hur lättvindigt namnet sattes på människor.

Soffans torra, spruckna läder knarrade när jag skiftade ställning med benen.

Jag plockade fram mobilen, slog på inspelningsfunktionen.

"Jag skriver om det som hände den kvällen, kan man väl säga."

Jag la mobilen på bordet, men han tog den, slog av den helt och hållet, räckte den till mig och sa:

"Yani, jag kan få problem." Gjorde en luddig handrörelse omkring sig i luften. "De lyssnar, du vet?"

Om vi inte nyss hade bett tillsammans skulle jag ha misstänkt att han rökt hasch eller var påverkad av något annat, på grund av en oreda i hans rörelseschema och en oförmåga att se mig i ögonen.

Eftersom jag inte skulle kunna spela in samtalet letade jag i min väska efter anteckningsblock och en penna. Plockade bland böcker och papper, la upp en del av det på bordet framför oss – bland annat den senaste delen av flickans berättelse.

"Mycket skräp du har, bror."

"Det är material till boken. Ursäkta."

Han sträckte sig efter högen med papper, och eftersom jag inte kunde komma på någon anledning att hindra honom lät jag honom bläddra i den.

Jag lyfte vattenglaset, drack en klunk, sa:

"Vad gjorde de mot er där borta?" Sa inte platsens namn högt. Har aldrig tyckt om att göra det. _Al-Mima._ Som om själva ljudet bär på en kraft.

"Kan du inte läsa tidningarna?" väste han, och jag kunde inte avgöra om han var uppriktigt fientlig eller bara försökte värja sig mot den skam han måste känna inför min blick och den kunskap som fanns tillgänglig om honom. Om hans kropp.

"De gjorde experiment på er. Torterade er. Vill du berätta om det?"

Han stirrade på en slinga cigarettrök som hängde i lägenhetens halvdunkel med en blick som verkade uttrycka att varje sten, varje sandkorn hade spruckit på mitten. Istället för att svara läste han i flickans papper.

Jag skriver till dig som jag ännu kan rädda.

Jag satt med Liats pappa utanför gympasalen där han bodde ihop med en massa andra, de flesta svenskar eller judar. Ett tunt lager snö låg över gruset och skräpet runt oss. Jag satt på ett metallräcke, blåste i händerna för att värma dem.

Kontorsstolen som han satt i saknade ett hjul och var hela tiden på väg att välta. Han vickade i den och smattrade fram små klagande melodier på en trumpet.

"Först sa han ingenting, du vet?" sa jag. "Han bara stod där vid sin bänk och flåsade med öppen mun." Det var en grej som hade hänt under dagens lektion i Hus K. En kille hade rest sig upp och avbrutit läraren. "Alla tänkte att det skulle bli svarta zonen för honom, men så började han gapa om att han hatade islam och det där. Tog avstånd. Och du vet hon lärarens ögon tårades."

"Naturligtvis", sa Liats pappa. Han hade högre säkerhetsklass än mig och följde ett annat schema, så han var i Hus K på förmiddagarna.

"Wallah mobbad."

"Mobbad", sa han och pustade fram ett par kvidande, gälla toner ur trumpeten. Vita moln av andedräkt flöt ut ur den samtidigt som ljuden.

Läraren, en kvinna med flätat hår som skulle lära oss om evolutionsteorin med hjälp av bilder av apmänniskor och olika fiskar, hade rapporterat killen till väktarna, och han hade fått sin säkerhetsklass sänkt och blivit flyttad till en bättre bostad, i en zon med värme och rinnande vatten.

"Du vet vad de där lektionerna handlar om, eller hur?" sa Liats pappa.

"Att vi ska lära oss olika saker", sa jag, och han blev allvarlig och genomborrade mig med blicken. Jag visste att han och Liats mamma lämnat Israel innan Liat hade fötts eftersom han inte velat göra militärtjänsten där nere, och han hade ett ljus i ögonen som jag tänkte hade med det att göra. Att han inte hade kunnat döda. Han sa:

"Det handlar om att göra vissa människor till såna som det går att säga vadsomhelst till."

"Varför då?"

"Därför att då går det också att göra vadsomhelst mot oss."

En drönare surrade förbi, den liknade en djävulsrocka med små jetmotorer placerade i kraftiga, vridbara ramar av aluminium, den kikade på oss med sitt kameraklot, och när vi höll upp de små pappersflikarna där våra säkerhetsklasser stod skrivna både som bokstäver och rutkoder försvann den bort mellan husen.

"När vi var typ nio år", sa jag, "såg Liat nåt på nätet och bestämde att vi skulle bli graffare."

"Vad är graffare?"

"Yani, writers", sa jag, och när han inte fattade det ordet heller vevade jag runt med handen som typ hallå, fett pinsamt att behöva säga ordet, men sen sa jag det ändå: "Klottrare."

"Klottrare", sa han, och flinade.

"Klottrare", sa jag. "Så vi tog våra veckopengar och köpte vit sprayfärg på energimacken och började skriva våra tags på husväggar och i gångtunnlar och allt."

"Ni var nio?"

"Nio eller tio."

Han fingrade på trumpeten, satte den mot läpparna och öppnade och stängde mässingsklaffarna, sa:

"Jag tror att jag vet hur den här historien slutar."

"Vi blev haffade av väktare", sa jag. "De plockade aldrig in oss men de höll fast oss och sprayade oss i ansiktena."

När han skrattade till gav trumpeten, som han fortfarande höll mot munnen, ifrån sig ett frustande tjut.

"Var det det som hände?" sa han.

"Vad trodde du hade hänt?"

Han ryckte på axlarna.

"Hennes mamma berättade att hon kommit hem med vit färg i hela ansiktet. Jag trodde att hon hade försökt göra sig själv svensk."

Pappa lyfte på skinkbiten, försiktigt, och kastade den på golvet. Han stirrade på brödet länge, men sköt sen tallriken ifrån sig och reste sig.

Lektionerna i Hus K handlade om kolonialismens positiva effekter i tredje världen, om varför det var rätt med dödsstraff i en demokrati som Sverige men inte i diktaturer, om att man måste sköta sin intimhygien.

Jag minns att jag satt i timmar och stirrade på en mögelfläck på köksväggen. Jag tyckte den liknade en satellitbild av en storm, och om jag satt där tillräckligt länge började den röra sig i svarta virvlar.

Det var den andra sommaren i Kaningården.

Vi stod i kön till vattenbilen. En väktare slog till en kille i ansiktet och som jag minns det var jag alldeles lugn, som om det var något fullständigt vardagligt som hände, något som skedde jämt. Han som blev slagen, en arabisk tonåring i adidasjacka, skrek till och föll ner på knä, och väktaren fortsatte slå.

Jag minns det dova bruset av bilens elmotor. Vi som stod i kön sneglade på varandra, men blickarna nådde inte fram, de var som glasfiberkäppar som böjdes undan och splittrades.

Jag lärde känna den där killen sen, fast jag minns inte hans namn längre. Han hade en kompis, och deras favoritgrej var att sitta i en portgång och berätta spökhistorier för varandra. Den som pratade höll en tändare framför ansiktet och gjorde till rösten och allt, och deras favoritämne var vad som hände i Hus T, som var en inhägnad femvåningsbyggnad där socialen och vårdcentralen och sånt hade legat för längesen, när Kaningården varit en vanlig förort. Hus T låg på en höjd, så att det syntes från nästan hela Kaningården med sina grönaktiga kopparfasader, och det sades att det var där en hamnade om en rymde och blev fångad. Killarna sa att det gjordes experiment på folk där, och att de hade märkt att fåglar inte flög över platsen, och att väktarnas hundar fick panik och skällde tills de tappade rösten om de var tvungna att vara innanför inhägnaden.

När riddarhjärtana kom var de beväpnade med knivar och järnrör och ibland hade någon av dem ett spjut eller en yxa – det var ofta någon som var packad och som de andra skrattade åt och filmade. Yani #svenskhumor.

De kom alltid på kvällarna eller natten, och för det mesta höll de sig i de svarta zonerna, men den här gången hörde jag och pappa hur de skrålade och trampade runt i trappen. Vi satte oss under en filt i garderoben.

Vi hörde dem öppna vår ytterdörr. De rörde sig inne i lägenheten, vräkte omkull möbler och sparkade i våra saker.

Folk sa att det var väktarna som släppte in dem genom grindarna.

Det kom ett skrik från lägenheten ovanför, där det bodde en svensk kvinna som hamnat i Kaningården för att hon hade gömt sverigefiender hemma. Jag höll om pappa, kramade hans stela, rädda kropp. Någon verkade släpa henne nedför trappan – vi hörde en serie hårda, stumma dunsar.

Folket i vår lägenhet sprang ut. När jag gläntade på garderobsdörren såg jag den sista av dem försvinna genom ytterdörren. Det såg ut som en ung tjej, i svart jacka och vita sneakers. Hon vände sig om och tittade in i lägenheten en sista gång. Våra blickar möttes. Hon hade en svensk flagga knuten framför näsan och munnen. Minns hennes blå ögon.

Mina klasskompisar hade pratat om att det var bra för ens karriär att vara riddarhjärta, yani att det såg bra ut om man ville in i bissniss eller politik, så jag tror inte att de var maskerade för att dölja vilka de var, utan för att visa oss att vi inte längre förtjänade att se dem, på samma sätt som kvinnan som hade undersökt oss i det där rummet kanske hade burit handskar för att vi inte längre förtjänade att bli vidrörda av svenskar.

Tjejen stirrade på mig, vände sig sen och försvann ut genom dörren.

Jag trodde att hon skulle berätta för de andra om oss och att de skulle komma tillbaka, men det hände inte.

Vi kröp ut bland bråten. Pappa samlade omsorgsfullt ihop sina fotoalbum och började ställa tillbaka dem i bokhyllan.

"De släpper ut det i luften", muttrade han, apropå ingenting. Han hade fått för sig att de förgiftade oss, det året, att de strålade oss med osynliga dödsstrålar och sånt. Han smackade med läpparna. "Känner du inte smaken? Som folie."

Ibland var det som om orden vi sa till varandra inte var språk längre, utan läten som stöttes upp ur våra strupar, ihåliga ljud som kanske liknade vindens visslande i en trasig fläktventil.

Skinkan hade små hål där köttmassan stelnat runt luftbubblor. När jag plockade bort den från brödet betraktade pappa mig med en slocknad, likgiltigt forskande blick. Jag slängde den på golvet och lyfte brödet mot munnen. Det måste ha blivit vinter, för ett par snöflingor föll in i matsalen genom ett trasigt fönster högt uppe längs taket.

Jag höll tillbaka en kväljning och tog en tugga.

Det var inte på grund av hunger som jag gjorde det, till slut, utan för att pappa snart skulle ge vika, och om han gjorde det skulle han passera en gräns och upphöra att vara den han var. Min förälder, pappa som tog hand om mig, och som hade lärt mig skrivandets tystnad med sin egen.

Han kastade sig över sitt eget bröd. Slickade till och med på fingrarna och samlade upp de sista smulorna från tallriken, och medan han gjorde det trodde han att han räddade mig från det som jag räddade honom ifrån.

Jag la pannan mot presenningens plastyta. Den slog dovt och tungt i vinden. Det var i slutet av ramadan och även om få i Kaningården hade fastat bad många av oss den speciella avslutningsbönen ute på en fotbollsplan. Vi använde stora presenningar, eftersom bönemattor var ideologiska symboler och förbjudna. Jag satte mig upp och kände vinden i ansiktet och tänkte att ingenting alls i den här världen liknade Gud och att det var därför Guds makt var fruktansvärd. Jag bad, utan ord, satt med händerna kupade som en skål och sände allting rakt upp.

När vi var i lägenheten efteråt plockade pappa fram en klumpig, militärgrön apparat ur fickan. Han sa att det var en satellittelefon, som skulle funka trots att nätet var blockerat i Kaningården. Jag visste inte hur han hade fått tag i den.

"Jag har betalat tillräckligt för att du ska kunna prata i några minuter", sa han.

Planschen med en blåhårig Oh Nana Yurg hängde fortfarande på väggen bakom Liat.

Hon hade sminkat sig hårt runt ögonen och hade svart läppstift, en retrostil som visst var inne där ute i världen. Hon lutade sig fram mot sin mobil för att se bättre, och sen ryckte hon till, som om något hade skrämt henne, och när jag tittade på den lilla rutan i hörnet, som visade vad hon såg, fattade jag varför: jag liknade inte mig själv. Såg död ut. Wallah zombie.

Hon kanske sa mitt namn. Kanske sa hon Gud är det du.

"Har du sett min pappa?"

"Jag saknar dig", sa jag, istället för att svara.

Pappa hade lämnat mig ensam vid köksfönstret där det var bäst signal, och det hade börjat regna där ute, ett tunt, snett regn som föll mot de flagnande, blå fasaderna.

"Jag saknar dig också. Har du sett honom?"

"Några gånger."

"Hur mår han?"

Jag förstod av den där frågan att hon fortfarande var i en värld där det fanns sanning, trots att hon bodde i ett land som ville döda henne. Jag skulle inte kunna berätta för henne om säkerhetsklasserna, om drönarna som seglade fram över de inrasade taken, om Hus K och Hus T.

Det fanns inte ord för hur någon av oss mådde där i Kaningården. Vi tittade på varandra genom rutorna. Jag kom att tänka på Amin, som också tittade in i världen genom en ruta, från en plats på andra sidan av allting.

"Pengarna är slut", sa jag, eftersom det var en mindre lögn än om jag hade sagt något om hennes pappa.

"Kan jag ringa? Adda mig?"

"Det går nog inte på denna mobilen", sa jag. "Hej då."

Satt i fönstret. Alien. Tittade ner på mina händer och tyckte att snören och rep gled under huden. Har du hört om juden, muslimen och tiggaren som gick in på en bank? Vad kallas muslimer i klänning?

Jag blundade. Vi hade fötts i Sverige utan att vara svenskar, och det hade gjort oss overkliga. Jag visste att vi bara skulle bli verkliga igen genom att dö.

Loggade in på mitt gamla sensogramkonto, där jag fortfarande var en vanlig, brunhårig svensk tjej. Skrev en topplista. Fem bästa grejerna med mamma. Nummer fem. Hon var så stark. Så stark. Fyra. Hon var bäst i världen på att lyssna, när jag pratade om mina problem i skolan och sånt, vad jag tänkte om världen. Tre? Tre var hennes leende när hon berättade om Gud och Guds ljus sken rakt igenom henne. Nummer två: hennes sätt att reta pappa, så att hela familjen skrattade i flera minuter.

Jag satt i fönstret och knappade in texten på satellittelefonens stora, klumpiga knappar.

Nummer ett var att när jag var liten och inte kunde sova hade hon berättat historier för mig, och en del nätter viskade jag hennes ord för mig själv, med hennes röst.

Han släckte en fimp i en tom läskburk.

"Vad är det här för något?" Han hade läst och nu la han papperen ifrån sig, osäker och besvärad.

"Det är hon som har skrivit det."

"Hon som försökte spränga seriebutiken?"

Jag nickade, sa:

"Hon var i al-Mima samtidigt som du var där."

"Jag hörde det." Han knackade fram ännu en cigarett ur paketet, snurrade den mellan fingrarna, jag tror att han försökte återfinna sig själv efter att ha dragits in i flickans text. När han åter talade mumlade han lågt:

"Du tror inte ens att de kommer att slå dig först. Eftersom du är svensk." Skrattade till åt det där sista, och satte cigaretten mellan läpparna. Lät den hänga där utan att tända den. "Yani, svensk medborgare."

Jag tänkte återigen att han såg bedövad eller drogpåverkad ut. Jag ville be om att få öppna ett fönster för att släppa in frisk luft, men var rädd att byta samtalsämne nu när han till slut börjat tala om al-Mima.

"De slog dig?" sa jag. Han tände cigaretten.

"De slog", sa han, och nickade formellt. Jag hörde glödens frasande när han sög på sin cigarett. Han verkade, på något obestämbart sätt, ännu mer galen än Tundraflickan. "De hade maskiner, du vet?" sa han. "Satte sladdar på ditt huvud, bror."

Jag ville att han skulle förklara hur flickan hade lärt sig svenska. Ville veta varför hon inte mindes sin riktiga familj. Vad hade hänt med fångarna i al-Mima? Vad ville hon mig?

"Det var som om du fick såhär elektricitet genom kroppen", sa han, "typ håret på armarna stod rakt ut, fattar du?"

"Ja", sa jag, och antecknade frenetiskt, iakttagelser av hans sätt att vara och formulera sig snarare än själva berättelsen, som jag än så länge kände igen ifrån annat som hade sagts och skrivits om al-Mima.

"Sen blev du yr, och glömde bort vad du hette och sånt. Bror, det var som att vara fångad precis på gränsen till att somna."

Jag kom att tänka på en fras som flickan hade använt om ögonblicket när minnena av framtiden hade strömmat upp i henne, inne på Hondos: _som att vakna ur en dröm._

Men inget behövde betyda något.

"Sen mindes du grejer." Han kastade en hastig blick på mig. "Flippade grejer, bror." Han kvävde en hostning. "Du vet, jag låg där med sladdar och sånt på huvudet och mindes att jag hade kört en bil full med sprängmedel rakt in i en byggnad i Mogadishu."

"När?"

"Det är det, bror." Ett par flisor hade slagits av från framtänderna, det syntes varje gång han skrattade – trekantiga hajtänder i överkäken. "Det har aldrig hänt. Men jag mindes att jag hade gjort det." Han skakade på huvudet som för att förneka själva erfarenheten, fördriva den ur sig själv, lyfte sen händerna och masserade nacken och viskade med ett tonfall som om han själv inte riktigt trodde på vad han sa: "Jag mindes att jag hade gjort det i framtiden. Jag hade sprängts."

Han satt med huvudet i händerna och lät ytterligare tid gå, såg sen på mig igen, sökte efter något som han inte fann. Tillit? Förståelse? Han sög på sina trasiga tänder i en föraktfull grimas som antagligen bara var ett försök att återta något som hade blottats. "Jag kan inte förklara."

"Flickan säger också att hon minns saker från framtiden. Hon tror att hon är någon helt annan än den hon var när hon fördes till öknen. Hon tror att hon kommer från en annan värld. En annan tid."

"Säg wallah", sa han, och när jag hade försäkrat honom att jag inte ljög, och förklarat att texten han hade läst var flickans vittnesmål, vad hon påstod sig minnas, berättade han, trevande och söndertrasat, om det som hade hänt honom i al-Mima. Det var då, i en inrökt lägenhet i ett avfolkat Mellansverige, som jag började förstå att flickan inte var ensam om sin sjukdom, att inte bara vansinnet utan också dess specifika uttryck hade kommit ifrån al-Mima: tortyren hade av någon anledning blivit begriplig för offren med hjälp av fantasier om att den var en öppning till andra tider och liv.

Persiennerna var neddragna och medan mannen talade föll mörkret och gatlamporna tändes – deras kalla ljus silades in i rummet i räta linjer.

Hon sitter på knä. Hon har en huva på huvudet, de satte den på henne redan på flyget, och hon vet alltså inte var hon är någonstans. De grep henne när hon var på väg hem från skolan. Det är möjligt att hon kämpade emot då, eller när vakterna vid något tillfälle drog av henne kläderna och fick på henne den orangea overallen. Det är möjligt att hon försökte slita sig loss när de rakade av henne håret.

Kanske är hon redan blåslagen.

Hon säger att hon är belgisk medborgare, först på flamländska och sen på engelska.

Jag vet detta eftersom det är vad vi alla skulle ropa ut i mörkret. Jag är medborgare, det finns en makt som vakar över mig.

Kanske hör hon mansröster som skrattar åt hennes vädjanden, åt hennes naiva och föråldrade trossatser.

Jag undrar om hon får panik, om hon tycker sig kvävas.

Kanske såg hon en dimmig ljusrand under det svarta tyget när hon fördes mellan flygplanet och bilen under den stora, ödsliga ökenhimlen, och anade av dess färgton eller intensitet att hon inte längre befann sig i Europa.

Man drar av henne huvan.

Ett antal maskerade personer står framför henne. I rummet finns också en gul plasthink, en vattenkran, en bänk. En videokamera. Enkla föremål som här förvandlas och blir hotfulla, täta av våld. Ett avlopp med ett mögligt plastgaller framför. Metallringar fästa i betongväggarna. Till och med sanden längs golvlisterna – allt måste framträda liksom avklätt, fullt av potentiell smärta.

En plats bortom världen. Eller i världens mitt.

Hon frågar vad de vill henne. Hon lägger sig till med en överdriven, svamlande samarbetsvilja som hon hoppas ska bevisa hennes oskuld, säger att de bara behöver fråga, att hon berättar vadsomhelst, men de maskerade är tysta – jag tänker mig att de låter tystnadens särskilda fasa genomströmma rummet ännu en stund.

Längs ena väggen, nära ståldörren, står ett antal svarta metallskåp som flera vittnen uppfattar som datorer. En av de maskerade går fram till dessa, rullar ut ett knippe vita elsladdar och fäster dem över flickans rakade huvud med sugkoppar. Fläktar inuti skåpen börjar surra dovt. Hon står ännu på knä, hon blir yr, andas hetsigt, håren på hennes armar reser sig. Nollpunkten. Hon inser efter ett tag att hon inte minns vad hon heter. Så oerhört skrämmande. Hon minns inte vem hon är, var hon kommer ifrån, hur hon har hamnat här. Hon söker en referenspunkt, ett fäste i det barskrapade, skitiga rummet, i de maskerade ansiktena, de uttryckslösa ögonen. Fläktljudet ur de stora datorerna får henne att tänka på en tvättmaskin eller flygplansmotor, eller på ett stort rovdjur, eller kanske inte på något särskilt.

Kanske tänker hon: som att vara fångad precis på gränsen till att somna.

En av de maskerade börjar nu ge henne en serie märkliga instruktioner:

"Jag vill att du tömmer dig själv." Dessa ord vittnar flera offer om. "Töm ditt medvetande."

Antagligen nickar hon, följsam och skärrad.

"Jag vill att du försöker minnas vissa specifika saker. Kan du hjälpa oss med det? Jag vill att du minns någon som har den svarta flaggan med sigillet på sina kläder eller i sin lägenhet. Känner du till den? Daeshs flagga?"

Hon försöker kanske skjuta in att hon redan nu kan ge dem namn, att hon har sett på Facebook att hennes pojkväns släktingar eller vänner har flaggan som profilbild – hon blir avbruten. "Det kan vara en muslim som tränar kampsport. Försök att minnas sånt här. Muslimer som tar avstånd från samhället, som kanske har vapen hemma. Det kan också vara du själv som gör de här sakerna, förstår du? Försök minnas."

Hon nickar också åt detta sista, osäker på ordens betydelse.

_Det kan också vara du själv._

De spänner på henne skidglasögon som är övermålade med svart färg och hörlurar som spelar upp ett ihållande, omodulerat knastrande.

De lämnar henne.

Tid går. Timmar, dygn. Oljud och mörker. Mörker och oljud. Tomhet.

Det är möjligt att hon är kopplad till ett dropp, att medicinsk personal förser henne med kateter.

Ibland kramar någon ur en fuktig trasa i hennes mun.

_Jag tittade upp i snön som föll över innergården._

Det går en skälvning genom henne, som när ett drömmande djur rycker till, och hon ger ifrån sig små klibbiga, avbrutna läten.

_Jag satte ögat mot kikhålet och det var svart där ute._

Hon upplever en kroppslöshet, att hon inte helt finns längre.

När de till slut tar av henne hörlurarna och de mörka skidglasögonen vänder hon bort ansiktet från glödlampan i taket och skriker till som av en hård spark i mellangärdet.

En lång stund uppfattar hon bara grå skuggor, grått ljus. Hennes öron har vant sig vid hörlurarnas knastrande brus och rösten som talar låter grov och ojämn.

"Vad såg du?"

Hon lutar sig fram och kastar upp en simmig spya som flyter ut över betonggolvet. Ingen känsla av identitet längre, ingen fast kärna.

Vem är hon.

Det måste, på mer än ett sätt, vara som att bevittna sin egen förintelse.

"Upplevde du någonsin, medan detta pågick, att du blev någon helt annan?" sa jag. Svensksomaliern rökte, kisade ut i tomma luften, tänkte.

"Jag vet inte. Jag mindes saker som skulle hända. Saker jag skulle göra i framtiden. Men jag tror att jag hela tiden var mig själv i minnena." Han gjorde något med cigarettpaketet på bordet framför sig, skyfflade runt askan och dammet, ritade några meningslösa figurer, sa på nytt: "Jag vet inte."

Mot slutet av samtalet berättade han något som skulle komma att bli en nyckel.

Ett par gånger under vistelsen i al-Mima blev han hämtad i sin cell och förd till ett rum där han satt framför en skärm och studerade filmsnuttar och fotografier. Beslöjade kvinnor och skäggiga män med långa jallabior rörde sig över torg och tågplattformar, på svartvita, lågupplösta, ryckiga sekvenser fångade av övervakningskameror. Det fanns mängder av passfoton som han bläddrade sig igenom, och vad som måste vara privata bilder från mobilkameror, mer avslappnade, ofta glädjefyllda på ett sätt som han upplevde som kusligt när han såg dem där, i ett rum i öknen. Unga män med armarna om varandra i moskéer, eller framför dyra bilar.

Ett arkiv.

De maskerade frågade honom om någon av alla dessa människor skulle vara med honom när han sprängdes i framtiden.

"Jag kände inte igen någon", sa han till mig. "Men jag pekade ändå, ibland."

Jag antecknade, jag kände medlidande, jag ville omfamna honom, eller bara röra vid hans arm, där han satt innefattad i cigarettrök och isolering från det mänskliga.

"Vet du varför jag gjorde det? Pekade ut folk?"

"För att de slog dig annars?"

"De slog ändå. För att minnena skulle komma, på nåt sätt", sa han, och kliade över sitt snaggade huvud. Jag undrade om han låg vaken på nätterna, om han hade svårt att skilja på sina verkliga minnen och de underliga hallucinationerna han sett i al-Mima. Han sa: "Jag gjorde det för att jag fattade att jag var där, i öknen, för att någon annan hade suttit i samma stol, före mig, och tittat på samma skärm. En annan muslim hade sett mitt ansikte, och pekat på det."

Vi gick på en smal, knastrande grusgång. Flickan hade en tunn jacka och grova rosa plasttofflor på sig. Första gången vi möttes utomhus. Hon hade gett mig ännu en bunt papper, som jag lagt i min axelväska. Vid det här laget hade jag accepterat att hennes texter utöver allt annat också var ett sätt att få mig att komma tillbaka till Tundra. Kanske var jag den enda människa som inte fick betalt för att träffa henne.

"Om det går att stoppa folkmordet genom att stoppa Hamad och Amin", sa jag. "Vad säger det om hatet?"

Vi befann oss i parkområdet runt kliniken, jag hade mobilen framme och spelade in vårt samtal.

"Vilket hat?"

"Hatet mot oss som inte är det du kallar för svenskar. De som är i Kaningården i din berättelse. Vad säger det om hatet mot oss om den framtid du minns hindrades när du stoppade attacken mot Hondos?"

Två reportageböcker om händelserna hade publicerats det senaste året. Den ena fokuserade på de eventuella misstag som begåtts under polisinsatsen – i första hand skottet mot Hamad, som var helt emot rutinerna för hur en gisslansituation skulle hanteras av svensk polis. Den andra boken innehöll några av gisslans berättelser, och då i synnerhet Christian Hondos, som också berättade om sin butik, dess historia och filosofin bakom.

En spelfilm om attacken producerades av ett nystartat bolag.

"Om det du berättar stämmer", sa jag, "beror hatet mot oss enbart på vad vi gör eller inte gör, inte på de som hatar oss. Du frikänner dem, eftersom du säger att deras hat föddes av attacken."

Hon ryckte bara på axlarna åt resonemanget. Stråk av något som liknade kärlek drog hela tiden igenom mig när jag tittade på henne. Jag hade velat lära känna henne utanför stängslet, bortom allt det här.

Kanske bara ett tecken på att jag nu var lika vilse som hon.

"Jag träffade en man som var på samma plats som du."

"I Kaningården?"

"I al-Mima", sa jag, och hon utstötte ett snopet skratt.

"Jaha." Hon kliade sig i håret, hade en pojkfrisyr som det inte var omöjligt att vårdarna på kliniken klippte på henne för att den var lättskött. Varken första eller sista gången hon var barhuvad under våra möten. Jag vet inte om det behövde betyda något särskilt.

"Du minns inte ett rum där du satt framför en skärm som visade bilder av andra människor? I al-Mima? Bilder från övervakningskameror och passfoton och så vidare."

Hon skakade på huvudet, en misstänksamhet kom över henne, hon sa:

"Varför frågar du?"

"Företaget som bemannade fängelset, och som torterade dig och de andra som hamnade där, verkar ha haft tillgång till någon metod för att plantera falska minnen, och kanske hela konstgjorda identiteter, inuti människor. Och av någon anledning ville de knyta ihop dessa med riktiga människor genom att visa fångarna bilder."

"Hur vet du det?"

"Jag misstänker att det är så", sa jag. "Men jag vet ingenting."

Insekter steg och sjönk runt oss. Parkområdet var inte särskilt stort och vi passerade samma träd och buskage flera gånger under vår promenad.

"Jag tror att slagen och sparkarna och skendränkningarna bara var ett sätt att skapa den stress som krävdes för att metoden skulle fungera."

"Jag minns i alla fall inget rum med en skärm." Hon sneglade på mig där hon släntrade fram bredvid mig i sina fula plastsandaler.

"Men det måste ha varit där du såg Amin första gången, eller hur?" Hon svarade inte, tycktes inte riktigt veta hur hon skulle orientera sig i samtalet. "Det måste vara därför du kände igen honom när du mötte honom på spårvagnen, eller hur? Det kanske till och med var därför du kom till Göteborg."

"Kanske det", sa hon. Hon slog sorgset armarna om kroppen. Jag skulle ha kunnat krama henne i det ögonblicket. Terroristen från den sjuttonde februari. Den belgiska svarta änkan. Jag ville hålla om henne. Jag kände mig sjuk, på väg att själv bli galen. Hon gick fram till en buske med tunga, vita rosor som såg ut som knutar av spetstyg, hukade sig och lyfte försiktigt en av dem i sin kupade hand, och något i hennes sätt att sitta fick henne att se äldre ut, som en åldrande kvinna i sin trädgård, i slutet av livet. Hon liknade mamma.

"Känner du hopp?" Hon sa det utan att titta upp. Jag blev ställd av frågan, och av att inte omedelbart finna ett svar i mig själv. Jag stod ett steg bakom henne, klinikens tegelvägg återkastade värmen i mitt ansikte. Hon sa:

"Hopp om Sverige? Om ditt liv med din familj här?"

En tyngd sjönk i mig. När någon minut hade gått utan att jag svarat bytte hon ämne. Som för att skona mig.

"Amin var sjukt bra på att fixa mopeder." Hon skrattade så oskyldigt åt det där att det fick även mig att le. "En dag tog han isär sin hundraåttio. Alltså innan attacken och allt, när vi bara var två vanliga personer, typ. Han plockade sönder motorn, kedjan, växellådan, alltihop. La ut det på gården. Sen satte han ihop den igen, exakt så som den hade varit. Jag tog bilder av det. Han skulle skicka dem till ett garage." Hon förändrade sin röst, härmade en ung mans tal, med aningen mer brytning än hon själv: det var Amin som talade, ur hennes mun: "'Bror, de måste ge mig jobb när de ser bilderna.'" Hon kisade tankfullt upp i ljuset, på mig eller himlen.

Jag hade velat skydda henne från al-Mima. Från torterarna och den de hade gjort henne till.

Ett bi surrade förbi, hon tittade efter det.

"Bina var mindre i min tid", sa hon. "Lika små som bananflugor. De hade gjort något med deras DNA för att de inte skulle dö av besprutningsmedlen."

Jag undrade om hon någonsin skulle lämna Tundra, om hon skulle vakna en dag och minnas det som hade hänt henne i öknen, och sina föräldrar, sitt liv där borta i Bryssel, sitt språk.

Jag fann, mer än något annat, tanken skrämmande.

"Vi lärde oss om det i skolan", sa hon och släppte den vita blomman, lät den sjunka mot jorden.

Hon har den svarta huvan på sig. Hon anar taklampan genom det mörka tyget – ett dansande strålknippe som tränger ner genom mörkret.

De placerar henne med huvudet bakåt och lägger ytterligare något över hennes ansikte, ett tungt och kallt ting som intensifierar det svarta och smiter åt kring hennes kinder, sjunker in i hennes ögonhålor. Det är bara en blöt handduk. De häller vatten på den, det rinner över hennes bröstkorg och genom håret, stiger i näsborrarna och sipprar in i hennes mun. Hennes kropp börjar skälva, armar och ben skakar okontrollerat.

Hon försöker hålla andan men händer pressar ner hennes bröstkorg, sakta och metodiskt, och tvingar luften ur hennes lungor.

Sprängande smärta.

Djurisk panik översvämmar medvetandet.

Vem är hon. Varför gör de det här mot henne.

Hon andas in, kan inte hjälpa det, hon vill dröja i ljuset och värmen – hon andas in det iskalla vattnet.

Här är den ihåliga kärnan.

Här börjar och slutar hon.

Skärningspunkten.

Varför minns hon ett grishuvud som ligger bland glasskärvor. En man som har böcker under madrassen. Det svarta vattnet rinner ner i lungorna och världen smalnar till en tunn strimma, sekunderna vidgas till slocknade dagar, år.

Men i en annan värld.

I en annan tid är hon någon annanstans.

Hon är inte här.

Mina tår sjönk i den våta sanden. Jag och Isra bar våra skor i händerna, vinden drog i våra kläder och förde med sig lukten av ruttnande tång. Det var dagarna innan vår dotter skulle börja förskolan igen och vi hyrde ett rum på ett vandrarhem strax söder om Halmstad under veckoslutet. Hon lekte i dyningen, samlade snäckor och stenar i en plastkasse, Isra och jag drev långsamt under den turbulenta augustihimlen, som var befolkad av skriande måsar och sardinmoln.

Somrarna åldrades och nådde sina slut, de där åren som alla andra år.

"Hon frågade mig om jag kände hopp. Om Sverige."

"Vad svarade du?"

"Jag hade inget svar."

Isra var tyst, jag var tyst. Vi fick syn på en byggnad en bit bort på stranden och tog oss sakta ditåt. En grupp ungdomar rörde sig bortom den, de kunde ha varit där och druckit öl eller hånglat. En kal betongkub, halvt överblåst av sand.

"Varför ville ett militärföretag plantera den där berättelsen i henne?" sa jag. "Om Sverige? Om en framtid där muslimer utplånas av fascister?"

Isra tittade på mig, oroligt, besviket.

"Vad är det som drar dig till henne? Varför kan du inte släppa henne?" Hon hade bläddrat i flickans papper och lyssnat på ljudinspelningarna jag gjorde av mina besök på kliniken, men den magnetiska kraften hos Tundraflickan undflydde henne.

Känslan när jag hade rört vid hennes fingrar en gång.

Sammansmidda.

Jag svarade inte, Isra sa:

"Om det verkligen var så att hon började tveka kring attacken – varför gav hon sig inte av då? Hon måste ha haft många chanser att bara öppna butiksdörren och gå därifrån innan vapnen kom fram. Hon kunde ha gått ut och ropat efter polis."

"Hon trodde att hon kände igen Amin och Hamad. Från sitt verkliga liv." Jag visste inte varför jag försvarade henne, bara att jag var tvungen att göra det. "Egentligen tror jag att hon hade sett dem på en datorskärm i al-Mima."

Vår dotter sprang tjutande längs med vågorna som dånade in över land och bröts till vitt skum. Då och då plockade hon något ur sanden och la det i sin plastkasse. Små enkla, heliga ting, bärgade ur det som för henne nästan måste likna Gud.

Fast Gud liknar ingenting.

Byggnaden var bara en gammal bunker, en befästning kvarlämnad efter andra världskriget: antagligen en del av det som hade kallats för Skånelinjen och skulle skydda mot invaderande tyskar. Taket var övervuxet av strandgräs och betongen nedklottrad både in- och utvändigt. Ett minne av ett krig som aldrig nått fram. En framtid som hade funnits i militärstrategernas huvuden, och sen aldrig kommit.

"Kommer du ihåg Jamila?" sa Isra. Jag nickade. En ung tjej som Isra hade lärt att recitera ur Koranen. Livfull, intelligent. Spelade tennis. Tunisiska föräldrar.

"Hennes storebror reste till Syrien förra veckan", sa Isra.

"Till Syrien? Varför har du inte sagt det innan?"

Hon svarade inte, och hennes tystnad fick mig att känna skuld, som om mina möten med Tundraflickan förrådde något mellan mig och min fru.

"Deras mamma kan inte sluta gråta", sa Isra, och jag försökte tänka mig hur det skulle vara att förlora mitt eget barn till Daesh, till den självmordskult som rörelsen efter de senaste militära bakslagen helt och fullt hade blivit.

"De kommer att drunkna i sina mödrars tårar", sa Isra. "De som reser dit för att dö. I nästa värld."

Måsarna skränade över oss.

"Vi kanske borde flytta."

"Vart? Till Algeriet? Som i flickans text?"

"Till min syster", sa jag.

"Till Toronto?"

"Varför inte?"

"På grund av det hon påstår om Sverige? Tror du på henne?"

Jag skakade på huvudet, bestämt, och skrattade till och med, kort och avhugget.

Ibland tänkte jag att den där natten inte hade tagit slut än. Att Amin fortfarande stod där med Göran Loberg framför sig, beredd att skära upp världen med sin lilla kartongkniv, och släppa in mörkret. Det var därför jag måste skriva en bok. För att gå emot honom, som Tundraflickan hade gjort.

Jag kikade in i byggnaden. Ett par centimeter gyttja täckte golvet och det luktade urin och saltvatten. Den skrovliga betongen var kall och ärrad under mina handflator. Jag rörde vid något fuktigt. Drog undan handen. Blod? Bara röd sprayfärg. Måste vara ungdomarna längre bort på stranden som målat. En geometrisk form som liknade en runa. Svår att urskilja i halvdunklet inne i bunkern.

_En kantig metallpin. Såg ut som en blandning av en snöflinga och ett hakkors._

Jag tittade ut i ljuset och sökte efter ungdomarna, försökte avgöra om de var svenskar. Om svenskarna skulle kalla dem för svenskar. Jag ropade efter vår dotter, att hon skulle komma till oss. Ropade att världen var mindre trygg än havet.

Och blåljusens tysta kopiatorpuls sveper genom butiken, rör sig ljudlöst över Amins likbleka ansikte, över knivens trekantiga blad, över de nerrivna och utvälta serietidningarna.

Utanför fönstret dånar megafonen. Tala. Tala med oss.

Jag skriver till dig som inte kommer att kunna tro att det jag berättar kan hända i Sverige. Du kommer att tro att jag ljuger eftersom du fortfarande tror att du är svensk.

Röken från den nedskjutna drönaren var blåaktig och besk och sved i mina ögon när jag trängde mig framåt genom folkmassan.

Människor klappade händerna och sjöng. Amin, nånting, Amin, Amin.

Trycket på det regnfläckade papperet som nån satte i min hand var blekt och rastrerat. Hans ansikte. En beskuren stillbild från Hondosfilmen, och något på arabiska som jag inte kunde uttyda.

En ung kille med svartvitrandig fotbollströja stod med det rykande vraket vid fötterna och talade upphetsat och viftade med ett hemmagjort vapen, som jag antog att han hade använt för att skjuta ner drönaren, en härva av silvertejp och stålrör och plastdelar. Med sina fenor och kamerahylsor påminde drönaren om något som hade formats av havet under miljontals år, eller om ett träningsverktyg som man kunde beställa på nätet för att få snygga överarmar.

Amin, sjöng folkmassan, Amin, nånting, Amin, Amin.

Hans blick, tummad och suddig. Hans ögon, som kände igen mig.

De svarta zonerna i Kaningården stormades den kvällen. Från vårt fönster såg jag och pappa väktarbolagets schaktmaskiner och pansarbussar braka fram bland tälten och husvagnarna. I sina kravallrustningar liknade väktarna stora insekter som arbetade i de roterande varningsljusens brandgula åskväder, sköt tårgas och använde klossiga, fula gevär som gav ifrån sig violetta ljusblixtar, som jag tror gjorde folk blinda: de som träffades slog händerna för ögonen och kastade sig sprattlande ner på marken.

Wallah rymdkrig.

Några dagar senare fördes jag och pappa åt sidan när vi skulle in i matsalen. En väktare plockade av oss våra id-flikar och skrev ut nya med ett verktyg som hon hade hängande i bältet; vår säkerhetsklass hade höjts. Tror att det var mitt fel, att de hade gått igenom övervakningsfilmer från folksamlingen vid den nedskjutna drönaren och sett mig där.

Vi fick inte längre vistas i linjerade zoner. Pappa bad en av våra grannar att hämta sakerna vi fortfarande ägde ur vår lägenhet, och vi tog dem med oss och trängde in oss i en gammal mataffär där det redan bodde många andra.

Jag minns inte hur länge vi hade varit i Kaningården då. Jag minns inte om vi pratade med de vi bodde ihop med eller om vi höll oss för oss själva. Jag minns att jag fortfarande tänkte på Liat ibland, på hur hon hade det och på vad hon gjorde nu när hon hade gått ut skolan. Jag minns att pappa inte längre kunde få sitt insulin, och han fick blödningar i ögonen, fula rödgula märken som slog ut som solfläckar i vitorna. Jag talade med honom om att försöka lämna Kaningården, för det hände att folk klättrade över stängslen och försvann tillbaka ut i Sverige, även om många blev gripna och då hamnade i Hus T, och sen aldrig mer sågs till.

"Pappa", sa jag. "Livet finns inte här."

Han lyssnade halvhjärtat, bläddrade i ett av sina fotoalbum, och istället för att svara höll han det närmare och kisade, som om det var familjen på bilderna som pratade med honom.

Han var tyst när vi gick till matsalen. Tyst plockade han bort skinkan från brödet eller pastasåsen. Hans darrande, trötta händer som lyfte den vita plastgaffeln mot munnen bar på tystnaden på samma sätt som en dirigents händer bär på tystnaden när den hindrar musiken.

Jag började besöka området där drönaren hade blivit nedskjuten, drev omkring bland husvagnar och utbrända bilar. Männen ropade ibland efter mig med hotfulla röster, yani kom hit eller vad gör du här. Syster. Ey syster. Såg flygblad fladdra i leran. Några kallade sig för _Martyren Amin Heliga Krigare Brigad_ – de måste ha kört en arabisk fras genom ett dåligt översättningsprogram. Jag gissade att det var de som hade gett mig papperet i folksamlingen runt den nedskjutna drönaren. Det hände också att jag hittade papper med dikter på, korta verser om elden och paradiset, som jag vek ihop och sparade.

Kvinnorna i området började hälsa på mig efter ett tag, fast de svepte misstänksamt sina slöjor tätare kring sig, så att deras ansiktsdrag doldes.

En kväll när luften luktade av sopor och dammande jord, en lukt som jag i minnet alltid förbinder med somrarna i Kaningården, tyckte jag att jag såg den arabiske killen som hade skjutit ner drönaren och som jag var säker på hade blivit bortförd, men när han vände sig om förstod jag att det bara var någon som hade hans svartvita fotbollströja på sig, en nordafrikan, ett par år äldre än mig, med rufsiga, svarta lockar. Han stod utanför ett tält med sina vänner, som märkte att jag betraktade dem. De pekade på mig och skrattade, men han muttrade en hård tillrättavisning på arabiska. Det fanns något trevande i hans sätt att röra sig, och när han vände ansiktet mot mig såg jag att hans ögon var bleka och grumliga, och att han hade en brännskada runt dem – ett band av skrynklig hud som löpte över kinderna och pannan – och jag förstod att han måste ha blivit träffad av vapnen som väktarna hade använt.

"Pappa. Döden finns här. Vi kan inte stanna."

"Döden finns inte i världen", sa pappa. "Döden finns inuti oss."

Topp tre grejer jag saknade med den förra lägenheten. Nummer tre var en toalett som funkade. Sen vi hade flyttat använde vi bajamajor som stod utställda på ett gammalt torg och som tömdes alldeles för sällan. Alltså totalt balagan. Två: att ha en dörr som gick att stänga, så att jag kunde vara ensam med mina tankar ibland. Nummer ett var fönstret, där jag ofta hade suttit och tittat ut. Alla fönster i matbutiken var täckta av plywood och upptejpade kartongskivor. Kanske var det därför jag nästan aldrig var hemma, för att jag kände mig instängd där.

Jag lärde känna en grupp kvinnor som lagade utspädd soppa som de serverade till folk i den svarta zonen. De påminde mig om de skäggiga bröderna som hade kommit till den sista moskén, och mitt jobb blev att gå runt och samla ihop och diska plasttallrikarna. Jag började härma deras tal och deras blygsamma sätt att hålla handen framför munnen när de skrattade, och blev insläppt i deras tält och husvagnar, där jag satt med benen vikta under kroppen och lyssnade. De tillhörde en grupp som trodde att befrielsen skulle komma om muslimerna övergav _dunya,_ yani den här världen som ändå inte är helt verklig.

Typ sufier, som mamma.

En av dem hade arbetat som journalist innan hon hamnat i Kaningården, en somalisk kvinna, den vackraste människan jag hade sett i mitt liv wallah. Hon hade hittat en skrivare i en skola och släpat den med sig till en husvagn där de hade kopplat ihop den med en mobil så att de kunde skriva ut dikter av Rabia Basri, ett sufihelgon som jag kände till eftersom mamma ibland hade talat om henne.

Jag tror att det här var min tredje sommar i Kaningården. Jag sökte efter ett hem eller en väg bort. Det kan ha varit tre år sen mammas död. Pappa grät ofta, tyst, med munnen halvöppen och det förstenade ansiktet blankt av tårar.

"Pappa. Om jag lämnar Kaningården, hur ska du klara dig då?"

Hans tystnad, tänkte jag, var tomhetens sätt att skrika.

Jag gick genom de ljumma kvällarna, över fältet med bilar och husvagnar och tält. Rabia skrev att hon bar på en fackla och en hink med vatten för att bränna ner paradisets trädgårdar och släcka helvetets eldar, eftersom hon ville att människor skulle tillbe Gud för Guds egen skull, och kvinnorna retade mig för att jag var ogift och brast ut i skratt bakom händer fläckiga av bläck från gamla trasiga färgpatroner.

Drömmar om Amin, ännu.

"Amin?"

"Hamad."

Han satt på en säng, hos mig. Han höll händerna som en kpist och skakade dem, tyst.

Vaknade i matbutikens instängda mörker. En bil körde förbi utanför. När jag hade dragit på mig ytterkläderna och gått till dörren kom ännu en. Skräp och torr jord yrde runt däcken. Gick ut i den dammiga natten. Maskiner arbetade långt borta.

De ställde upp containrar i en mur utanför stängslet.

Jag satte mig utanför butiken, på en uppochnervänd läskback och såg himlen ljusna. Morgonen var ovanligt stillsam. Hus K var låst när vi gick dit för vår lektion, som vi hade börjat ha på förmiddagarna sen vår säkerhetsklass ändrats. Något var fel. Inga väktare syntes till och ingen lunch serverades. Jag såg skuggor i fönstren på Hus T, högt uppe på höjden, men i övrigt verkade hela Kaningården ha övergivits av alla utom oss som var inlåsta där. Framåt eftermiddagen, efter att jag försökt få kontakt med pappa i flera timmar, sa han, med ett tonfall som om han pratade om att någon skulle måla om en vägg i sin lägenhet:

"De kommer antagligen att släppa brandbomber på oss."

På kvällen anlände lastbilar och män och kvinnor med vita masker för munnarna klättrade upp på containrarna och kastade in stora vita säckar med ris.

Jag sökte mig till kvinnorna. De satt utanför sin husvagn. En av dem sa att det hade skett ett terrordåd i Stockholm, en annan att hon hade hört att svensk militär skulle angripa Kaningården för att träna inför en aktion i utlandet, en tredje att alltihop handlade om att spara pengar.

Jag minns en man utan skjorta. Han hade svarta, svampiga bölder över bröstkorgen och gick runt på ett torg och skrek och pekade på dem som om de var tecken på de otrognas ondska, eller märken som Gud hade satt på honom för att upphöja honom till kung.

Jag vet inte om Kaningården hade varit avspärrat ett par dagar eller en vecka eller ännu längre, men de första dödsfallen inträffade den natten, och paniken spred sig i takt med att begravningarna hölls nästa dag och folk förstod hur många som hade dött.

Vi gömde oss i butiken länge, säkert flera veckor.

Jag minns mina händer som sökte över min hud och att jag var livrädd för varenda liten smutsfläck och rev över mina födelsemärken tills de började blöda. Jag minns att jag smulade sönder en skiva bröd och matade pappa med bitarna.

När jag gav mig ut en morgon var det tyst som om hela världen låg under vatten eller var inkapslad i glas. Som om tomheten verkligen hade erövrat Kaningården till slut.

En väktare stod på en av containrarna och istället för att hålla mig undan gick jag fram och stod länge nedanför honom och väntade på att han skulle titta på mig. Jag ville att ögon som inte tillhörde oss som var inspärrade skulle se mig. Men han hade hjälmens visir nedfällt. Det skimrade lite när han rörde huvudet.

Jag hörde ett klagande läte som antingen var en mansröst som bad eller en skällande hund.

En kvarlämnad lina tvätt spänd mellan två höghusbalkonger fladdrade i vinden.

Jag minns en korridor där det var flugor överallt och en kvinna med ansiktet täckt av sårskorpor, som en mask av torkad lera, som sa att företaget som drev Kaningården hade låtit andra testa nya mediciner på oss, och att det var därifrån smittan hade kommit.

Någon gång måste avspärrningen ha hävts, för jag minns att nya människor anlände i bussar och att lektionerna i Hus K återupptogs.

De döda begravdes på fotbollsplaner.

Jag vet att du inte vill tro att det här kan hända i landet där du lever med ditt barn. Det ville inte mina föräldrar heller.

Men Kaningården låg i Sverige.

På morgnarna låg frostkristaller över filtarna som vi svept in oss i. Jag tillbringade min tid med kvinnorna i den svarta zonen, ville gång på gång höra dem berätta om Guds vrede, om hur jorden en dag skulle skaka och kasta upp de döda, om hur änglarna skulle släpa människor efter sig med krokar av järn på domedagen.

En dag satt två av dem utanför sin husvagn med händerna bojade med vita buntband, och journalisten stod på knä i leran och försökte svepa in sig i en blå, guldbroderad slöja som en hund hela tiden slet av henne. Väktare stod runt henne och skrattade och filmade med sina mobiler.

Skrivaren kom flygande genom husvagnsdörren och gick i bitar.

Jag låg med huvudet på pappas bröst. En väktarbils elmotor accelererade bort mellan husen där ute.

"Vad ser du i de där bilderna?"

När han inte svarade mig utan bara låg kvar och stirrade upp i taket plockade jag till mig ett av hans fotoalbum och slog upp en sida. Mamman poserade för ett porträtt. Hon hade barnet i famnen, de stod i starkt ljus och bakom dem fanns en röd husvägg.

Jag tänkte att Kaningården hade varit fläcken av jord under deras fötter när de stått där, mitt i det normala.

Jag rörde vid fotografiet, liksom tvekande.

"Jag lyssnar på deras ansikten", sa pappa.

Jag granskade kvinnans läppar, fläckarna över hennes hud, utslagen av sol och lycka.

"Vad säger de?"

"Du skall icke dräpa." Jag kommer ihåg att pappa använde de där gammaldags orden och att han var tvungen att förklara dem för mig: "Det betyder att en inte ska döda."

Hans bröstkorg hävde sig sakta och väsande under mitt huvud. Han måste ha förstått vad jag tänkte säga, eftersom jag hade sagt det så många gånger tidigare, för han sa:

"Vart skulle vi ta vägen?"

"Bort härifrån."

Jag la fotoalbumet ifrån mig, låg och tittade upp i det mögliga, spruckna taket ihop med honom.

"Minns du hennes ansikte?" sa han, och jag visste att han pratade om mamma, och när jag blundade fick jag fram rynkorna runt ögonen när hon log och hur hon sträckte ut en hand och snuddade vid min kind. Havets dån.

Om jag hade varit en riktig poet, som Rabia eller den blinda kvinnan ifrån Iran, hade jag aldrig behövt skriva ner alla de här händelserna, som ändå känns som lögner, för jag hade kunnat skriva en dikt som höll fram orden ett och ett och visade hur trasiga de var i min tid, hur de liknade alla andra bortkastade saker som låg överallt i Kaningården.

Ord som gamla kylskåpsdörrar och halva tegelstenar, ord som inte dög till någonting, ord som innanmätet ur bilar och tvättmaskiner. Buckliga, rostiga ord, ord som räfflade slangar och trasiga kläder och mattor, ord som du inte ens ville röra vid utan handskar.

Jag lämnade pappa.

Jag minns att min jacka gick sönder när jag klättrade över stängslet och att väktarna jagade mig in i det övergivna köpcentret, där jag gömde mig bland klädställningar och trasiga skyltdockor. Jag minns kroppsdelarna av plast som låg huller om buller runt mig, och att hundarnas klor klickade över butiksgolvet när de kom, att de stirrade på mig med hängande tungor.

De tystnade och drog sig tillbaka.

Jag minns att jag hade blivit något som hundar var rädda för.

Jag satt halva dagen i det gamla köpcentret och gömde mig, och strök sen bort över lekplatser och skolgårdar, genom de långa skuggorna. Två barn sparkade boll mot en vägg, och jag tyckte att det var overkligt att barn fortfarande kunde leka.

Om jag hade skrivit en dikt om allt skulle jag ha använt melodin från en sång som en grupp svartklädda kvinnor brukade sjunga under begravningarna när smittan härjade. En kurdisk eller persisk tradition, där de gick på led bakom tygbyltet som skulle grävas ner. De skrek. Skrek som om de kunde väcka de döda. Skrek tills deras röster brast.

Skrek för att de hade överlevt.

Gula löv blåste runt mina fötter. Jag tog vägar där jag hoppades slippa bli stoppad av riddarhjärtan eller väktare eller bara vanliga svenskar. De spelade upp filmen med Amin på nytt. Han tittade på mig från reklampelare och hållplatskurer.

Det lyste i vårt vardagsrumsfönster. Vart skulle jag annars ha tagit vägen. När jag gick fram och tittade in blev jag nästan förvånad över att få se en svensk familj sitta där inne istället för jag, mamma och pappa. En bil passerade på vägen bortom lekplatsen, ljudet fick mig att rycka till och krypa ihop.

Jag var ett minne, en flykting.

Liats fönster var mörka. Jag klättrade upp på stupröret. Höjden skrämde mig inte. Jag visste att faran fanns i det normala, i lyckan och tryggheten.

Lägenheten var tom. Det stod inte ens möbler i den längre.

Som om vi aldrig funnits.

De två tomma gungorna jämte mig svängde i vinden. Topp fem fina saker Liat hade gjort för mig. Nummer fem. Skyddat mig från killar som varit störiga. Fyra. Lärt mig dansa som Oh Nana Yurg när vi var nio.

Borta vid hållplatsen drog Amin Göran Loberg i håret. Jag satte fart på gungan och fartvinden torkade mina tårar. Jag visste att jag och Liat hade varit en del av Sverige som inte varit Sverige, en del som landet runt mig behövt för att rena sig självt.

Vi hade varit Sveriges döda hud och långa naglar.

Skärmen blev svart, det stod att allting kunde ha varit annorlunda, att om svenskarna bara inte hade varit så goda, hade Hondos aldrig hänt. Filmen började om, Amin plockade fram kniven, fällde ut bladet. Jag märkte inte när väktarna kom. För trött för att springa, också, och ville tillbaka till pappa nu när Liat inte fanns kvar.

Väktarna hade gula kepsar med bruna bokstäver vilket betydde att de tillhörde företaget som skötte säkerheten i kvarteret, så någon av mina gamla grannar måste ha sett mig i gungan och ringt dem. Jag hade så klart inte mitt pass med mig, men de kollade mina ögon med en app, och låste in mig i baksätet i sin bil. De hade parkerat vid hållplatsen och reklamskivan kastade sitt flimrande sken in genom rutan, ner över det slitna sätet, ner över mina händer. Efter ett tag kom en bil från företaget som drev Kaningården och jag blev flyttad till den.

Vi åkte runt den yttre gränsen. Det hade blivit kväll och börjat regna, jag såg på nytt stängslen, höghusen som hade brunnit, jag minns att duggregnet som träffade bilrutorna liknade hårspray. Vi körde in i ett garage under Hus T och en av väktarna tog mig till ett omklädningsrum där det låg en handduk och grå mjukiskläder på en bänk. Jag duschade och bytte om, och två andra män, klädda i vitt, hämtade mig.

I rummet där de låste in mig satt en kille med rakat huvud på en madrass. Han stirrade rakt fram, som om han noggrant undersökte sprickorna i färgen på en av väggarna. Det tog mig en stund att känna igen honom.

Jag satte mig på den lediga madrassen, han sa:

_"As-salaamu-alaikum._ Jag heter Bilal." Han verkade inte känna igen mig. Liats gamla kille, han med blomkålsöron och vackra ögon, som hade varit så kär i henne den där sommaren när vi fortfarande varit mitt i livet. Jag hade inte sett till honom i Kaningården så han måste ha kommit till Hus T från ett annat läger, eller direkt från gatan.

"Jag kände Liat", sa jag, men han fattade inte. Han drog en darrande hand över sin släta skalle.

"Vem?"

"Jag är Liats bästa kompis."

Han rynkade pannan och sa shit.

Jag tänkte på bilden jag hade gjort mig av ett svart hål mitt i Kaningården. Tänkte att jag var där nu.

"Du är ny här, eller hur?" sa han.

"Hur vet du det?"

"Du har fortfarande kvar ditt hår."

# 5

Hon tittade ut på det bleka, stubbiga gräset på andra sidan stängslet.

"Vart ska ni åka?" Rösten en hes viskning. Hon såg äldre ut, på det tidlösa sätt som man ibland ser hos institutionaliserade människor – på väg att bli ett förvuxet, urgammalt barn.

"Till Kanada. Jag har en syster där."

"När åker ni?"

"Det är en lång process. Vi måste ordna visum, arbete. Bostad. Det blir inte förrän om något år."

Hon nickade kort. Det hände att jag undrade över hur den oerhörda, förkrossande sorg som hon utstrålade gick ihop med föreställningen att hon undflytt ett öde som, enligt hennes text, kanske varit värre än döden. Trodde hon inte att hon hade hindrat allt det hon skrev från att hända?

Jag uppfattade en växling i hennes energi – kanske bara något obestämbart som ändrades i hennes hållning.

"Vad tänker du på?" sa jag, och hon vände skärrat uppmärksamheten mot mig, som om ljudet av min röst hade överraskat henne. Hon tog ett steg bakåt och gjorde en inåtvänd, nervös min. Något hade hänt med hennes ansikte och minspel, det var som om ett helt annat medvetande bebodde hennes nervsystem. Hennes besynnerliga sjukdom.

Jag frågade henne om hon var arg, och hon vände sig bort, ut mot fälten igen, mot gräset och himlen. Då och då sneglade hon på mig, förskrämt och oroligt, och efter någon minut tyckte jag mig se att hon förändrades på nytt: axlarna drogs upp i den hukade hållning hon brukade ha, och något panikslaget som hade spänt som ett band kring ögonen försvann.

Om jag hade kunnat hennes namn, eller om jag likt Amin gett henne ett eget, skulle jag ha sagt det.

Ytterligare nån minut gick.

"Jag blir den där andra tjejen ibland", sa hon. "Hon som de säger att jag är. Annika."

"Du minns ditt riktiga liv?"

Hon skakade på huvudet, sakta, liksom dimmigt.

"Det är inte så. Den jag är nu, den som pratar med dig, försvinner. Det började hända för någon månad sen. Jag halkar bort, typ."

"Halkar bort?"

"Som när du somnar eller vadsomhelst. Jag finns inte mer. Sen kommer jag tillbaka. Ibland har det gått en minut, ibland en timme, ibland ännu längre, och jag vet att hon har varit här, i sin kropp." Hon skrattade bedrövat. "Balagan", suckade hon.

Ordet, som återkom i hennes texter, var modern israelisk slang. Kanske var det inte underligt att just hon använde det: hon kunde mycket väl ha varit vän med en judisk flicka innan hon fördes till al-Mima.

"Ibland minns jag saker efter att hon har varit här", sa hon. "Som när imma är kvar på ett fönster där någon har stått och tittat ut, om du fattar?"

Björnmannen och en vakt passerade på en grusgång bakom oss – jag vände mig, eftersom jag inte tyckte om att ha ryggen emot Björnmannen. Både han och vakten rökte och samtalade lågt med varandra.

"Minns du något nu?" sa jag när de hade försvunnit.

"Jag minns en kvinna som brukade leka med mig, och några ord på ett annat språk."

Jag var full av ouppklarade farhågor. Ville inte att det som hade hänt nyss, när hon inte varit kvar i min värld, skulle ske igen. Jag kände yrsel.

"Yani, belgiska", sa hon.

"Flamländska", rättade jag, och hon stoppade händerna i fickorna. Något verkade byggas upp i henne, sen sjunka tillbaka igen.

Jag ville be henne beskriva märket som fascisterna hade använt i hennes framtid, för att jämföra det med märket som ungdomarna hade målat på stranden i somras. Men visste att det hade varit att ge efter för något.

Allt var fel.

"De använde delar av filmen för att stänga av Öresundsbron nyligen, hörde du om det?"

"Min film?" sa hon. "Från seriebutiken?"

Jag nickade. "Stora demonstrationer och motdemonstrationer nere i Malmö."

"Det är något jag måste fråga."

"Fråga."

"Jag vet att du kommer att säga nej."

"Fråga."

"Får jag träffa din fru?"

"Isra? Varför då?"

"Snälla", jämrade hon, med ett barnsligt tonfall som jag inte hade hört henne använda tidigare.

"Men varför?"

När hon inte kunde ge mig ett svar rann frågan ut i sanden.

Vad var det hon ville oss.

Allt var fel.

En flock fåglar hade skrämts upp ur ett träd bortom stängslet och kretsade kring det i en skränande, mörk ring.

Vi satt på vår vardagsrumsmatta, tolv personer i cirkel, en _halaqa:_ män och kvinnor församlade för att glömma världen en stund, med sjalar svepta över axlarna eller draperade över huvudena, med virkade kufis eller basebollkepsar bakochfram, med huvtröjor och jallabior, och en syster som kommit direkt från jobbet hade bussföraruniform. Isra bar runt ett fat med rökelse, den söta, sandelträdoftande röken steg mot taket. Vi hade flyttat undan soffa, stolar och bord mot väggarna för att få plats allihop, jag höll min dotter i famnen och när vi inledde kvällens _dhikr_ härmade hon mig när jag med ett otillräckligt läte ropade efter det som inte liknade, det som bar våra själar i sin öppna hand. Allah. Jag gungade fram och tillbaka och slöt ögonen. Hennes ljusare röst inuti min. Allah. Fönstren var öppna mot den svala höstkvällen och under våra mässande röster hörde jag trafiken och några tonåringars rop som dog ut.

Var det på grund av Tundraflickan som vi inte kunde stanna här? Var det hennes ord som drev oss att lämna min mammas grav och tvättstugorna och trädens sätt att stå i brand om hösten?

Inget i mig var befriat från världens glömska, inget mindes att denna värld inte var människornas hem.

När vi hade avslutat vår _dhikr_ och bad satt min dotter kvar i min famn, och likt mig höll hon händerna kupade som en skål och viskade i dem.

Jag och hon hade försökt rädda livet på en skata tidigare under veckan: vår katt hade fått fatt i den och lämnat den på vår balkong och vi hade gett den matrester och vatten och sen begravt den tillsammans. Till och med läst ett stycke ur Koranen, sittande på huk över rabatten. Hon var i åldern då det inte gick en dag utan att hon drog i mig, ivrig att peka ut en molnformation eller en skalbagges opaliserande skal, och vad hon bad om när hon satt där i mitt knä visste jag inte, eftersom jag inbillade mig att hon redan befann sig i paradiset.

_Gör mig sann,_ viskade jag och tittade ner i mina egna handflator. När jag höll dem kupade liknade linjerna och hudvecken facetterna i en kristall.

_Gör min kropp till en fråga._

_Förlåt oss._

Efter att vi hade druckit te försvann gästerna, bröder och systrar som skingrades under det mörknande molntäcket.

Vi hade berättat för dem att vi planerade att lämna Sverige. Mido hade försökt övertyga oss att ändra oss och stanna, andra förstod oss, och bar på liknande planer.

Mido vände sig om nere på gården och vinkade mot mig där jag stod på balkongen. Han la handen på hjärtat.

Var vi fåglar.

_Var barmhärtig mot oss._

_Sätt ljus inuti oss. Ljus runt oss._

Två tonårstjejer rökte i en port tvärsöver gården och vad kunde jag tänka på om jag inte tänkte på henne. Hon, Amin och Hamad var en sorts gränsvarelser, fångade mitt i en förvandling. Därför monstruösa. De hade gått omkring med sina kpistar bland blodstänk och utrivna serietidningar och leksaker och skrikit om Gud och profeten. Jag tänkte att de var reformationens monster utan att riktigt veta vad det betydde. En bild från kriget kom för mig. Visste inte var jag hade sett den. En jihadist hade fått tag i en pansarvagn och slirade runt, runt på en gata. Som ett barn som sladdar med sin cykel på en grusplan.

Amins mamma väntade på mig i caféet på torget i Hasselbo. Jag hade fortsatt söka kontakt med henne då och då, via olika moskéer och sporadiska och chansartade telefonsamtal, och plötsligt hade hon svarat och gått med på att träffas.

Vid bordet bredvid satt en grupp äldre arabiska män och drack te, uppklädda i kostymer trots att det var en tisdagsförmiddag. De var högljudda och på gott humör, och fick henne, som hukade sig över sitt kaffe klädd i en gråburrig vinterkappa med håret i en knut i nacken, nedkrökt av en oerhörd tyngd, att verka befinna sig på en planet med starkare gravitation.

Amins kusin, ett par år äldre än vad Amin skulle ha varit, satt bredvid henne och åt glupskt men lite tjurigt en kanelbulle. Jag kände igen honom från ett par artiklar jag läst. Visste inte om hon hade bett honom sitta med under vår intervju eller om det varit hans idé.

Jag hälsade, köpte en kopp te, satte mig hos dem.

En dag med bitande köld och blåaktig snörök över cementplattorna utanför caféfönstret.

Kusinen frågade om jag var journalist, och jag svarade att jag var poet och författare, vilket han inte riktigt tycktes kunna förhålla sig till. Han hade vit pikétröja och en blå keps, gulnad av sol och regn. En sifferserie tatuerad på halsen. Senare förstod jag att det var postnumret till ett område i Borås där han hade bott under delar av sin uppväxt – en mängd information om honom, liksom om Amins övriga familj, fanns på olika rasistiska nätforum.

"Vad vill du veta om Amin?" sa Amins mamma. När jag sa att hon fick välja själv vad hon ville berätta plockade hon fram ett fotografi ur handväskan och placerade det på bordets virkade spetsduk.

Bilden var tagen utomhus, på en gräsplätt med en betongvägg i bakgrunden. En pojke, kanske tre år gammal, höll i ett spädbarn. Måste vara Amin och Nour.

"Han hade mycket kärlek i sig", sa hon. Kusinen skiftade ställning i stolen och gjorde en min som antydde illamående, ilska, kanske bara ett visst mått av sund misstänksamhet mot ännu en man som ville skriva om deras döda. "Mycket kärlek", upprepade hon, och rörde vid fotot med handen. Vid den lilla flickan. "Vet du vad som hände med henne? Med Nour? Har någon berättat?"

"Jag läste i tidningarna. Hon dog. En olycka."

Det hade förstås kommit artiklar om allt det här efter attacken. De flesta utmålade henne som en rätt hemsk mor – ett socialfall, ansvarslös, en parasit, trots att hon arbetat på olika äldreboenden och som personlig assistent sen hon kommit till Sverige i slutet av nittiotalet tillsammans med sin make.

Olyckan där Nour hade drunknat i badkaret hade i de mest spekulativa publikationerna utmålats som misstänkt, ett tecken på allt det mörker som senare skulle komma att hemsöka familjen.

"Titta så mycket kärlek."

"Ja", sa jag, och det var som om hennes fingertoppar var fastbrända vid den vaxiga, urblekta ytan – hennes hand skakade till men flyttade sig inte från fotot. "Han lämnade henne bara i badkaret en kort stund", sa hon. "Amins pappa. Han ville bara se nyheterna." Hon stirrade oupphörligen på bilden, med ansiktet förvridet i en undrande, plågad grimas, som om hon var på väg att lösa upp en hård knut i sitt inre.

"Det var om kriget. I vårt hemland. Han ville bara se nyheterna."

"Om Irak", sköt kusinen in.

"Om Irak. Han ville bara se vad som hände hemma när de bombade." Hon gjorde en flyktig rörelse med sin fria hand, sa: "Han kunde inte stanna hos oss sen. Han bor i Norge."

Hon berättade om Amins uppväxt, om hans drömmar om att jobba på Volvo på Hisingen, om hur han med tiden hade drivit allt längre bort från familjen. Vid ett par tillfällen under vårt möte var hon nära att falla i gråt och kusinen la en tröstande hand på hennes axel. Jag visste inte varför men det förvånade mig – på grund av mina bilder av vem en ung Hasselbokille med en tatuering på halsen kunde vara. Mot slutet av vårt samtal la han huvudet på sned och betraktade mig med avsmalnande ögon, mätte upp något mellan oss, och sa:

"Jag försökte säga till honom. Bror. Detta livet du lever, bror, det är ingenting." Han skakade på huvudet. "Springa på gatan. Det är ingenting."

I artikeln jag mindes honom ifrån hade jag läst ett utdrag ur hans brottsregister. Han hade, liksom Amin, blivit dömd för flera småbrott: i hans fall bilstölder. Senast hade han varit inblandad i ett kontokortsbedrägeri, varit det som kallades för målvakten, det vill säga den som låtit sitt ansikte fångas av bankomaternas övervakningskameror. Hade sannolikt varit skyldig någon pengar och av denne tvingats delta i bedrägeriet. Suttit ett par månader på en anstalt i Helsingborg och kommit ut bara någon månad innan jag nu träffade honom och hans moster.

En handfull vilsekomna korn januarisnö blåste över torget och samlades i en tunn, vit linje mot en frisörfasad. Han sa igen:

"Det är ingenting."

Jag tittade på honom och tänkte: _kärlek som misstas för svaghet._

"Märkte ni när Amin började intressera sig för Daesh?"

Amins mamma plockade upp fotot och stoppade försiktigt tillbaka det i handväskan.

"Jag märkte att hans ögon ändrades. När han slutade röka hashish." Hon skrattade snörvlande och gav mig en självmedveten blick. "En mamma vet vad hennes barn gör."

"Pratade han med dig om det? Om Daesh?"

Hon fipplade med väskans mässingsspänne.

"En gång, tror jag. Jag blev förvånad att han pratade om islam överhuvudtaget."

"Ursäkta, jag trodde att ni var muslimer?"

Hon slog ut med händerna, sa:

_"Alhamdulillah._ Men han tyckte inte om religion. Han ville inte lyssna när jag försökte prata med honom om Gud, om att han måste bättra sig, om _Yawm al-Qiyamah."_

"Domedagen", översatte kusinen, och även om jag kände till den arabiska termen tackade jag med en kort nick.

"Vi var dumma, tyckte han. Muslimer. Efterblivna. Så jag förstår inte hur han fick idén att han skulle göra jihad." Hon log när hon sa det där, ett alldeles rent och uppriktigt leende som slocknade hastigt, som en fotoblixt som lämnade kvar en sorts aska i hennes ögon. Hon rörde om i kaffet. "Men han kom hem till mig med henne en gång. Flickan som dödade honom."

"Berätta vad hon sa till dig", sa kusinen, men hon ruskade på huvudet – en rörelse som liknade kusinens huvudskakning tidigare, när han pratat om gatan – som om hon ville skaka av sig något som hade klistrat sig fast, trasslat in sig i håret.

"Det var som om de lekte, förstår du? De låtsades. Han sa att hon hette Nour. Det är min dotters namn."

"Berätta vad hon sa", upprepade kusinen.

"Hon sa till mig att jag inte skulle ha bilder på väggarna. Kan du tänka dig? Hon är min gäst, och hon säger att änglarna inte kommer hem till mig om jag har bilder på väggarna. Att jag ska ta ner bilderna på min flicka."

Jag nickade och ville säga något trösterikt, men fann inte orden. Jag tittade ut på torget och mindes min uppväxt på liknande platser. Jag hade kunnat stå och frysa utanför kiosken där ute, full av vrede mot ett land som jag inte tyckte erkände min mänsklighet, och springa här på nätterna. Gripa med ömmande, blåslagna händer efter något som skimrade längst inne i slagsmålen och maktlekarna. Klottrets tuschmärken på ytan av en värld som aldrig skulle bli min.

Kaningården.

Jag fick tag i Göran Loberg och intervjuade honom över Skype en vårkväll. Internetuppkopplingen i hans ände var dålig: antingen befann han sig i utlandet, eller på någon isolerad ort i Sverige.

"En ung man håller en kartongskärare mot din hals", sa jag, och videoflödet fastnade i ett lågupplöst, pixelfläckigt porträtt. "Är du kvar?"

"Du undrar vad jag tänkte?" sa hans röst, kringsvävande i mitt kök.

"Precis."

"Det var ju en ganska lång och utdragen situation. Jag var arg, förstås. Jag var orolig över såret i mitt ben, där en av dem hade skjutit mig."

På skärmen var han nedfrusen mitt i en gest. Han satt framför en vitrappad vägg, av någon anledning med bar överkropp. Ansiktet var fårat och datorskärmens kvadrat speglades i hans glasögon som ett neonblått chip.

"Hamad", sa jag.

"Just det. Sen blev de ju oense om något, också."

"Vad minns du av det?"

"Den där unga kvinnan fick en sorts psykos, tror jag. Jag var nog för chockad vid det laget för att helt hänga med i svängarna." Han hostade, rosslande och fuktigt. "Du får ursäkta att jag sitter i sängen", sa han – jag hade inte tänkt på det. "Jag har svårt att sova på nätterna."

"På grund av dödshoten?"

"Kanske det." Videoflödet kom till liv igen, och efter ännu en hostattack satt han med slem eller en blodklump i munnen, sög på den och löste upp den på åldringars smackande sätt. Fick ner den igen med en bitter grimas och harklade sig. "Hursomhelst vet jag inte om mina tankar är det intressanta i den situationen."

Jag satt vid bordet, där ute var gatlyktorna tända över frusna sandlådor och ångande tvättstugor, ensamma froststjärnor över det som skulle ha varit tryggt.

"Vad är det intressanta?"

"Flickans roll, naturligtvis. Idén att filma döden för att göra den meningsfull."

Enligt hans blogg, som jag hade besökt inför intervjun, gick hans senaste verk ut just på att filma döende människor, på ett hospice, ett koncept som jag innan detta replikskifte hade läst som en återgång till den typ av konst som han hade skapat i början av sin karriär, då han utforskat tiden och döendet, inte sällan i mer eller mindre rättshaveristiska former – till exempel med olagliga och allmänfarliga skulpturer.

Skuggan på väggen bakom honom var blåaktig, och jag tyckte mig förnimma något kargt och sorgligt över platsen han befann sig på: ett hotellrum eller något annat opersonligt kyffe inrett för att snabbt kunna lämnas.

"Vad tänker du på när du ligger sömnlös? Får jag fråga det?"

Han kliade sig i det vita brösthåret och skrattade hest, vilket fick honom att börja hosta så att han skakade, och det kom upp mer slem, som han satt och smackade på och försökte få ner.

"På timmarnas sätt att anhopa sig som drivved", sa han. "Former i blåsande sand. Jag har börjat förstå att tiden är ett tunt lager av biologiskt material som lägger sig över tingen." Han krafsade på en sårskorpa i pannan. "Kanske är tiden bara ett lager flagnande hud på en hotellkudde i ett rum där en skandalomsusad konstnär har gömt sig ett par nätter", la han till, med en självironisk ton som fick mig att känna en viss sympati för honom.

Han fick loss ett torrt fjäll ur pannan och tittade på det.

"Numera är det rasisterna som sköter den traditionella konstnärliga hanteringen", sa han, ett infall, en tanke ur sömnlösheten. "Det vill säga att det idag är rasisterna som utför provokationen som får folk i karnevalsstämning." Jag undrade om han började prata om det här för att återetablera ett avstånd mellan oss.

"Var det så idén föddes att göra ditt seriealbum?"

Han gjorde en misstrogen grimas.

"Det vet jag inte."

"Hur fick du idén? Minns du?"

Jag hade förstås ett exemplar av albumet liggande någonstans i mitt arbetsrum men tittade sällan i det, eftersom jag äcklades och sårades av bilderna.

"Jag låg och flippade mellan satellitkanaler en natt", sa han. "Översvämningar. Sporthändelser. Pornografi. Och de här bilderna från Irak flimrade förbi. Abu Ghraib? Du minns dem?"

"Självfallet."

"Jag hade sett dem förut, men just den här natten slogs jag av – ska vi kalla det en filosofisk tanke? En man med ett hundkoppel om halsen. Människor som staplas på varandra i pyramider." Han tittade uppfordrande in i webbkameran och greppade efter någon otydlig form med händerna framför sig i tomma luften. Jag blev påmind om att han under många år hade undervisat på en konstskola i Göteborg. "Vad tortyren gör", sa han, "är att visa upp kroppen på ett slags scen. Den visar att inget annat än kroppen spelar roll. Inte sant?"

"Kanske det", sa jag, inte för att jag inte förstod resonemanget, utan för att jag inte nödvändigtvis ville bli indragen i hans tankevärld.

"Tortyren visar hur omöjligt det är att ha en kropp och samtidigt inbilla sig att det finns ideologi, religion, kultur, inte sant? Tortyren visar inte bara den torterade, utan oss alla, hur skrattretande det är att överhuvudtaget vara en varelse av kött och hud och nerver som inbillar sig att vissa saker är heliga. Förstår du hur jag tänker?"

"Jag är inte säker", sa jag, och han suckade och föreföll överväga om han skulle förklara ytterligare.

"Vad jag säger", sa han, "är att jag satt där i soffan en natt och såg de här bilderna på CNN. En man insmetad i avföring, till exempel. Och jag började flabba, va? Förstår du?"

Jag visste inte hur jag skulle reagera. Jag bytte ämne till något annat. Intervjun fortsatte i en knapp halvtimme, vi talade om hans uppväxt, diskuterade yttrandefrihetens plats bland upplysningsidealen och olika serieskapare som vi båda hade läst och förhöll oss till.

Ett par gånger noterade jag att hans vänsterhand började skaka och hur han då försökte tvinga ihop den till en näve men att fingrarna stannade i en krampande, kloliknande form som han försökte bända upp med hjälp av den andra handen – han sysslade med det ett tag, närmast automatiskt, men varje gång han kom på att jag såg honom i webbkameran sänkte han hastigt båda händerna. Jag undrade över vad det betydde. Jag tittade på hans åldrande kropp i det obarmhärtiga ljuset från dataskärmen och tänkte att han efter vårt samtal skulle ligga och undra över tiden, över vad den var. Om den var något mer än en mörk fläck av damm och döda flugor på bottnen av en badrumslampa.

Jag frågade honom om han trodde att det var vår dödlighet som gjorde oss mänskliga – ett försök att tränga igenom samtalets akademiska yta och nå in i något annat – men han skrattade bara åt frågan. Han hade vid det laget fått fram en rulle hushållspapper som han rev av en bit från och spottade ut slemmet i.

"Vad borde jag ha frågat istället?"

"Du borde ha tänkt färdigt tanken", sa han. "Om döden gör oss mänskliga, vad gör då konsten, som gör oss odödliga?" Bilden hackade till igen och hans hesa, kroppslösa röst sa: "Gör den oss omänskliga?"

Högtalarna brusade. Hans ansikte hade på nytt stelnat i en pixlad mask.

Minareten reste sig som ett ensamt finger mot himlen. Ett par ungdomar stod utanför moskéns dörrar och stampade för att hålla värmen medan de delade ut gratis kontantkort till oss som strömmade ut – någon reklamkampanj. Människorna som jag nyss bett ihop med passerade mig och försvann till parkeringen eller busshållplatsen. Jag skakade vissas händer, jag såg de fladdrande jallabiorna och sjalarna, de olika huvudbonaderna, alla dessa tecken, allt det skimrande tyget, alla olika tolkningar av världen. Bilder som vändes som löv i vinden.

_Jag visste att vi bara skulle bli verkliga igen genom att dö._

Var vi bilder.

En film där Hamad avrättar en rad bakbundna män. Han är maskerad och skjuter dem i bakhuvudet en efter en. Media letade fram och spred filmen efter händelserna inne på Hondos. Antagligen är den inspelad i Syrien, men husen i bakgrunden är så förstörda att staden inte gått att identifiera.

Det regnar, dropparna samlas på linsen – spindelliknande, grå ljusknippen som tycks vandra över skärmen – en hand torkar upprepade gånger bort dem.

Isra kom in i arbetsrummet och ställde sig bakom mig.

"Jag kunde inte heller sova", sa hon och masserade frånvarande mina axlar.

En jihadist bakom Hamad höll upp en svart fana, den var genomblöt, såg tung ut, som om den var skulpterad ur järn, obsidian.

Jag hade precis startat om filmen för tredje eller fjärde gången. Hamad stod med pistolen höjd mot den förste fångens bakhuvud. Något skedde innan han sköt. Det fanns en fördröjning, som om han inte riktigt ville utföra handlingen. Pistolen vajade lite från sida till sida och han torkade tårar eller regn ur ögonen.

Han kramade avtryckaren. Mannen framför honom rasade ihop i leran. När han flyttade sig till nästa fånge pausade jag filmen.

"Jag mailade nyss kopiorna", sa Isra. Det handlade om inskannade kopior av våra inkomstdeklarationer som skulle till kanadensiska ambassaden, i samband med våra visumansökningar. Hon hoppades få jobb på universitetet i Toronto via ett utbytesprogram, och jag själv planerade att fortsätta försöka få ut mina böcker här i Sverige, även om jag den senaste tiden hade känt mig blockerad.

Jag vilade hakan i handen, tog inte blicken från skärmen, sa:

"Ibland när jag tittar på henne under våra möten ser jag att hon bär på ett oerhört mörker. Som om hon verkligen kommer ifrån..." Jag kunde inte avsluta meningen.

"Framtiden?" sa Isra, och när hon uttalade ordet hörde jag vansinnet som hade smugit sig in i mig utan att jag märkt det.

"Inte från framtiden", sa jag. "Men från en förintelse."

Isras röst blev tankfull.

"James Baldwin och Audrey Lorde talade med varandra en gång", sa hon. "Baldwin sa nånting om den amerikanska drömmen, att både Martin Luther King och Malcom X hade trott på den, trots allt. Ungefär så. Varpå Audrey Lorde sa att ingen hade drömt om henne, aldrig någonsin. Ingen drömde om den svarta kvinnan förutom för att komma på hur de skulle kunna utplåna henne. När jag läste flickans text tänkte jag på att det kanske är så för muslimer i Sverige idag. Ingen utom Daesh drömmer om oss."

På skärmen stod Hamad kvar med pistolen höjd. Regnet hängde stilla runt honom, som ett silversken, en nedstörtad spegel.

Jag satt kvar när Isra gick och la sig igen. Undrade över de drömmar som drömdes om mig.

Hondosfilmen. Klickade igång sekvensen där Amin skrattade. Hans ögon i rånarluvans springa såg lyckliga ut, om än med ett stråk av vansinne.

Göran Loberg hade sett bilderna från Abu Ghraib och al-Mima och skrattat.

Varför stod en man på en pall med elsladdar fästa på sitt kön och sina bröstvårtor? Kanske var svaret: för att händelsen avbildades, för att någon hade en kamera. Filmen var kanske orsak nog, filmen kom kanske före händelserna.

Varför satte en människa ett hundkoppel på en muslim? Varför satt en man, klädd i svettfläckad t-shirt, på en naken muslim som var placerad på alla fyra?

Det fanns ett svar som tillät oss att glömma frågan: de där sakerna hände för att muslimer var löjliga. Skrattretande.

På skärmen fnissade Amin fortfarande, medan han skakade på huvudet, och till och med stampade lite med foten.

Först kom det ofattbara; sen gapskrattet.

Kanske var det vad Göran Lobergs teckningar uttryckte, och kanske var det därför jag upplevde dem som så våldsamma, trots att de bara bestod av ett par tuschstreck.

Jag lutade armbågarna mot bordet. Kände mig nedsmutsad av skärmens sken. Jag började gråta. Jag greps av en oerhörd längtan till Toronto, som jag inte hade besökt sen vår dotter föddes. Jag längtade efter stadens kastanjer, efter sykomorerna i Rogue Park, efter min syster, i vars ansiktsdrag jag fortfarande kunde se mamma.

Amin stirrade på mig från skärmen och skrattade.

I Abu Ghraib, och kanske också i al-Mima, tvingades offret att delta i framställandet av just den bild som gjorde våldet möjligt. Blicken var en nödvändig del av både tortyren och terrorattackerna. Min blick. Jag slöt ögonen, hårt.

Ett krig där blicken, den ömmaste beröring vi förmådde, hade blivit ett vapen.

Amin skrattade.

Varför bygger en soldat en pyramid av levande människor? Varför smetas en fånge in i avföring?

Isra brukade säga att vi levde i en tid där varje sten i världen hade bevittnat tillräckligt av mänsklig grymhet för att sprängas till flisor.

Jag mindes något som Tundraflickan hade skrivit – att Kaningården var platsen som de alla hade tittat ut över Sverige ifrån, och att det var därför de inte hade sett lägret. Ungefär så. Lägret hade varit osynligt, eftersom det legat precis under deras fötter.

Jag skriver till dig som aldrig har funnits.

Jag skriver till dig som jag alltid har skrivit till.

Jag som inte heller finns.

Min puls lät som hammarslag under vatten och det var som om ljudet ekade mot de vita kakelväggarna, blött och avlägset.

"Pratar du svenska?"

En blond man sänkte ett skynke av papperstunt vitt material över mina axlar och fäste det tätt runt min hals med en klisterremsa.

"Ja."

"Så bra", sa han.

Ett vasst läte som av en borr surrade igång bakom min rygg, och jag hoppade till, men det var bara en hårtrimmer. Den kittlade mig över tinningarna och mina svarta lockar föll ner framför mig i stora pälstussar.

"Vad gör du?"

"Det är bara att be om det så får du en slöja", svarade mannen. Jag visste inte om han på allvar trodde att det var ett svar på min fråga eller om han bara hånade mig. När han var klar plockade han ner en platta ur en hylla och började fråga mig om jag hade hjärtproblem eller epilepsi eller migrän, och sånt. Sen var jag i ett annat rum, där ett fönster vette mot Kaningården, som bredde ut sig bortom inhägnaden. Jag minns att jag tittade ner på de röda lövträden och cykelvägarna och gångbroarna, och jag såg höghuset där jag och pappa hade bott när vi först kommit.

"Kan ni säga till min pappa att jag är här?" sa jag, men kvinnan som var hos mig i det här rummet – kraftigare över axlarna och äldre än mannen som hade klippt mig, men med samma artiga sätt – svarade inte, utan sa istället:

"Är du snäll och lägger dig ner här?"

Det fanns en sjuksäng kringgärdad av maskiner i vita plasthöljen och en droppställning med påsar med genomskinlig vätska i olika färgnyanser.

"Jag blev inte sjuk."

"Förlåt?"

"Jag fick aldrig smittan", sa jag. "När folk dog." Kvinnan skrattade lågt.

"Det handlar inte om det. Var inte orolig. Lägg dig här bara." Hon klappade med handen på sängen och när jag tvekande lydde ställde hon sig vid fotänden och spände fast mina ben med genomskinliga plastremmar.

"Vad gör du?"

"Om du ger mig armen bara", sa hon milt, och spände fast även mina handleder vid sängens metallram. Jag sa till mig själv att hon kanske bara ville skydda mig, att hon ville mig väl. Hon lämnade rummet när hon var klar och i tystnaden hörde jag på nytt mitt eget hjärtas blöta, susande hammarslag och försökte hålla tillbaka paniken. En lukt som liknade rengöringsmedel stack i näsan. Fotsteg dog bort på våningen över mig.

Jag mindes killarna som hade sagt att hundar blev livrädda om de kom hit, och att fåglar inte ville flyga över huset.

Lakanet som jag låg på var av samma tunna pappersmaterial som mannen som klippt mig hade använt, och det frasade torrt när jag vred mig i sängen och ryckte lite i remmarna.

Mamma brukade säga att ljudet som människohjärtat gjorde var Guds namn.

Allah.

Hjälp mig.

Allah.

Dörren öppnades. Det var kvinnan som återvände. Hon slog på maskinerna runt mig, en efter en, och drog ut knippen av trådar med sugkoppar i ändarna som hon satte över min panna och mitt slätrakade huvud. Jag ryckte mer i remmarna, och hon utstötte små vyschande läten.

Hon plockade fram en lång nål som hon riktade mot min vänstra arm. Jag sa snälla, jag sa förlåt att jag rymde. Jag minns att nålsticket spände och sved i huden, och att hon kopplade en slang från en av droppåsarna till den.

Hon lämnade rummet igen, och senare, efter några minuter eller kanske så länge som en timme, dök hon upp ihop med en vitklädd man, som knäppte försiktigt på droppåsen med långfingret.

"Kan ni kontakta min pappa. Kan ni säga att jag är här?" Jag var torr i munnen, läpparna klistrade sig i varandra. Mannen ignorerade vad jag sagt.

"Vi ger dig just nu ett motorikhämmande medel", sa han – en trevlig, vältränad svensk som faktiskt påminde om en handbollstränare som Liat hade haft för länge sen – ju mer jag stirrade på honom, desto mer övertygad blev jag om att det verkligen var han. "Vet du vad motorikhämmande betyder?" sa han, och jag kände sladdarna röra sig mot huden när jag skakade på huvudet.

"Det betyder att du snart kommer att märka att du inte kan röra dig", sa mannen. Vätskan rann genom slangen, den var ljusröd, som hallonsaft. "Alldeles strax kommer vi även att ge dig ett nervgift. Det kommer att kännas som att bli bränd över hela kroppen." Mannen tittade på mig alldeles lugnt medan han sa det där, och jag ville skrika men munnen rörde sig inte, den hade stelnat i ett halvöppet läge och bara ett vagt stön kom ur halsen. Jag kände hur saliv rann ur mungipan, ner över hakan.

"Klämman", sa kvinnan, och jag såg i ögonvrån hur mannen tog fram ett spegelblankt, skedformat föremål ur någon låda, och förde in det i munnen på mig. Det smakade isande och beskt av rostfritt stål och klämde fast min tunga mot underkäken, och jag visste att det betydde att de i alla fall ville att jag skulle överleva. Den värsta paniken sjönk undan.

"Vi börjar med femton milliliter i minuten", sa kvinnan, och även om jag inte längre kunde röra ögonen, som var låsta på en punkt i det vita taket, anade jag hur mannen på nytt rörde vid droppåsarna över mig.

Smärtan kom snabbt, den spred sig ur armen, upp längs ryggen och ut i kroppen. Den var ett regnande tomrum, strålar av ingenting.

Jag låg på min madrass. Bilal studerade mig med ögon som på samma gång tyckte synd om mig och övergav mig. Wallah, som en övervakningskameras blick om den kunde känna sorg över allt den måste se. Jag satte mig upp och lutade mig mot väggen. När jag talade var min röst hes.

"Varför gör de det?"

Bilal verkade ha fördrivit tiden med att plocka bort små skumgummismulor från sin madrass och ordna dem i en lång rad på golvet. Han rev loss ännu en liten gulsolkig bit och sa:

"Det blir bara värre om du vet varför."

Vi fick ångkokta grönsaker och en svampig, grålila kub som jag inte kunde avgöra om den bestod av kött eller fisk eller något annat. Besticken var av sladdrig plast som knappt kunde dela på kuben, och när jag nämnde det för Bilal drog han över halsen med den vita kniven för att visa att den inte dög till att ta livet av sig.

Jag tvättade mig i aluminiumhandfatet och bad ibland, när jag trodde att det var rätt tid, trots att det var omöjligt att avgöra eftersom det inte fanns fönster. De hämtade Bilal när lamporna var släckta och vi sov. Han kämpade emot med orkeslösa rörelser. Rummet var otäckt utan honom, som att vara ensam i mörkret med ett vilt djur. Jag minns att jag satt och vred mina händer och att knogarna och fingerlederna skrämde mig på ett sätt jag inte kan förklara.

De föste in honom genom dörren ett par timmar senare och jag drog hans slappa, febervarma kropp till hans madrass och la honom varsamt tillrätta. Det fanns kärlek, märkte jag, i att sitta bredvid hans medvetslösa kropp och mjukt smeka över det slätrakade huvudet.

När han vaknade hade de tänt lamporna i taket och vi hade fått in maten, som hunnit kallna. Han åt ändå, potatis, morötter och det där grålila köttet eller vad det var, alltihop skuret i tunna strimlor. "De spelar in det", sa han.

"Spelar in vad?"

Hans händer skakade, och han spillde hela tiden mat som jag plockade upp och la på min tomma tallrik.

"De spelar in smärtan och sparar den. Det är det sladdarna och maskinerna är till för", sa han. "De använder inspelningarna när de styr sina drönare. Yani, militären och så."

"Hur vet du det?"

"Det var en svensk i det här rummet när jag kom hit. En sån dära aktivist, du vet. Hon berättade det för mig." Han gav upp försöken att få in mat i munnen och sköt matt tallriken ifrån sig. "De skickar in signalen i piloterna, fast uppochner, som ett sånt dära vad heter det? Negativt. Ett negativ. Det får dem att känna att de verkligen flyger där uppe, över öknen. Att de inte har kroppar, du vet?" Han makade sig bakåt så att han kunde luta sig mot väggen och sa: "Jag sa ju att det inte skulle hjälpa att veta."

Jag frågade vad som hade hänt med svensken som varit här innan honom, och han sa:

"Hon berättade något mer, också. Något jag måste säga till dig."

"Vad?"

"Den tredje gången de gör det dör en."

Jag stod i fönstret och tittade ut på träden vars löv hade fallit och regnat bort.

"Nu får du ta och lägga dig här."

Den här gången var det en man, kanske en av dem som hade hämtat Bilal i mörkret, som spände fast mig i sängen och fäste sugkopparna över mitt huvud.

Jag försöker minnas smärtan för att beskriva den för dig, men den är bara ett vitt sken, den liknar vintersolen som blixtrade i vattenpölar och trasiga fönster ute i Kaningården, när jag stod i fönstret, innan.

Topp fem grejer att göra medan vi väntade på att de skulle hämta oss den sista gången. Nummer fem. Riva loss skumgummismulor från madrassen och lägga i en prydlig rad. Fyra. Sitta och glo på väggen med #fetångest. Tre. Viska Guds namn, igen och igen, för att försöka tränga bort smärtan som hela tiden fanns kvar inne i lederna och som ett isande i tänderna. Nummer två. Lyssna på tonen ur ventilen och sen humma exakt samma ljud högre och högre tills Bilal glodde på dig och började flabba. Ett. Prata om alla galna grejer Liat hade gjort.

"Jag lärde henne köra bil, vet du det?" sa Bilal en gång när vi höll på med grej nummer fem. "Vi körde på parkeringen utanför det där _Mål of Gothenburg_ på nätterna. Precis här utanför, du vet?"

"Hon berättade det. Sa hon var grym."

"På att köra bil? Hon var kass." Han skrattade lågt, tystnade och sopade bort raden med skumgummismulor med strumpan.

Det hände saker i Hus T som jag inte har velat skriva om. När jag fördes bort den andra gången stod det till exempel en städvagn i korridoren, och den började rulla mot oss av sig själv, och de två vakterna som var med mig stannade. Vagnen saktade in ett par meter ifrån oss, vände och började rulla bakåt så snabbt att den välte när den slog i en vägg. Grönslaskigt vatten rann ut över golvet. Vakterna stod alldeles orörliga och höll mig i varsin arm. De väntade säkert fem minuter innan de vågade fortsätta genom korridoren.

En annan sak som hände var att en gång när taklampan tändes låg de där skumgummismulorna som jag och Bilal brukade hålla på med ordnade i ett mönster som liknade typ en våg eller en virvel, och det skulle ha tagit flera timmar för någon att ordna dem så, och Bilal svor på sin mamma att det inte var han som hade gjort det, och förresten hade det hänt i mörkret.

Jag tror det hade att göra med experimenten som de gjorde på oss, och med att tiden höll på att gå sönder.

Balagan.

Bilal fick flipp när de hämtade honom hans sista gång. Han backade in i ett hörn och skakade på huvudet.

"Bilal. Det där hjälper inte." Mannen som kunde hans namn var lång, med insjunkna, ärriga kinder – en vakt som jag inte hade sett tidigare. Bilal kröp ihop som om han sökte skydd undan en stark vind som blåste genom rummet, och jag mindes hur jag en gång hade tänkt att pappas händer när han kupade dem i bön var en fästning.

Männen stod kvar i dörren, de hade inte bråttom.

"Bilal. Kom nu."

Bilal sökte efter något att gripa tag i, och slog armarna om toalettstolen. Hans skulderblad rörde sig under t-shirten när han slingrade sig hårdare kring den, och mannen med de ärriga kinderna klev till slut in i rummet och började bända loss honom. De kämpade emot varandra länge.

Det är en bild av platsen jag kommer ifrån: en kille som klamrar sig fast vid en toalettstol för att inte dö.

Min dotter stod alldeles stilla på trottoaren. Jag höll andan för att inte skrämma rådjuret, och hukade mig försiktigt ner så att jag kunde viska i hennes öra.

"Det är en kärleksdikt." Orden som kom. Rådjuret skred klapprande förbi busshållplatsens reklamtavla. Det var i skymningen, ingen trafik, jag kände andakt, helighet, hade en matkasse i handen, den prasslade lite och djuret ryckte till och såg rakt på oss med ena ögat. "En kärleksdikt från Gud", viskade jag, och djuret försvann in i en skogsdunge i ett par styltiga språng. Min dotter tittade mot de kala träden och skuggorna.

"Är alla rådjur kärleksdikter?" sa hon. Jag tänkte på hur öppen hon var för språkets makt. Jag sa att hon skulle sätta sig på busshållplatsen.

"Ska vi åka någonstans?" Hon dinglade med fötterna. Det var inte krig i Sverige. Vi förintades inte i dödsläger. Ändå förberedde jag och Isra resan bort. Vår visumansökan hade beviljats.

"Ja", sa jag. "Vi ska åka på en resa."

"Ska vi åka buss?" sa hon. Hon visste inte att hon skulle lämna sitt dagis, dessa årstider, hela detta landskap. Hon skulle lämna sin barndom.

"Vi ska resa med flygplan till ett annat land. Min syster bor där."

"Nu?" sa hon, chockad.

"Nej. Ihop med mamma, så klart. Men vi kommer att bo där sen."

Hon tittade mot skogsområdet på andra sidan bilvägen där rådjuret hade försvunnit.

"Är det för att vi är muslimer?" Jag nickade kort, och visste att jag i det ögonblicket lämnade mammas rädsla i arv till henne.

Jag besökte Tundra två gånger under våren. Vid det första besöket talade vi framförallt om det år flickan tillbringat ihop med Amin innan de hade mött Hamad. Under vårt andra möte, en dag i mars då ett snöoväder hade dragit in över kliniken, kanaliserade hon nästan helt och hållet den del av sig själv som inte kände igen mig, och som kanske svarade mot något i henne som började minnas vem hon verkligen var. Jag försökte då tala till henne på engelska, men hon drog sig tillbaka och stod i ett hörn med armarna om kroppen och stirrade på mig ifrån någon förlorad plats i sitt inre. Jag visste att dessa episoder var tecken på ett långsamt tillfrisknande, vilket också läkaren hade nämnt i ett mail, men jag kände en oförklarlig, sönderskärande sorg när de inträffade, eftersom de innebar att flickan jag kände, flickan som skrev ner sin sällsamma berättelse, var på väg att försvinna.

Ramadan kom, ännu ett år. Vi samlades i den stora moskén i Göteborg för att be den avslutande bönen och efteråt fanns ballonger och fika åt barnen. Vår sista ramadan i Sverige. Våra vänner hade redan börjat ta avsked, trots att resan fortfarande var långt bort. Mido försökte ännu en gång övertala oss att stanna, han sa att det fanns hopp, att jag och Isra behövdes: om vi inte kunde stanna i Sverige skulle han inte heller kunna det, och han och hans familj hade ingenstans att ta vägen. Men vi hade bestämt oss. Den rörelse som börjat som en darrning i min kropp en höstkväll för många år sen, när jag läst Tundraflickans första papper, hade fått en riktning.

Men något som hade med henne att göra förblev ouppklarat. Ett törne i mig.

När du sa att du skulle flytta blev jag glad för er skull. Jag minns ingenting om Kanada, från min framtid. Det är bra, tror jag. Fast jag kommer att sakna dig. Men jag saknar ju så mycket. På sätt och vis saknar jag mest av allt mig själv.

Jag minns inte sista gången jag spändes fast i sängen. Jag kommer ihåg en röst som pratade om att inte kunna ta bilen om snön fortsatte vräka ner. Jag ryckte i remmarna och bad till Gud. Jag låg med huvudet åt sidan så att jag såg snön som föll utanför fönstret, ner över gångtunnlarnas svarta munnar och över fotbollsplanerna som hade blivit till gravfält, och under ett ögonblick var det som om den föll uppåt, baklänges.

Någon rörde ömsint vid min panna. Kanske för att jag grät. Såg en nattfjäril. Den kröp över droppåsen, stor som en barnhand, och flög sen mot fönstret, mot den fallande snön.

# 6

Bryssel, tidigt i juni, arton månader före attacken mot Hondos. En slagborrs ihåliga dån ekade över en sjukhusparkering, där en ambulansförare satt med armen utanför den nedvevade sidorutan och försökte ställa in radion, som hela tiden plockade upp någon störning – ett märkligt blippande tjut – han svor och hoppade mellan frekvenserna.

Människor som klev ut genom de automatiska glasdörrarna flämtade till av hettan, fläktade sig i ansiktet med hopvikta gratistidningar och gjorde små grimaser mot varandra, flåsande med tungorna hängande som hundar.

En vaktmästare, tunisisk immigrant, hade avslutat sitt skift och var på väg till bussen, när hennes blick fastnade där ute i det tomma blå.

Tänkte hon att hon måste drömma?

De upptäckte vad som pågick inne på sjukhuset också, och tog sig fram till fönstren, personal och patienter tillsammans, de stod där i sina nästan identiska rockar, med sina övertidspålägg eller åkommor och hjulförsedda droppställningar.

Handflatornas bleka sjöstjärnor pressade mot glaset.

Det var juni och det snöade.

I receptionen ringde en telefon och kvinnan som plockade upp luren hörde en serie utdragna tjut som hon tyckte lät som signalerna som radioteleskop fångar upp ibland, en atonal valsång härstammande från rymdens djup. Hon satt med luren i handen och tittade ut genom glasfasaden, och snön föll allt tätare, virvlade längs trottoarkanter, smälte till rännilar som sipprade ner i gatubrunnar, och började sen lägga sig i ett flortunt täcke över marken.

Under ett par minuter ringde varenda telefon inom mer än en kilometers radie från sjukhuset och de som svarade hörde allesammans samma märkliga signal yla och moduleras.

En grupp ungdomar passerade på mopeder, stannade och hoppade av, och snurrade runt med armarna utsträckta, barn på nytt.

En taxichaufför hade nyss släppt av en patient, och drog nu av skjortan och knöt den som en skyddsmask framför ansiktet, och gick omkring och slet i folk och försökte få dem att ta sitt förnuft till fånga.

Det är en okänd vinddriven substans, ta skydd era idioter, på bruten flamländska.

Ni kommer att vakna i morgon och stå framför badrumsspegeln med stora tussar av ert eget hår i händerna.

En äldre man med rullator fångade snön på sina ögonlock. En kvinna i hijab hade snöbollskrig med sin make på en busshållplats, skrattande i snöstormens konfettivingslag.

Hon hade en slang av transparent plast under näsan. Hon stod länge i fönstret och försökte komma åt något viktigt, någon människa som hade varit viktig för henne. Hon kände en djup sorg dra igenom kroppen, en känsla av att allt var för sent, att det redan var efteråt. Hon stödde sig mot sin droppställning. Det snöade, och utan att hon riktigt visste varför, fick det henne att börja gråta.

En man och en kvinna satt vid sängkanten och talade inlevelsefullt till henne på ett språk hon inte förstod. Det var dagen efter snöfallet. Hon hade svårt att koncentrera sig på deras ord och åtbörder eftersom hon förnam en fasa i utkanten av den stora intighet som hade tagit henne i besittning. Hon visste inte vem hon var, var hon kom ifrån. Mannen och kvinnan sa – så mycket förstod hon trots allt av deras pekande – att hon hette Annika.

En alldaglig kvinna och en lång man med glest, mörkt hår, också han buttert intetsägande. Mannen gav henne ett pass och hon läste namnet. Annika. Hon tittade på fotot och visste inte vem det avbildade.

Hon stod i fönstret efter att de hade gått för kvällen. Annika. Hon undrade över snön hon sett falla. Hur kunde det vara sommar idag. Hon tittade sig i spegeln och ansiktet liknade henne, men var någon annans. Annikas.

Mannen och kvinnan kom flera dagar i sträck. De hade lämnat passet hos henne, i en byrå i sjukrummet, och under sina besök plockade de gång på gång fram det och pekade. Detta är du. Hon ville att det skulle vara sant. Hon ville ha en mamma och en pappa. Men hon trodde inte att det var så.

Allt var fel.

Det hände att hon satt i sjuksängen och med stigande förvåning såg kvinnan kräkas upp vatten i ett glas och sen gå för att låta det sugas upp i kranen vid det lilla handfatet.

Fel i tiden.

Hon låg vaken på nätterna och planerade hur hon skulle lämna sjukhuset innan de som ville henne illa hittade henne, vilka de än var.

Vinden drog i den tunna filt som hon svept om axlarna. Det var tidigt en morgon, hon hade fått med sig passet, som hon anade var viktigt för något hon skulle bli tvungen att göra, och lite kläder. Hon bar dessa ting i en blå plastpåse som suttit i sjukrummets papperskorg, och hon hade på sig ett par för stora skor som hon hittat i en garderob.

Hon tog sig mot de höga hus hon såg vid horisonten, gående längs motorleder och genom tågtunnlar. I en vägkorsning omgiven av kontorsbyggnader slog ett trafikljus om och människor satte sig i rörelse och stötte in i henne och det fanns en grymhet i deras hopsnörda ansikten, som om de höll tillbaka ett lösenord, en kod som kunde släppa loss ett ofattbart våld mot henne.

Hon åt brödkanter och kalla pommes frites som låg kvar i bortslängda frigolitförpackningar. Varför ljög de om henne på sjukhuset. Varför ryckte hennes kropp till när hon såg de uniformerade vakterna vid butikernas och bankpalatsens entréer. Vad hade hon varit med om.

Det hände ofta att hon hamnade i ett tillstånd där hon upplevde att hon liksom utplånades, så att allt som fanns kvar var en viss förtvivlad stämning kring en fasad eller en trottoarkant. På nätterna låg hon hopkrupen i loftgångar, i trasiga ljusrörs urblekta flimmer, och det var först efter någon vecka som hon insåg att hon inte hade sovit sen hon vaknat på sjukhuset för vad som måste ha varit mer än en månad sen.

Hennes tillvaro var en obruten ström av intryck. Hon lärde sig av stadens fåglar att äta mat från uteserveringarnas bord istället för ur soptunnorna. Både gamla och unga män försökte få henne med sig in i bilar. En gång grep någon tag i henne och försökte dra in henne på en offentlig toalett, men hon sparkade honom och sprang.

Hon stod och högg åt sig av rester kvarlämnade på tallrikar en kväll i vad som måste ha varit slutet av augusti, en mild kväll på en halvöde uteservering med möbler i järnsmide och smällande reklamparasoller. Hon hörde ett semestrande par prata om maten och insåg att det var första gången hon förstod vad andra människor sa, att ljuden fäste vid en yta i henne. Det var som om hon blev till och upphörde att vara på samma gång. Mannen skrattade så att hans tänder syntes, stora och kletiga av mat.

På det språk paret talade hade människor sagt till henne att hon inte hörde hemma här, att språket inte var hennes. En känsla av att vändas ut och in.

Hon hade svårt att andas.

I det semestrande parets röster fann hon en föraning om döden.

Hon var svensk. Hon var svensk genom att inte vara svensk.

Hon började lifta norrut. Lärde sig säga Sweden. Vandrade i vägrenens avgasfärgade gräs. Hon märkte att hon kunde sova när hon var i rörelse, hopkrupen i baksäten eller sittande med pannan mot en framruta.

I drömmarna sökte resterna av någon obegriplig erfarenhet sina bilder. Hon mindes händer klädda i blå latexhandskar som grävde runt i hennes mun. En ung, svart man som tittade på henne och sa att de spelade in hennes smärta. En gång vaknade hon av att bilen hon liftade med stod stilla i en bilkö. Höga stängsel och uniformerade män. Hennes kropp började skaka, så otyglat och häftigt att kvinnan som gav henne lift trodde att hon hade ett epileptiskt anfall.

Hon passerade gränser.

Hon vandrade ut för att kissa i gräset och anade städer i natten, de lyste upp himlen som gräsbränder bortom horisonten.

Hon stal en karta på en bensinstation och tyckte sig känna igen namnet Göteborg.

Norrut.

En kvinnoröst ropade ifrån en balkong, ett namn som ekade mellan höghusen. Jag hade köpt en påse bröd i mataffären och kastade ut en handfull smulor till duvorna. Det hade varit bråk här natten innan. En grupp ungdomar hade bränt en bil och sen kastat sten på brandkår och polis, och stillheten som nu låg över Kaningården hade något tryckande och oroligt över sig. Som om en evakuering pågick. En äldre man i fladdrande vit jallabia passerade, på väg till källarlokalen där även jag skulle be kvällsbönen. Mannen kände igen mig från mina besök där under åren, nickade, sa fredshälsningen. En hand på hjärtat.

Bortom de byggnader som kringgärdade torget höjde sig ett hus med korrugerad kopparfasad, vars fönster skimrade i kvällshimlens violetta och grå toner. Socialtjänst och vårdcentral. Huset som Tundraflickan hade kallat för Hus T i sina texter. Huset där hon trodde att hon hade dött, i sin världs framtid.

Hon hade gått över det här torget ibland, ihop med Amin. Hade skrivit till mig att det känts som att gå över sin egen grav.

Vi skulle flytta till våren, till Toronto, äntligen, och jag hade, insåg jag medan jag strödde de sista smulorna ur påsen, kommit för att ta farväl. Jag ville ta farväl av husen, av nätstängslen och elskåpen och cementplattorna. Av det som dessa ting ännu härbärgerade av den jag varit.

Nästan femton år tidigare hade jag stått på det här torget med en flyttkartong i famnen. Börjat på universitet och varit på väg till min första egna lägenhet ett par hållplatser inåt stan. Stannat och bara stått där. Liksom nu hade jag velat hålla kvar allt. Jag mindes fortfarande den kvällen så tydligt. En klunga gamla vänner hade stått utanför matbutiken och rökt och en av dem hade slängt upp en hand och hälsat, redan en halv värld bort, med ankarlänken utanpå träningsjackan, glimmande som en tunn ljusstrimma under en stängd dörr. Han som tio år senare skulle åka till Syrien och dö. Jag hade tagit bussen med flyttkartongen i knät. Satt mig i min nya lägenhet och skrivit.

Flickan hade påstått att hon såg en rädsla i mina böcker. Att det gjorde dem vackra. Kanske var det sant. Men jag hade alltid tänkt att de mest av allt uttryckte en sorg över tidens rörelse, en sorg över att inget kunde förbli.

Jag tänkte på mina böcker, på min uppväxt, på vänner som dött, på mina föräldrars öde, och visste att mitt skrivande alltid hade kommit ifrån det jag lämnade.

Jag visste att den bok jag nu skrev på kom från Sverige.

Rösten från balkongen högt över mig ropade igen. Den lät som mammas röst, som så många gånger hade ekat över det här torget.

Ropat hem mig.

Hon nådde Öresundsbron. Gick över parkeringsplatser och längs bilköer. Hon väntade på att någon skulle vinka henne till sig och föra henne över till andra sidan. Vinden kastade saltvattenstänk i hennes ansikte. Hon var otålig, hon kände att en ond kraft var nära att hinna ikapp henne, och satte sig slutligen på ett tåg, trots att hon inte hade några pengar. Hon såg bropelarna lösas upp av hastighet – havshorisontens granitaktiga färgskiftningar. De första svenska ord hon uttalade var:

"Jag har ingen biljett."

Hon blev avslängd och liftade längs kusten och anlände till Göteborgs gula lövträd, som fick henne att minnas en man som sa att han tyckte om hösten – en smal man som hon tänkte kanske var hennes riktiga pappa.

Hon satt på McDonalds på nätterna, uppkrupen i de obekväma plastmöblerna. Någonstans inom henne måste minnena av al-Mima ha funnits, begravda under minnesförlusten: skendränkningarna, de märkliga experimenten där man manipulerade hennes medvetande med elektricitet och sensorisk deprivation.

Hon sov på spårvagnar och bussar, på väg bort från det namnlösa som hon ständigt anade i minnets utkanter.

Svarta linjen mot Bergsjön, pannan mot ett immigt, nattkallt fönster – hon gäspade och tittade ut på gångbroar som dröp av regn. Hade drömt om en man som gick genom en galleria med ett svärd över axeln – så underligt – hon skrattade till, men insåg att hon hade tårar i ögonen.

Hon samlade tomburkar, pantade dem och betalade för att använda nätet på 7-eleven. Googlade namnet i passet. Hon läste om flickan ifrån Belgien, om hennes öde, som verkade på samma gång fel och kusligt välbekant.

Varför ljög de om henne.

Utanför Nordstan samlades unga tjejer med hörlurar med små plastpärlor trädda på sladdarna och kläder som på något sätt såg ålderdomliga ut, som om de hade lånat dem av sina föräldrar. Hon talade aldrig med dem. Däremot hände det att vuxna köpte mat åt henne när de såg henne plocka till sig av rester som lämnats på de kletiga röda plastbrickorna inne på McDonalds. Ibland åt hon och ibland satt hon bara och stirrade på maten de bjöd på, övertygad om att den var förgiftad, bestrålad.

Var hon svensk.

Var hon en av dem.

Ibland fanns ett namn längs medvetandets rand, och hon undrade vem den personen hade varit. Liat.

Buss femtiotvå svängde av motorvägen och stannade till på en höjd och hon vaknade och tittade ut över ett skrotupplag där navkapslar och gamla datorhöljen rasade över varandra och hon tyckte sig minnas ett liknande landskap, en hel värld bestående av ruiner och kvarlämnade ting, och hon kände att allt både tillhörde henne och drog sig undan. Hon tryckte på en knapp på en toalett på centralstationen och hela världen revades upp av frågor. Var kommer jag ifrån. Varför är det kvar. Varför finns allt. Själva tillvaron kändes som att vara fastkedjad vid en klumpig dubbelgångare.

Hon borde inte finnas.

Allt var fel.

Hon drömde om en kvinna vid havet, bussen stannade på nytt, hon vaknade långsamt – en belyst restaurangskylts regnblekta lotusblommor hängde långt borta, under färglösa skyar.

Amin satt på nian mot Angered i början av vintern. Tittade ut på byggarbetsplatserna och möbellagren.

Hon tänkte att hans snaggade huvud fick honom att se ut som en fånge. Käkarna hopbitna i regnljuset. Hon visste att han hette Amin och att de hörde samman och när han klev av spårvagnen hoppade hon av och följde efter.

Gick bakom honom, in mellan flagnande, blå höghus, på ett par stegs avstånd och med händerna inkörda i fickorna på en huvtröja som hon hittat på McDonalds. Skyndade fram och fångade hissdörren innan den hann glida igenom bakom honom.

Han lutade sig mot den skakande hissväggen. Hon hade äntligen ett spår som kunde leda henne till den hon hade varit. En pöl med regnvatten kring skorna – hon minns hans löparskor med neongul rand och luftkuddar. Hon minns hans glesa, svarta skäggfjun och akneärriga kinder. Ögonen som var bruna men med små fläckar av grått och grönt.

Hon tyckte att han utstrålade en tillbakahållen kraft, som en spänd metallvajer.

Varför kände hon igen honom och varför kände han inte igen henne.

En nattfjäril kröp över den nedklottrade hisspegeln.

Han tog upp en mobil, skrev något, stoppade tillbaka den i jackfickan. Han skulle till femman och hon kom på att hon inte hade tryckt på en knapp så hon tryckte på fyran och hissen plingade till och stannade. När hon inte klev av vände han sig mot henne.

"Det är en muslim." Det var de första orden han sa till henne, och sen stod han med läpparna halvt särade i ett nonchalant och lite dumt flin, och när hon sa va nickade han mot den gula varningsdekalen där en soptunna fastnade på hissens tröskel och klämde fast en man mot taket. "Snubben som blir krossad. Han är muslim", sa han, och när hon fortfarande inte reagerade la han till: "Eller du kanske känner många suedis som hämtar soporna?" Han skrattade till, typ förvånad över hennes ihärdiga stumhet. Hon mindes något. Inte honom, någon annan, de satt i varsin gunga och skrattade. Var det barndomen. Liat – namnet igen. En ärrvävnadsaktig och tät sorg inuti. Vad hade hon varit med om. Hon måste få veta.

Amin sträckte fram en hand och torkade en tår från hennes kind, en oväntad och öm gest som måste ha betytt något för henne. Hon sa:

"Du heter Amin."

Hon vaknade med fartvinden spolande i ansiktet som ur en öppen ventil, bak på mopeden med armarna om hans smala, hårda midja.

Vårdagar i sjukdomens virvlar, ett knappt år före attacken.

Hon bodde hemma hos honom. De hade vid den här tiden ett, enligt henne, platoniskt förhållande, syskonlikt och förtroligt.

Amin förekom i brottsregistret för narkotikainnehav och ringa misshandel. Han var arton och hade nyligen fått en egen lägenhet. Han träffade sällan sin mamma, aldrig sin pappa. Vad kan han ha sett i en ensam sjuttonåring som måste ha varit uppenbart obalanserad? Vad hade fått honom att låta henne låna hans dusch och sova på hans soffa den där första natten, efter mötet i hissen? Varför lät han henne bli en del av hans liv?

Möjligen finns en förklaring i hans relation till sin sen många år döda lillasyster, Nour, eller i berättelsen om den relationen, som kommit honom till del sen barndomen – en viskning om en oskyldigare tid, med pappa hemma och en lycklig mamma.

Under månaderna som gått sen hon först anlänt till Göteborg hade flickan skapat en berättelse om sig själv som lydde ungefär på följande sätt: hon hade suttit fängslad i ett läger någonstans i Sverige, kanske för att hon var muslim, vilket hon trodde att hon var på grund av vissa minnen. Hennes verkliga identitet hade dolts av svenska myndigheter och hon hade skickats till Belgien där de hade försökt lura henne att hon var någon annan, som en del av en plan som hon inte helt förstod.

Hon pratade med Amin om det här, rätt ofta, och han bidrog med egna spekulationer: hon kunde ha fått haschpsykos, till exempel, och rest ner till Bryssel själv. Fast det lät fett skumt med det där paret som låtsades att hon var deras dotter.

Han doftade cigaretter och svett och en parfym som hans kusin hade köpt i moskén, sa han, fast själv var han aldrig där. Det fanns intima stunder när de stod på en gångbro och tittade ut över spårvagnsledningarna och han sa att hon kanske var hans syster som hade återvänt, att det kanske var därför hon hade känt igen honom, och hon kunde nästan tro på honom.

Han lärde henne känna igen civila polisbilar – pekade ut dem när de passerade: Volvobilar med extra backspeglar och kameror monterade på instrumentbrädorna.

De satt vakna på nätterna och kollade på någon kass film eller bara pratade om ingenting och hon visste, på ett intensivt och klart sätt, att han skulle leda henne till svaret på frågan om vem hon var, eftersom de hade känt varandra i hennes gamla liv. Hon var så övertygad om detta att hon ofta grälade med honom om det – varför berättade han inte sanningen om vilka de var?

En dag stannade han sin hundraåttio och pekade på en parkerad linjebuss och det tog henne ett tag att se vad han ville uppmärksamma henne på: chauffören hade tagit rast och rullat ut en bönematta framför kylargrillen och stod och bad, en afrikan med en virkad mössa på huvudet, och Amin stirrade förundrad på honom, spottade på asfalten framför sig och sa:

"Jag hatar dem." Busschauffören bugade sig, la sin panna mot mattan medan trafiken dånade förbi.

"Busschaufförer?"

"Wallah du är tappad ibland. Muslimer", sa Amin. "Alltså såna muslimer som knegar och håller ner huvudet och tror att det gör dem bättre än andra." Han kisade illvilligt bort mot mannen. "De tror de är bättre än oss, du vet?"

"Ja", sa hon, fast hon visste inte – det var något privat och sårat i honom som talade – kanske pratade han om sin pappa, som hon visste hade stuckit för länge sen.

"Fucking slav, du vet?" sa han om den bedjande busschauffören, och upprepade det med ett tonfall som om han på samma gång beklagade och förundrades över mannens eländiga tillstånd: "Fucking slav."

Han kunde sitta tyst i en timme och stirra på en hög med fimpar som vällde fram ur en läskburk, okontaktbar, och sen skratta till och ta med henne för att spela skjutspel i arkadhallen på Liseberg och berätta, medan de mejade ner dinosaurier eller zombies med plastgevär, att han hade bestämt sig för att flytta till sin farsa som bodde i Norge, eller bli flygplansmekaniker, eller åka till en kusin i Tyskland som hade en bilfirma.

De åkte mellan Göteborgs olika stadsdelar med väskan med brunt och grönt och tabletter, och sprang på killar i vindjackor som skakade Amins hand och mumlade hälsningar och utbytte rykten – svarthåriga, oälskade pojkar som han själv, torgens skuggor, och Zaid då, sitter han på ungdomshem fortfarande?

Hamad stod under grillens spegelvända rosablå neonskylt, soldataktigt bister med sitt helskägg och sina svarta militärbyxor instoppade i basketkängorna.

Flickan och Amin åt varsin mixtallrik och senare skulle alla tre börja säga till varandra att det var _qadr,_ ödet, att de möttes den eftermiddagen, men när det hände var det tvärtom uppenbart att Amin försökte undvika att bli sedd – han fällde upp huvan på sin tröja och stirrade ner i bordets flottiga plastskiva.

Hamad lät besviken när han hälsade, la sig till med ett klagande och, tyckte hon, tillgjort fromt tonfall:

"Var ber du fredagsbönen, bror?"

Amin ljög att han jobbade på fredagar och sen pratade de en stund om gemensamma bekanta. Hamad hade en sotig hemsk tyngd över sig, men något magnetiskt också, tänkte hon medan hon satt och petade i maten och lyssnade, och mannen bakom disken ropade rulle med extra allt och det var Hamad, fast han stod kvar och borrade blicken i Amin en stund till.

Ute på torget knattrade en moped förbi med tre barn på, knappt mer än tio år. En tjej med lila glittrande slöja fladdrande i fartvinden, två pojkar där bak. Deras tjut dog bort och lämnade efter sig en känsla som hon inte hade ord för. Något om att vara en flicka i Sverige. Minnen hon inte kom åt.

Hamad sa fredshälsningen och försvann ut på torget.

När det hände mellan henne och Amin visste hon att det var hennes första gång. Amin satt på sängkanten efteråt och hon betraktade hans nakna rygg, nackens krökning, hårfjunen som verkade självlysande blå i skenet utifrån. Kände typ hur världen hade åldrats runt henne. Hur ett märke blev satt. Hennes första gång.

Min första gång, Liat.

Amin reste sig, öppnade fönstret, tände en joint, hon låg kvar och försökte hålla undan de minnen som dök upp av att se hans silhuett mot natten. Kunde inte.

"Varför skulle någon se sin pappa bli avklädd", sa hon. "Av främlingar?"

"Han kanske var på sjukhus?"

"Det var typ vakter som klädde av honom."

Amin måste ha blivit chockad ibland, av sakerna hon mindes. Fast möjligen var det en del av vad han tyckte om hos henne – inte heller han visste ju vem han var, egentligen.

Kanske satte han munnen mot den öppna fönsterglipan och blåste ut rök.

"I fyran", sa han, "skulle alla ha Air Force Ones."

"Vad är Air Force Ones?"

"En sorts skor. Alla i min klass hade dem utom jag."

Hon låg på sidan med händerna under kudden. Hon tyckte om ögonblicket, tyckte att det fanns något sårbart och märkligt i Amin just nu och önskade att hon kunde dra ut på stunden, få den att vara längre.

"En kille som hette Mahmoud var på mig om det varenda dag. Han var typ ett huvud längre än alla andra i klassen. Fula skor. Varje dag. Fula skor. Fick hela klassen att skratta åt mig du vet?"

"Ja", sa hon.

"Så jag tjatade på mamma, och till slut köpte hon ett par till mig. Måste ha kostat hela den månadens matkassa." Han skrattade, kort och bittert. Höll jointen mellan tumme och pekfinger för att suga i sig det sista. Hon hade fortfarande bilden av sin pappa under ögonlocken. Han hade stått naken i ett rum och någon hade tvingat honom att böja sig fram. Hon knep ihop ögonen hårt, tittade på Amin igen.

"Vad hände?" sa hon. "Slutade han reta dig? Han den dära."

"Mahmoud. Slutade han reta mig. Vet du vad han gjorde?"

"Vad gjorde han?"

"Han såg mig snöra på mig mina Air Force Ones. På första rasten. Stod och stirrade på dem en lång stund. Jag trodde han var avundsjuk du vet, eftersom hans var typ ett år gamla och mina var splitt nya. Men sen vek han sig dubbel och flabbade. Sa det igen. Fula skor."

Hon fattade inte riktigt. Såg ilskan i Amin på nytt, det hårt spända som skrämde henne lite.

"Var det fel skor?"

"Det var samma skor som alla andra hade", sa han. "Men det spelade ingen roll. Det är det som är poängen, Nour. Vet du varför han skrattade?"

"Nej?"

"För att han hela tiden hade väntat på att jag skulle köpa samma skor som han. Så att han kunde visa hur mycket makt han hade. Att han ändå kunde få hela skolgården att skratta åt mina skor."

Han stod lite krökt, så att ett par nackkotor stack fram under huden. Jointens glöd brände honom på fingertopparna och han svor lågt, bytte hand, och blåste på dem. "Det är det du måste fatta. Såna som oss, vi har ingen makt", sa han. "Din pappa hade ingen makt. Det var säkert därför de klädde av honom framför dig. För att visa er."

Hon visste inte vad hon skulle säga. Hon tyckte sig genomströmmas av en tomhet, en iskyla.

"Du har näsblod igen", sa Amin. Hon torkade bort det med fingret och slickade det i sig, en vårdslös liten gest, som också kändes ny.

Hon visste inte riktigt varför hon hade legat med honom. Det hade varit hon som tagit initiativet, kanske på grund av kraften som hon hela tiden förnam ihop med honom, det som surrade bakom hennes panna.

Sammansmidda.

"Vem var det vi mötte på grillen?"

"Vem?" sa Amin, och en av sakerna hon tyckte om hos honom var att han var så dålig på att ljuga. Hon härmade honom, överdrev hans tonfall:

"Vem?"

Han rökte klart, satte sig hos henne. Första gången hon blev kysst där, mellan skulderbladen. Han ville inte prata om det. Men hon sa hans namn, en fråga, och han svarade:

"Hamad."

"Hamad vem?"

"Han brukade vara jag", mumlade han, med läpparna mot hennes nacke.

"Vara du?" sa hon. Han slutade kyssa henne då.

"Han hade min runda, mina kunder. Stack till Syrien förra vintern. Jag tog över hans rökmobil och sånt."

"Syrien?" sa hon, för hon kände inte till mycket om kriget på den tiden.

Han höll båda händernas pekfingrar som en gevärspipa och skakade dem, typ brände av en salva automateld, fast utan att göra ljudet.

"Daesh", sa han. "Kom tillbaks för två månader sen. Yani, terrorist."

Hon lyfte handen och rörde vid pansarglaset. Som om hon sträckte sig efter någon där ute i himlen. Vi hade varken vårdare eller läkare med oss i rummet, men kameran som stod i hörnet var påslagen och jag förutsatte att hennes läkare skulle titta på filmen senare.

"Jag visste att jag måste vara nära dem. Amin och Hamad", sa hon. "De verkade lysande. Som Oh Nana Yurg", la hon till och skrattade lågt åt tanken. När hon sen vände sig mot mig såg jag i hennes blick och hållning att hon inte längre var där, utan att den andra delen av hennes medvetande plötsligt hade dykt upp och nu bebodde kroppen. Hon sa något på ett mjukt men omelodiskt språk. Flamländska, som jag senare bad en belgisk författare lyssna på och översätta:

_"Var är min familj? Varför har ni låst in mig här?"_

Hon hade slutat ge mig papper – så vitt jag förstod var hennes berättelse om framtiden över. Hon hade dött i den där sängen, och hennes medvetande hade spelats in eller sparats av en maskin, som sen hade sänt in henne i Annika Isagels kropp, i en annan värld och en annan tid. Enligt logiken i hennes berättelse.

Hon sökte ängsligt av omgivningen, vandrade med blicken över klinikens väggar, stängslet utanför fönstret, landskapet bortom det, och sen, efter ett par andetag var hon tillbaka, lika plötsligt som hon hade försvunnit. Hon petade med nageln på en lös färgflaga på fönsterkarmen.

"Kan du röra vid min kind?" sa hon.

Jag satt kvar på stolen, en grymhet som jag inbillade mig vakade över min egen oskuld i det som skedde där, i Tundras besöksrum, och när hon märkte att jag inte skulle gå henne till viljes sa hon:

"När flyttar ni?"

"Till vintern."

"Är det verkligen bestämt nu?" Jag nickade. "Känns det konstigt att lämna sitt land?"

"Jag vet aldrig om det här har varit mitt land, egentligen", sa jag.

Solskenet blev intensivare och fläckarna av fett och smuts över pansarglaset framträdde under ett par ögonblick lika tydliga som vit målarfärg – kontinenterna på en bleknande karta.

"Du vet texten som min pappa skrev efter att mamma dog?"

"Den som ingen ville publicera?"

"Ja. Han skrev att det som hände med oss var samma sak som hade skett med judarna, och med armenierna. Bosnierna. Han hade en lång lista på folk som hade utplånats, för han trodde att svenskarna inte förstod vad de gjorde." Hon föreföll ha tänkt på det här länge, hennes röst var behärskad, resonerande. "Men de var inte rädda för historien, som vi. Jag vet det nu. Vi läste om folkmord och sånt i skolan, men det handlade bara om hur synd det var om de som hade råkat ut för det, inte vad som hade hänt med de som dödade, hur de hade förstört sina ord, och allt som gav livet mening. Vi lärde oss ingenting om tomheten." Hennes ögon smalnade, hon suckade, sa: "Det finns massa saker jag kunde berätta för dig. För att bevisa att jag kommer ifrån framtiden. Om du hade trott mig. Det var därför jag började skriva till dig." Ett passerande moln där ute fick solskenet att åter skifta i intensitet, och flacka och fladdra över hennes ansikte. "För att du skulle tro på mig."

En försommardag på femtiotalet dök en kvinna upp på en flygplats utanför Tokyo med ett pass utfärdat av en nation som inte existerade. När tulltjänstemännen påpekade detta bad kvinnan om en kartbok, bläddrade fram Europa och sökte med fingret längs gränsen mellan Spanien och Frankrike. Hon menade att hennes hemland borde finnas ungefär där Andorra ligger, och blev allt mer upprörd när hon inte fann det. Hennes pass var välanvänt och försett med inresestämplar från en mängd flygplatser, hon talade flera språk och hade diverse europeiska valutor i plånboken. Polis tillkallades. Medan de gick igenom hennes tillhörigheter spärrades hon in i ett rum på flygplatsen, eftersom hon började bli hysterisk över att hennes hemland, till synes, hade försvunnit.

När man öppnade rummet någon timme senare var kvinnan spårlöst borta.

Händelser som dessa inträffade ett par gånger per årtionde. Människor berättade, detaljerat och övertygande, om länder som inte fanns. Varje gång jag läste en av de historierna tänkte jag att det måste vara en sådan oerhörd ensamhet: att inte dela sin värld med någon enda människa.

Jag och Isra sorterade våra tillhörigheter i kartonger: sådant som skulle följa med oss och sådant som skulle lämnas kvar. Det gick långsamt, kanske eftersom det var ett sorgearbete. Vissa kvällar, när jag satt och plockade i mina böcker och anteckningar, eller bara med en låda kläder, hade jag känslan av att söka igenom en ruin, sila återstoden av ett liv som jag trott att jag skulle leva, men som nu hade upphört att finnas.

Jag skrev om flickan på kliniken då och då, sökte efter en början, en öppningsbild, gick igenom mina anteckningar på nytt, ofta jagad av en oro över att missa något viktigt.

Jag studerade återigen det läckta materialet från al-Mima. Tusentals timmars tortyr inspelade av mobiler och videokameror. Det fanns för övrigt skäl att misstänka att de svarta lådor eller skåp som vittnen beskrev som datorer var en sorts neurologiska inspelningsapparater, eller möjligen till och med kvantdatorer, vilket K5GS märkligt nog hade ett antal patent för – det vill säga beräkningsmaskiner kopplade, teoretiskt sett, till en ändlös rad liknande strukturer i parallella världar. En ändlös mängd minne. Jag tittade igenom filmerna av kroppar som drunknade, som grät och skakade på kalla betonggolv. Ett bibliotek av skrik ute i ökenljuset. Jag undrade om den person som flickan på Tundra trodde sig vara inte bara var en feedbackvåg som hade flutit in i Annika Isagels hjärna när den hade kopplats ihop med al-Mimas svarta lådor. En sorts brus eller spill.

En dröm ifrån öknen.

Jag satte mig hos min sovande dotter för att höra henne andas.

Hon gav ifrån sig ett skratt i sömnen och jag vidrörde hennes panna och visste att om hon försvann skulle jag också försvinna.

Varför kunde jag inte glömma flickan på Tundra. Jag visste att det inte var underligt att hon skrev, eftersom själva hennes sjukdom liknade skrivandet. Jag kände mig isolerad från den tid och det land jag levde i, och jag hörde min dotter andas i mörkret, och en vägg i mitt inre var på väg att rämna.

Kanske hade det bara med flytten att göra. Vi skulle snart lämna Sverige och dessa berättelser bakom oss.

Hamads pappa täckte över sina rabatter med multnande löv för att skydda dem mot nattfrosten.

"Allt det här ska bli solrosor", sa han. "Till sommaren." Han drog av sig sina slitna arbetshandskar och höll dem i ena handen. Himlavalvet över villakvarteret var kornblått och sammetsslätt. Han var kortväxt och finlemmad men hade ändå något auktoritärt över sig. Hans vadderade jacka fick mig att tänka på jakt eller ridsport.

"Det här livet räckte aldrig för Hamad." Han tittade sig omkring i trädgården. "Det svenska livet räckte aldrig."

På avstånd, bortom tegeltaken och skorstenarna, lyste fönstren i Hasselbo där Amin hade bott, och där han och flickan på kliniken hade flängt runt på hans moped innan Hamad slagit klorna i dem.

"Redan när han var barn frågade han jämt om Syrien, om sina kusiner. Han trodde att det fanns något bättre för honom där borta. Han trodde att han kom därifrån."

Amins mamma hade viss kontakt med Hamads familj, och hade tydligen talat med dem om vårt möte i positiva ordalag. Det var så mitt besök i Hamads föräldrahem hade kommit till stånd. Pappan hade haft svårt att närma sig ämnet – gått och petat i sina rabatter och berättat för mig om sitt eget liv, om hur han studerat nationalekonomi samtidigt som han städat på nätterna, att hans fru var specialistsköterska på en privatklinik, att de hade köpt villan för sjutton år sen och om de omfattande renoveringar han hade utfört. Det var först nu han nämnde sin döde son. Hjärnan bakom attacken mot Hondos. Han var barhuvad, och ännu varm av att ha arbetat i trädgården, det ångade kring hans rakade skalle.

"Varför tror du att han reste?"

"Är du inte muslim?" Han lät en aning tankfull mer än något annat. "Står det inte i Koranen att vi ska kriga mot de otrogna? Döda dem?"

Det fanns teologiska argument mot det han sa: verserna behandlade en specifik, historisk situation, och förmildrades och begränsades av andra delar av Koranen. Men det var inte vad han var ute efter. Så vitt jag hade förstått var han själv muslim, om än inte särskilt praktiserande.

"Han krossade sin mammas hjärta när han reste", sa han. "Mitt också, men hon är alewit. Du vet vad det betyder?" Jag nickade – en av minoriteterna som Daesh förföljde i Syrien.

En spårvagn gled bort mot höghusen.

"Träffade du någonsin Amin eller hans fru?"

"Vi visste inte ens att Hamad var tillbaka i Sverige", sa han, och när Hamads mamma öppnade ytterdörren och ropade in mig i värmen stannade han kvar där ute, i kylan.

Vi satt mittemot varandra i varsin läderfåtölj. Hon hade ställt fram en plåtbricka med en kanna te, muggar och kakor på glasbordet mellan oss. Vi hade bara haft kontakt via mail och jag var osäker på hur jag skulle inleda samtalet. Hon la märke till att jag betraktade en matta som låg under bordet. Den hade ett invecklat geometriskt mönster i rött och svart och kunde vara det enda i rummet som inte signalerade svensk övre medelklass.

"Nomader i bergen vävde den på en vävstol som de monterade ner varje gång de flyttade", sa hon. "Det är därför det finns vissa oregelbundenheter." Hon pekade mot ett par linjer som inte var helt symmetriska. "Vi hade med oss den från Damaskus, från vår lägenhet där."

Hon hällde upp te åt oss båda, och när hon lyfte sin kopp höll hon den i händerna på ett sätt som fick henne att se ut som om hon var frusen och försökte värma sig.

"Du skriver om henne? Flickan som sköt Amin?"

"Om händelserna den kvällen."

"Ja, varför inte." Hon var klädd i svart polo och utanpå bar hon ett omfångsrikt smycke av skandinaviskt silversmide – jag skulle ha gissat att det var mycket dyrt och formgivet av någon framstående konstnär eller designer.

Hon höll fortfarande i den heta koppen, och skeden klirrade svagt mot porslinet: hennes händer darrade.

"Hur är hon?"

"Hon är inspärrad på ett mentalsjukhus. Hon är väldigt... sjuk. Hon lider av schizofreni."

Den äldre av Hamads två småsystrar passerade i hallen med en grön sportväska över axeln och hennes mamma påminde henne om att ta hem matchstället så att det blev tvättat. Dottern sa åt henne att sluta tjata – skimrande smågnabb om praktiska ting som håller samman dagar och kvällar. Jag rörde ner en sked honung i mitt te, väntade på att Hamads mamma skulle återvända till vårt samtal, men det var som om det tog henne en lång stund att minnas att jag överhuvudtaget fanns i rummet. Hon satt med blicken vänd mot den tomma hallen och hennes ansikte var en yta bara, övergiven och kuslig – sen var hon tillbaka, tittade på mig och log ursäktande.

"Förlåt", sa hon.

"Det är ingen fara."

"Alla flyktingar är kanske galna." Hennes skratt saknade glädje. "Eftersom vi har förlorat den värld som gav oss mening." Hon tog äntligen en klunk te och ställde ner koppen, kastade sen en menande blick mot ytterdörren som hennes dotter nyss gått ut genom. "Hon försöker gömma det men jag ser att hon har ärvt den av oss. Rädslan." Hon studerade mitt ansikte. "Du har den också i dig, inte sant? Från dina föräldrar?"

"Kanske det", svarade jag, och tänkte på flyttlådorna hemma i min lägenhet, flygbiljetterna som nu var köpta, den oro som alltid hade jagat mig.

Jag kände igen något i hennes sätt att tala från min mamma och andra i hennes generation – människor som hade trott att de kunde komma hit och bli svenskar, till skillnad från oss, deras barn.

"Hamad var alltid duktig i skolan, skriv det", sa hon, bestämt. "Skriv att till och med när han började få problem med polisen hade han betyg som han kunde bli läkare med. Han läste på universitetet ända tills han åkte till Syrien. Biologi, kemi. Distanskurser. Fast ingen fick veta, förstås."

Varje gång hon tystnade och vi satt och tittade på varandra över glasbordet kändes den stora villan öde, som om den var övergiven sen länge, och varje gång log hon sen det där artigt ursäktande leendet, som jag upplevde som ett försök att upprätta en värdighet som egentligen var omöjlig med tanke på mitt ärende.

"Det finns en film", sa hon. Hon harklade sig och strök med handen över byxbenet. "De säger att det är han. Att han dödar människor i Syrien."

"Jag har sett den."

"Jag tittar på den om nätterna. När min man sover." Tystnaden svalde åter den stora villan. Jag tyckte mig höra våra andetag. Med en kort nick och ett bekännande tonfall sa hon: "Jag tittar varje natt. Det är bara ögonen som syns genom masken. Jag försöker se om det verkligen är han."

Jag kom att tänka på det Isra hade sagt en gång, om de som lämnade sina familjer för att resa till kriget. Att de skulle drunkna i sina mödrars tårar.

"Han ville byta namn en gång, visste du det? Har tidningarna skrivit om det?" Hjälplös vrede någonstans inuti henne. Jag skakade på huvudet. Hon strök ut vecket på byxbenet ännu en gång. "Det var kanske i fyran eller femman. Vad var det han ville heta? Hasse? Lasse?"

Hon såg bara ett utsnitt av Hamads ansikte. Det hängde i backspegelns smala skiva, som motorbullret fick att darra.

"Våra döda ser ut som om de sover", sa han. Han hade bilen igång trots att de stått parkerade i snart tio minuter. Som om han ville kunna rivstarta och fly, tänkte flickan, som numera ibland tänkte på sig själv som Nour.

Amin satt i passagerarsätet bredvid honom och låtsades lyssna. Han tyckte mest att det var tjatigt, skulle han senare anförtro henne. Överdrivet.

"De är fåglar nu. Fåglar i paradiset", sa Hamad. De hade varit på fredagsbön i en lägenhet där i Hasselbo, för Hamad gillade inte vanliga moskéer, eftersom alla som gick dit var hycklare och avfällingar. Yani falska muslimer. Hon hade bett på kvinnoavdelningen, som bara varit en garderob där någon föst undan kläderna i ett hörn och lagt in en bönematta.

En nattfjäril kröp över baksätets spruckna fuskläder. Hon visste nu att det bara var hon som såg fjärilarna. Hade snackat med Amin om det, men han hade bara ryckt på axlarna.

Hamad sa:

"Det var en fotograf. En ryss. Han la märke till det." Han satt åter orörlig med halvöppen mun. Pling. Pling. Duvor hoppade runt under en trasig papperskorg där ute i eftermiddagen, rev i fimpar och silvrigt godispapper. Plingandet betydde sätt på säkerhetsbältet. "Han sa. Assads döda ser ut som om de skriker." Hamad talade så där, i korta stötar, åtskilda av tankfull tystnad under vilken det verkade viktigt att inte avbryta. Pling. "Du vet de är helt lila i ansiktet med tungorna ute och skit. _Astaghfirullah."_ Det sista var en bön om förlåtelse för att han använt ordet skit. Pling. Pling. Hans ansikte i den skakande spegeln – hon tänkte att det var som om han kom från ett tätare universum.

"Han sa. Yani, fotografen. Han sa. Era döda. Bror. De ser ut som om de bara sover." Han kliade sig över nästippen, slog ut med handen. "Han la märke till det. Skillnaden mellan deras döda och våra." Han stängde av motorn, äntligen, och smattret av duvvingar där ute hördes plötsligt, och lät, tyckte hon, som nakna fötter som klapprade nedför en trappa.

Samma helg. Amin hade parkerat sin hundraåttio nära Älvsborgsbrons påfart där de kunde titta ut över hamnlandskapet. Ett av de bästa ställena att dela en joint på. Det hände att hon också rökte, ett par vilsna veckor mellan världar.

Hon och Amin på en moped och den första nyansen av höst i luften, i dimman som låg kring kranarna och lastbilarna, och det där om de döda hade stannat kvar i henne. Hur Hamad hade sagt det. Våra döda.

Hon hade fått allt tydligare minnen av kvinnan som hon trodde var hennes mamma, och som hade blivit mördad eller kanske bara påkörd. Hon drog ett bloss och skickade jointen till Amin. Svetslågor blinkade nere i hamnen, ljussvaga små stjärnfall. Hon visste att hon ville tillhöra en värld med sina egna döda. Dela döden med någon annan.

Hon ringde från Amins telefon, samma natt. Hamads röst var sträv och sömnig och hon sa till honom att de hade dödat hennes mamma. Han andades ett par gånger i luren. Hon väntade på att han skulle säga något men han förblev tyst, lyssnande.

"De gjorde något med muslimerna där jag bodde", sa hon. "De dödade oss."

"Svenskarna?"

Hon flyttade ut från Amins lägenhet i början av oktober, för Hamad sa till henne att hon inte kunde bo kvar där så länge hon och Amin var ogifta, och hon följde hans råd eftersom han hade gjort intryck på henne med sitt prat om kriget och döden, som hade svarat mot ett förtätat mörker i hennes inre, och eftersom han dessutom omgärdades av samma sken av både löftesrik och hotfull mening som Amin.

Hon bodde hos en kvinna som Hamad satte henne i kontakt med. De studerade islam tillsammans ett par gånger i veckan – mötte en grupp kvinnor i en lägenhet i Hasselbo och läste ur Koranen och talade om det heliga kriget för att återupprätta kalifatet. De gick aldrig till vanliga moskéer och de besvarade inte andra muslimers hälsningar. Då och då kom Hamad på besök och satt bakom ett upphängt lakan och talade med dem. Hon hade en förnimmelse av att hon uppfyllde sitt öde. Hon såg allt oftare nattfjärilarna, som hon förband med ett uppdrag, än så länge okänt – något som hade med Amin och Hamad att göra – de kröp över väggarna i rummet där hon sov och svärmade runt gatlyktorna när hon gick mellan husen. Hon var full av sorlande, okända krafter. Hon visste ofta inte om hon var oerhört lycklig eller djupt sorgsen.

Hon var ett spännande inslag på systrarnas träffar. De bad henne ofta berätta vad hon mindes om lägret där hon hade sett vakter misshandla folk och där muslimer kanske hade tvingats äta griskött. Några gånger hittade hon på detaljer och händelser som hon egentligen inte mindes. Hon var en överlevare och ett tydligt tecken på de otrognas opålitlighet, och känslan av att vara utvald som detta skänkte henne måste ha talat till hennes sjukdom, till schizofrenin som arbetade i henne, och till övertygelsen om att något viktigt låg framför henne. Hon såg löv falla över innergårdar och lekplatser och tänkte att Gud kände till vart och ett av dem, och att Gud vägledde henne, men det var egentligen varken religionen eller ideologin som drog henne till Hamad och hans krets, utan det sårade i hennes inre som verkade viska om ett oklart men oerhört övergrepp som måste vedergällas.

Hon saknade Amin mindre än hon hade väntat sig, fast ibland tänkte hon på hans humor, hans elaka små skämt som skulle ha punkterat en del av de mest högtidliga utläggningarna som Hamad delgav systrarna från sin plats bakom lakanet. Hon visste att det var meningen att de tre – hon, Hamad och Amin – skulle vara nära varandra, och hon berättade för systrarna om Amin, sa att han var en fin människa, att han hade tagit hand om henne. Men systrarna sa att män inte kunde styra sina drifter, och deras sätt att skratta fick henne att minnas andra kvinnor som hade skrattat på samma sätt, med händerna framför munnarna.

Hon tänkte inte lika ofta på allt hon inte mindes, allt hon inte visste om sig själv. Vem hon var. Varför hon hade legat i en sjuksäng i Bryssel.

Hamad satt bakom lakanet och sa att många krigare nere i Syrien behövde gifta sig, och att det var kvinnornas plikt att stödja dem. Han talade om de svarta änkorna i Ryssland, som hade sprängt sig själva till döds i Moskvas tunnelbana eller tagit gisslan på teatrar och skolor för att hämnas sina mördade släktingar i Tjetjenien, och hon satt i den spartanskt inredda lägenheten som de brukade samlas i, men där ingen verkade bo, och hon lyssnade andäktigt, och vissa dagar fann hon inte tanken på att slitas i stycken av en explosion främmande.

Under ett av sina besök kallade Hamad henne till sig och talade om Amin.

En man satt på andra sidan ett urtvättat tygstycke och sa till henne att det äntligen var dags att gifta sig.

Bröllopet. Enklast tänkbara. Hölls i Hamads lägenhet, som han hyrde i andra hand. Hon satt med systrarna i rummet där Hamads son egentligen bodde, fast pojken var borta av oklara skäl – sanningen, som hon inte kände till men som senare har avslöjats av media, var att Hamad redan före resan till den sönderfallande terrorstaten i Syrien hade förlorat vårdnaden om sin son efter att ha misshandlat både honom och hans mor.

De satt på golvet, som vanligt, och systrarna runt henne var högtidliga, nervösa, glada, avundsjuka. Vissa var uppklädda i silkesglansiga klänningar i grälla färger, med broderier och pärlor som fick dem att likna prinsessor, och som Hamad hade grimaserat föraktfullt åt. Själv hade hon fått låna en enkel klänning av kvinnan hon bodde hos. Hon plockade med en nalle som hade spruckit och som läckte små skumgummismulor. Hon la dem i en rad på golvet. Amin, Hamad och ett par andra män vars röster hon inte kände igen satt i vardagsrummet och talade – hon hörde deras bullrande skratt genom dörren.

Hon hade inte sett Amin sen hon flyttat ut. Hamad hade förklarat att Amin varit på sin egen resa mot andlig rening och att det tagit längre tid för honom än för henne att acceptera vissa sanningar om livet och döden.

Hon kom på att hon kanske, trots allt, längtade efter att se hans ögon, som likt hennes verkade ha förlorat allt för mycket för att någonsin finna lyckan. Hon ville plötsligt att gästerna skulle gå. Hans händer, som både skrämde henne och var så ömsinta. Lyckönskningar. Må Gud ge er tålamod. Hans läppar. Folk släntrade ut i kylan så småningom, och Amin stack in huvudet i rummet, seriös, förtegen, och så, under bara ett ögonblick, kryptiskt leende.

"Hamad vill prata med oss."

De satt alla tre i en hörnsoffa i plysch. Hamad formade handen till en kam som han sakta och kontemplativt drog genom skägget. Han var vardagligt klädd, i sin svarta kameez och ett par träningsbyxor med vit rand, och hon tänkte, som så ofta när hon såg honom, på kriget, på dess kraft som hade gjort honom härdad och enkel, som ett ting uthamrat i ett enda stycke ur en klippa.

Hon satt med händerna i knät och kände att hon behövde ha del av den kraften för att orka fortsätta.

"De som går före in i elden förbannar dem som kommer efter", sa Hamad, drog ett par häftiga andetag och började sen gråta, oväntat och hulkande, men ändå aktningsvärt på något sätt, yani kunglig. Hon tittade på Amin och sökte efter en riktning, det rätta sättet att tolka händelsen med den gråtande krigaren på, men Amins ansikte var uttryckslöst, och hon kunde inte avgöra om han var fascinerad av Hamads tårar eller om det var det pinsammaste han sett.

Hamad satt en lång stund med ansiktet gömt i händerna, slutade sen abrupt gråta, tittade upp och sa:

"De som kommer efter förbannar de som gick före. Men Gud säger att de alla ska bli bestraffade dubbelt."

Hon trodde att han kanske talade om det han hade gjort i Syrien, nödvändiga brott mot varje mänsklig föreställning om godhet, och mot en del av Guds lagar också, eventuellt, under en himmel som rämnade under stridsflygens överljudsknallar. Men han talade bara om Amin och sig själv, visade det sig, om haschet och pillren och om kunderna som Amin hade tagit över när Hamad lämnat landet.

"Vi har mycket synd på våra samveten, bror."

Hon insåg att det nog fanns något inövat över det hela, från tårarna och framåt. En nattfjäril fladdrade i hennes ansikte och hon ansträngde sig för att inte vifta efter den med handen.

Hamad sträckte sig efter sin laptop, slog på den och började visa dem teckningar av muslimer, bilder som hon tyckte sig vara intimt bekant med på ett sätt som fick hennes händer och ben att skaka.

Mörkret hade då fallit utanför fönstren.

Hon fick i uppdrag att framställa en flagga med Daeshs märke, som i själva verket bara är det sigill som Profeten, må Guds fred vara med honom, stämplade sina brev med.

Flaggan skulle vara svart och ha vissa dimensioner, och eftersom hon hade svårt att få tag i tyg köpte hon ett antal svarta sopsäckar, klippte upp dem och tejpade ihop dem med svart maskeringstejp, och satt sen där med en pensel och målade sigillet på den svarta plasten.

_Det finns ingen gud utom Gud._

Efter alla våra samtal kan jag fortfarande inte helt redogöra för varför hon och Amin deltog i attacken mot Hondos. Det har till exempel förblivit oklart för mig – liksom för alla andra som har försökt sig på att förstå det – hur Amin radikaliserades. Bekanta och familjemedlemmar som har uttalat sig om saken i intervjuer och polisförhör, liksom i sina samtal med mig, har menat att han inte var intresserad av religion, att han tvärtom ogillade muslimer för deras rättrådighet och saktmodighet. Han bad inte regelbundet och drack alkohol så sent som ett par veckor innan attacken mot seriebutiken – det kunde i och för sig ha varit en taktik för att undvika eventuella misstankar.

Flickans bana är också, i någon mån, höljd i dunkel. Hon hade mardrömmar om det som hon senare skulle tro var Kaningården; lösryckta sekvenser som trots att de oftast var centrerade kring vardagliga ting – en bit nätstängsel, smörgåsar, plastbestick, ett fotbollsmål – var genomströmmade av en oerhörd, kvävande fasa. Hon tyckte att hon saknade inte bara historia utan också framtid. Även om hon inte drack rökte hon hasch ibland, också efter giftermålet med Amin. Under andra perioder upptogs hon helt av sin, möjligen ytliga, fromhet.

Kanske var det så här enkelt, och så här komplext: Hamad erbjöd helt enkelt henne och Amin en dröm som rymde dem. Och hon satte sig och skrev ordet Gud på en flagga av sopsäckar.

De står orörliga mittemot varandra. Bara deras bröstkorgar häver sig, snabbt. Amins lockar är oljeblanka av svett.

Megafonen tjuter till och börjar skrälla igen, efter att ha varit tyst ett tag, där ute bland polisbilarna och människorna.

"Du måste släppa honom, Amin", säger hon, men ännu en skarp kil av smärta drivs in mellan hennes ögon, och hon stapplar bakåt och måste ta stöd mot en bokhylla.

Allting är inuti henne, allting som hon tror hände henne i framtiden, allting som kvällens händelser kommer att leda till: medborgarkontraktet, riddarhjärtana som omringade henne och Liat i snön, filmen som spelades upp i busskurerna, stormen som blåste in över Sverige.

"Det är för sent", säger Amin. "Det är för sent."

"Jag hade en bästa kompis", säger hon. "Liat. Hon hette Liat. Vi brukade sitta i gungorna."

Amin fuktar läpparna. "Liat. Vad är det för namn?" Hans ögon irrar. Vid det här laget håller han bara i ett par sista strån på Göran Lobergs hjässa.

Hon säger namnet ännu en gång, Liat, mest för sig själv, för att smaka på dess ljud och erfara svallvågen av känslor som det ger upphov till.

"Vi brukade se en film med dig." Hon håller demonstrativt fram mobilen mot honom. "Jag och Liat brukade se den här filmen hela tiden."

"Du såg filmen vi spelar in just nu?"

Hon nickar.

"Ja, den här filmen."

"Vad snackar du om", säger Amin, och upprepar det sen, hysteriskt, flera gånger i följd: "Vad snackar du om, vad snackar du om, vad snackar du om?"

"Jag kom hit, från framtiden, Amin. Lyssna, snälla. Det vi tänker göra här, i natt, kommer att leda till tomheten."

Han är alldeles slapp i kroppen nu.

"Vilken fucking tomhet?"

"De kommer att sätta oss i läger. Vanliga muslimer. Om vi dödar de här människorna kommer muslimer inte att kunna leva här längre."

Amin svarar inte. Tiden sväller ytterligare, ögonblicket blir en dånande brännpunkt. Silvertejpen över Göran Lobergs mun, där han sitter hopsjunken vid Amins fötter, återkastar blåljuset utifrån gatan.

Allt är inuti henne. Plåtlådan med mammas aska. Smittan som dödade så många i Kaningården. Hus T. Bilal som skrek och klamrade sig fast vid toaletten.

"Bra", säger Amin, slutligen, bara det ordet. Och hon förstår. Hon förstår varför han är här. Han tycker att det är bra att dessa händelser kommer att leda till att den där busschauffören som de såg en gång inte kommer att kunna leva här, och be sina böner på rasten, och ingen annan heller, som håller ner huvudet och alltid har trott att de är bättre än Amin – det är bra att de får se att det är krig, och tvingas välja sida, som han har gjort – eller bara dö, som han också kommer att göra snart. Han griper efter Göran Lobergs hår och drar honom uppåt.

Allt går sakta.

Blåljusen glider över väggarna tidvattenlångsamt – hennes hand söker sig till kpistens handtag, utan att hon egentligen tänker på vad hon gör, Amin –

"Amin!" – hon ropar namnet samtidigt som hon kramar avtryckaren. Ropar det för att varna honom.

"Amin!"

Hon kramar avtryckaren en gång men tre skott avfyras – det sker automatiskt – vapnet är nära att flyga ur handen på henne.

Amin.

Han faller bakåt, in i flaggan, som lossnar och sakta dalar ner över honom som en rymlig, svart vinge.

Allting kunde ha varit annorlunda.

Amin.

Hon hukar sig hos honom, gräver fram honom ur den svarta plasten.

Två skott träffade, ett i axeln, alldeles över västen, ett i halsen.

Vem skjuter. Hallå där inne. Vem skjuter. Rösten utifrån gatan.

Amin, dina ömtåliga läppar. Dina långa ögonfransar. Hennes händer skälver när hon varligt får undan den svarta fanan från hans ansikte. Han hostar till och en blodskur skvätter över hans haka.

"Amin", säger hon, detta namn som har förföljt henne, och tar hans hand, som är slapp som hos en sovande. Han lyfter nacken och kommer nära.

Hon har räddat dem.

Inget behöver hända nu.

Hon får upp honom i halvsittande ställning mot bokhyllan och försöker torka blodet från hans haka med flaggan, men den svarta plasten suger inte upp något, smetar bara ut det. Amin är blek, han hostar igen, tvärt och bubblande, och säger sin sedan länge döda systers namn. Han ler och ser lite nyvaken ut.

Sammantvinnade.

Balagan.

En av piketbussarna ute på gatan slår på strålkastarna, ljuset strömmar rakt in i butiken, och allting blir skarpt och oförlåtande tydligt: Amins slutna ögonlock och öppna mun, mynten och sedlarna som är utspridda i blodet, gisslans kroppar bojade huller om buller, de kringvräkta serietidningarna och böckerna, kassaapparaten som Hamad sparkade ner från disken, hans kropp borta vid fönstret – allt ser liksom bortkastat och värdelöst ut, som om det vita ljuset genom fönstret visar upp inte bara föremålen utan också livet och själva tiden i ett slutgiltigt tillstånd som avfall.

Hon kommer på benen och skyndar fram till fönstret. Militärutrustade poliser vid dörren.

Tänk.

Hon kurar ihop sig, gömmer sig bakom ett par lådor och känner en svidande ensamhet, en virvlande rörelse, hur det är fullständigt omöjligt att hålla kvar en enda tanke. Tänk tänk. Topp fem flippade grejer med att ha rest genom tiden. Nummer fem. Kommer hon att kunna leta upp sig själv som barn? Fyra. Tänk tänk tänk. Hon plockar upp Amins kniv och skär loss handbojorna som har låst fast killen i bombväst vid dörrhandtaget. Öppnar mot vinternatten.

Fler kameror än hon kan räkna.

Gud Gud Gud Gud.

Journalister och tevekameror, och en folkmassa där alla filmar med sina egna mobiler, och dånet av vinden och människoröster, allt sammanblandat i det snöblandade regnet – hon lyfter händerna över huvudet och skriker för att överrösta det:

"Jag mördades!" Hennes röst blir ett hest tjut. "Jag mördades av Sveriges regering!" Tårarna målar iskanaler över kinderna. "Det är över", skriker hon, utan att helt veta vad hon menar. "Det är över."

# 7

Har du nånsin gett dig ut för att söka
efter en förlorad hälft?
biten som inte är välformad, elegant, enkel.
Halvan som är ful, tung, skrovlig.

– Shailja Patel, _Migritude_

Blygrå moln låg över klinikens byggnader och något gjorde de intagna oroliga och fick dem att vandra rastlöst i korridorerna eller skrika i sina låsta rum. Jag och flickan stod i fönstret. Trots att jag skulle återvända till Tundra ännu en gång var det här på sätt och vis sista gången jag träffade henne, och möjligen var det en föraning om detta som gjorde oss båda reserverade.

"Jag ska få titta på den där filmen de gjorde ikväll", sa hon.

_"Den sjuttonde februari?"_ Spelfilmen om händelserna som kommit året innan hade helt enkelt använt datumet som titel. Jag hade sett den på bio men undvikit den infekterade debatt som hade följt på premiären.

"Läkaren säger att det kan vara bra", sa hon. Hon var igång med att klia sina händer igen, på sitt vagt självskadande sätt. "Att det kan provocera fram en läkning."

En vakt satt bredvid kameran och sysslade med sin mobil, spelade eller sms:ade. Jag sa att jag tyckte att det lät underligt att det skulle vara positivt för hennes utveckling att se filmen.

"De har ändrat saker i den, va?"

Jag nickade. Vi stod så nära fönstret att jag kände glasets kyla stråla mot huden.

"En del saker. Det blev mycket diskussioner om det i media."

Jag ville prata mer med henne om de ingrepp som filmen gjorde i historien, förändringar som hade oroat mig när jag sett dem, men jag märkte förskjutningen i hennes hållning som jag lärt mig förknippa med att den andra delen av henne, den del som var en belgisk flicka som hade förts till al-Mima och som kanske mindes allt mer av den platsen, tog över.

Hon drog i sin hijab, stoppade in en hårslinga under tyget.

Förändringen hade vid det laget skett så ofta att jag visste att det var lönlöst att försöka tala till henne när hon var så här, så jag stod tyst och tittade ut på den flacka septemberhimlens schakt av ljus och mörker, och när hon efter en dryg kvart var tillbaka väntade hon, som alltid, ytterligare några minuter innan hon talade. Som om hon åter måste orientera sig i tid och rum.

"När går ert flyg?"

"Om två veckor."

"Hur ska ni få med allt. Alla grejer."

"Vi har packat en container som vi ska skeppa över."

"Om två veckor?"

"Ja", sa jag. Det fanns saker jag ville fråga som inte kom ut. Kanske var det likadant för henne. Hon nickade ett par gånger för sig själv. Hennes ögon fuktades. Hon sa, nästan ohörbart:

"En kärleksdikt."

En näve eller ett huvud bultade i en vägg på en våning under oss. Oväsendet höll i sig en stund och när hon sen betraktade mig såg jag att hon var försvunnen igen. Jag väntade på att den del av henne som jag hade talat med, och som jag på något sätt för alltid skulle vara sammantvinnad med, skulle återvända, men när det inte skedde sa jag farväl till henne, trots att jag visste att hon inte förstod svenska. Hon ryggade undan när jag försökte röra vid hennes kind.

Under bussresan hem började årets första snö falla, tung och blöt. Jag undrade vem som satt i klinikens teverum tillsammans med sin läkare. Om det var den belgiska flickan eller den som jag hade lärt känna, flickan med minnen av en värld som aldrig hade funnits, en framtid som hon trodde sig ha avvärjt.

I filmen om händelserna den sjuttonde februari porträtteras hon som en vanlig förortstjej som faller offer för Amin. Han manipulerar henne med hjälp av religionen, och med hot om våld. Det nämns överhuvudtaget inte att hon är belgisk medborgare eller att hon har varit i al-Mima. Vissa detaljer är annars korrekta – rörelser och uttryck som de har hämtat direkt från mobilfilmen.

Amin står framför den svarta flaggan. Han bär ett pannband med arabiska skrivtecken på. En detalj som lagts till.

"I namn av de rättrognas ledare och i namn av varje muslims ära", säger han, men avbryter sig.

Hon måste blinka omtumlat mot teven, med en känsla av dubbel verklighet.

Jag tittade ut genom bussfönstret, ut i väglampornas ström, ut på de små samhällena som kurade ihop sig utanför glaset, enplansvillorna och radhuslängorna som låg samlade kring matbutiker och nedlagda postkontor.

Jag undrade vad hon hade väntat sig att få till svar när hon frågade mig om jag kände hopp om detta land.

I filmen dödar Amin konstnären innan polisen stormar butiken och skjuter honom. Ännu en av sakerna som filmskaparna ändrade. Det är inte en kartongskärare utan en mattkniv med böjt, månskäreformat blad – en så utsökt detalj – som rör sig över konstnärens hals, och blodet väller fram, och skådespelaren kastar sig bakåt så att det skvätter över terroristernas ansikten.

En gång hade jag frågat henne följande: om den framtid hon mindes gick att stoppa genom att hindra attacken, betydde inte det också att folkmordet, ur ett visst perspektiv, var rättfärdigat, eller åtminstone berodde på muslimerna själva? Men tänk om det var tvärtom, tänkte jag nu. Om det inte ens gick att stoppa de bilder hon mindes, bilderna från hennes framtid. Fanns det då inte en kraft i världen som löpte djupare än historiens ytliga skeende? En hemlig kraft. En omöjlig kraft. En storm.

Jag undrade om hon, som jag hade gjort, kände galenskapen krypa över huden när hon såg scenen. Konstnärens lik på golvet. Poliserna som stormar lokalen. Flickan som detonerar sin bombväst.

Om hon gick ut på balkongen när filmen var slut blåste kanske lite snö in genom gallret som ska hindra de intagna från att hoppa, och hon kanske kupade händerna till en skål, precis som när man ber, och fångade ett par flingor.

Under ett av våra samtal hade hon sagt till mig att det hade snöat den där kvällen när hon gick fram till fönstret inne på sjukhuset, för att det hade snöat i hennes sista minne av framtiden, som kanske var minnet av hennes död. Jag visste att hon med detta försökt formulera något hon alltid hade vetat. Våra skuggor är fästa vid oss. Förföljer oss.

Gravstenarna såg tunga och täta ut, som meteoriter utkastade i det frusna gräset. Jag, Isra och vår dotter gick mot mammas grav en sista gång. Vårt flyg skulle gå om två dagar. Jag hade en bukett brandfärgade liljor i handen, inslagna i plastfolie och tidningspapper. Vi passerade Hamads och Amins gravar utan att stanna – Amins grav har en enkel plåtskylt, Hamads en mer påkostad svart sten, polerad, med födelsedatum och dödsdatum angivna. Jag la ner buketten under högspänningsledningarna. Stod tyst länge. Hade ringt pappa och talat in ett farväl på hans telefonsvarare ett par dagar tidigare.

"Första gången jag träffade henne grät hon." Isra stod bredvid mig med en sjal virad kring sig, för att hålla värmen, och vår dotter stod framför henne, halvt tillbakalutad i hennes famn, huttrande och uttråkad. "Är inte det konstigt? Hon tittade upp på mig och grät."

"Du tror på henne", sa hon, och släppte vår dotter, som sprang iväg för att klättra i det stora kastanjeträd som ensamt reste sig bland stenarna.

"Jag tror att något av det hon skrev kan ha varit sant", sa jag. "Jag tror att något okänt tog hennes kropp i besittning när hon befann sig i al-Mima. Ett minne av en annan värld, av en möjlig framtid. Kanske var hela syftet med det som skedde där inte att plantera falska minnen inuti människor, utan att avsöka... framtiden. Jag vet inte, Isra."

"Skrämmer det dig?"

"Det hon skrev skrämde mig."

"Men världen är redan annorlunda än vad hon tror sig minnas, eller hur?" sa Isra.

Vinden tilltog i styrka, den fick kastanjeträdets grenar att svaja kring vår dotter där hon klängde sig fast mellan himmel och jord.

Jag nickade. Trots att delar av filmen från Hondos ibland spelades upp i media när frågan om islam i Sverige skulle avhandlas, och trots att nya lagar som reglerade flyktingmottagningen och arbetet mot "radikal islam", främst i storstädernas miljonprogram, hade stiftats, hade inga lagar av typen som flickan beskrev i sin text röstats igenom. Det fanns inget medborgarkontrakt, Kaningården hade inte blivit ett läger för sverigefiender.

"Hon grät", sa jag. "Som om jag var efterlängtad."

Vår dotter vinkade åt oss ur trädet, rörelsen skrämde ett par frusna skator på flykten. Jag ropade åt henne att vara försiktig. Skulle aldrig bli en trygg varelse.

"Vad är vi skyldiga henne?" sa jag. "Tundraflickan? Är vi inte skyldiga henne något på grund av det hon gjorde?"

Isra vilade huvudet mot min axel. Jag älskade henne för hennes mod, för hennes sätt att finna lyckan mitt i olyckan, för hennes visdom.

"Jag kan namnen på träden här", sa hon. "Kastanj. Lönn. Jag kan inte de orden på engelska eller arabiska."

På väg tillbaka till hållplatsen stannade jag vid Amins och Hamads gravar, gick ner på huk och borstade lite jord från Amins aluminiumskylt. Vår dotter frågade:

"Kände du dem som ligger här?"

Där jag satt nära marken kände jag kölden strömma över världen. Vad jag än sa skulle vara en lögn. Vad jag än sa skulle vara sanningen.

En granatkrevad i ett närliggande kvarter får marken att skaka. Hamad har svårt att andas genom rånarluvans blöta tyg. Pistolen är tung, faktiskt tyngre än kalasjnikoven han är van vid. Fem bakbundna män står på knä framför honom, i det ihållande regnet: fyra soldater med gradbeteckningarna bortrivna från de olivgröna uniformsskjortorna och dessutom en man utan uniform, en kille med gympaskor och civila kläder som Hamad inte vet varför han måste dö – killen knäböjer i slutet av raden, med ansiktet svullet och lerigt och till hälften täckt av det våta håret. På något oroväckande sätt är han bekant – han stirrar på Hamad, typ förvånat, med ett ensamt och blodsprängt öga.

Den gnagande oron över att han har glömt något.

"Vänta", säger killen, på arabiska, med en brytning som Hamad känner igen, om än utan att kunna placera den. "Det är jag." Vadå det är jag. Svårt att urskilja hans ansiktsdrag bakom håret. Regnet skvätter mot husfasaderna, susar och viskar, och rinner in i Hamads ögon, och pistolen är så tung att precis det som inte får hända händer – att pipan, som han håller lyft mot den förste fångens bakhuvud, vajar lite grann fram och tillbaka.

Han bestämmer sig för att torka regnet ur ögonen trots att det kanske ser dumt ut på filmen. Som om han torkar bort tårar.

"Jag är du", säger fången. Skrattar han dessutom? "Jag är du." Killen är på väg att resa sig upp men krigaren med den svarta fanan sparkar till honom i sidan så att han faller ner på knä igen.

Man låg bakom en mur och siktade ut i ljuset och brände av en salva, och en suddig figur femtio meter bort flaxade till och föll ihop i en hög. Det var komiskt, om något. Inget sken stod kring tingen efteråt, ingen kraft slog ner på en ur himlen. Men det här – att avrätta en bakbunden människa – är något annat, och det kräver en ansträngning som Hamad inte är förberedd på. Om han skulle likna känslan vid något så är det ögonblicket innan man hoppar från tian: man har klättrat upp med polarna i det gamla hopptornet och står och tittar ner, yani mandomsprov, och alla hoppar och försvinner en efter en i små vita explosioner där nere, och man är sist kvar och sticker ut tårna utanför kanten och lutar sig ut i tomheten.

Pistolen hoppar till i hans hand. Den knästående mannen blir slapp och rasar ihop med ansiktet rakt ner i leran. Alltihop är över innan Hamad har hunnit registrera att det händer. Han har plötsligt lust att tjuta högt, inte av lycka men för att släppa ut det som byggdes upp inuti honom medan han stod och siktade på killen. Han rör sig till nästa fånge och tvekar bara ett andetag den här gången. Pistolskottet är egendomligt dämpat, som en nyårssmällare. Den döde blir liggande i en hopkrupen, frågeteckenliknande form i en vattenpöl.

Han skjuter nummer tre och är liksom inte riktigt närvarande längre – tänker till exempel på en film som han tittade på igår natt, på sin laptop som han har haft med sig från Sverige. En actionfilm som han tänker se klart efter gryningsbönen. Även om vissa av de mer strikta bröderna ogillar att man tar del av _kuffars_ underhållning. Han skjuter nummer fyra snabbt och ställer sig sen med mynningen pressad mot den sista fångens nacke, och ska precis krama avtryckaren när känslan är där igen – att han skulle minnas något viktigt. Det irriterar honom att han inte kommer åt det. Han lyfter blicken och låter den vandra över fasaderna, över brustna betongpelare och halva balkonger, över byggnadernas blottade innanmäten, möbler och mattor, dörrkarmar och inrasade väggar och trappor – han står i en rämna i själva skapelsens material, och vet i det ögonblicket att han är förändrad, att han inte längre kommer ifrån Sverige, ifrån klassrummen och villagatorna, att han är ren, utan historia.

Han inser att det är vad han har sökt efter hela sitt liv.

Det är inte omöjligt att han kommer att återvända till Sverige om ett tag. Bröderna pratar om att det behövs aktioner i väst, för att väcka muslimerna där, som inte förstår att det är krig. Han tänker på hur det skulle vara att gå runt i Göteborg igen, hur alla skulle tro att han fortfarande kom därifrån, när han i själva verket inte längre kommer någonstans ifrån, när han är befriad från det.

Han får åter lust att vråla högt.

Han kommer bara ifrån ögonblicket då han sköt den förste fången. Han kommer bara ifrån detta ödsliga landskap bebott av spöken och flugor och hundar, detta kalifat där allt börjar om. Det finns ingen som kan påstå att de känner honom längre, att de vet vem han är. Han tillhör ingen. Han är ingen.

Ett monster.

Regnet gör det svårt att se. Men han behöver inte se särskilt mycket, bara trycka fram pistolen så att mynningen hela tiden vidrör fångens bakhuvud. Killen skakar i hela kroppen och verkar fortfarande vilja snacka, mumlar något, nejnejnej, låter det som, på svenska, vilket Hamad roat noterar innan han skjuter. Han tror inte att det är tårar han hela tiden behöver torka bort. Känner en skön tomhet, bara, typ en känsla av ingenting. Tittar upp mot himlen en stund. Det är då han ser sigillet.

En av de där överdådiga souvenirerna som pilgrimer köper med sig sista dagen i Mecka. Sigillet är målat med guld mot svart botten och inramat, och hänger på sned på en vardagsrumsvägg på fjärde våningen, bland bråte som kastats omkring av en raketattack. _Det finns ingen gud utom Gud._ Arabiska guldbokstäver som verkar lysa rätt genom regnet. _Ingen gud._ Han mår plötsligt illa, vacklar till och ställer sig i en framåtböjd ställning med händerna på låren. Allt snurrar runt honom, verkar vändas uppochner, han hamnar på nåt sätt på knä.

Försöker resa sig. Han inser under viss förvirring att hans händer är bundna bakom ryggen. Vänta. Han måste ha kollapsat och bröderna måste ha blandat ihop honom med en fånge eftersom han är maskerad.

"Vänta", säger han. Han skrattar, han säger: "Det är jag." Vilken historia det här kommer att bli. Men vänta.

Han är ju inte maskerad längre. De borde känna igen honom. Fast däremot står en man med rånarluva borta i regnet. "Det är jag", säger han på nytt, på arabiska, men ingen verkar riktigt ta notis om honom. Vänta lite. Fuck. Fuck, det är ju han som står där. Det är ju Hamad som står där med rånarluvan, bredaxlad men liksom nerkrökt och hopsjunken i hållningen.

"Jag är du", säger han, och mannen med pistolen tittar på honom. "Jag är du!" Han ropar det nu, och försöker resa sig igen, men någon ger honom en spark bakifrån och han tappar luften och faller ihop i leran.

Han rycker till av det första pistolskottet, och kommer åter upp på knä. Allt verkar fullständigt rimligt på ett mardrömslikt sätt: att Hamad står där borta och skjuter fånge nummer två och tre och sen fyra, och nu är på väg att skjuta sig själv – han ställer sig bakom sig själv och han står samtidigt på knä, och regnet som rinner in i munnen på honom smakar av svett och gyttja och han tittar upp på sig själv och finner inget av det som händer det minsta underligt. Däremot förundras han över att det tydligen är omöjligt att tänka sig att man snart inte kommer att finnas mer, trots det ytliga pladdret om döden som bröderna sysslar med på sina lediga stunder – hjärtevärmande önskningar om martyrskap, så falska till slut – han förmår inte alls att med tanken omfatta sitt eget upphörande. Han blir medveten om inälvornas massa, deras tryck ner i bäckenet. Han förstår innebörden i att vara gjord av lera, av död materia. Han börjar skaka och gråta och vänder sig halvt om och ser klentroget upp i sitt eget maskerade ansikte. Vill be sig själv att vända tillbaka, att ännu en gång bli något annat, men ögonen i maskens springa är så oförsonliga, så främmande, och han kurar ihop sig och säger nej, nej, nej. Han älskar sin kropp eftersom den är allt han har. Han försöker komma på någon detalj som bara han själv känner till, något att ropa så att Hamad ska förstå att han är på väg att mörda sig själv.

Han skaffade linser en sommar, för att passa in, men det är ju för sjukt att säga, på en leråker i Syrien, ett halvt liv senare. Han tittar ner på marken framför sig. Små vattenplymer där regndropparna slår ner.

Jag är du. Det var det du skulle minnas.

Vi är samma.

Ett stegrande vrål som plötsligt klipps av.

Mörker.

Han ligger i en säck. Vem har lagt mig här. Är det här graven. Är jag död nu. Han tycker att han hör någon snyfta, kanske en kvinna. Han känner lukten av fuktig jord och ett hemskt tryck över bröstet.

Han öppnar ögonen.

Fem bakbundna män står på knä framför honom.

En granatkrevad i ett närliggande kvarter får marken att skaka.

"Vi valde rätt." Isra ställde ner en flyttlåda. Vinterljusets vita lod hängde i parkettgolvets repiga spegel.

Vi hade bott hos vänner ett par veckor och sen fått tag i en lägenhet bara en hållplats ifrån området i Hasselbo där Amin hade vuxit upp. Jag stod kvar med min flyttlåda i famnen när hon gick ut för att hämta en ny i bilen. Vår dotters springande fötter trummade genom de öde rummen. Jag tittade ut genom fönstren, på betongfasaderna och de tomma gungorna. Blev stående en lång stund medan en spöklik och outgrundlig sorg drog fram genom mig.

Vi stannade.

Flickan knöt sina händer, hårt. Kläderna hängde på henne en storlek för stora, och blicken var mörk och liksom insprängd under den rynkade pannan. Hon slappnade av händerna, spände dem igen.

"Det här är Isra." Vi stod i dörren och jag kunde inte avgöra om hon överhuvudtaget registrerade vår närvaro. "Min fru. Du ville träffa henne."

Hennes nävar slappnade av, spändes.

En vårdare satt i en stol bredvid henne, en man med högt hårfäste och en vaksamhet i hållningen som fick mig att ana att hon nyligen hade haft ett våldsamt utbrott.

_"I don't speak Swedish",_ sa hon, lågt, utan att lyfta blicken, och jag var inte förvånad över att hon hade en helt annan röst än den hon talat till mig med, men kände mig ändå avvisad. Som om hon straffade mig för något tillkortakommande, något jag borde ha sagt medan det fanns tid.

_"Do you remember me?"_

Hon skakade på huvudet, och började vrida händerna, hetsigt, som om hon försökte slita loss sina egna fingrar.

En marsdag med snösmältning och återvändande flyttfåglar satt en flicka med yvigt brunt hår i en av gungorna, klädd i bara snickarbyxor och t-shirt. Jag såg henne genom arbetsrummets fönster och ropade åt min dotter, som hade haft svårt att få vänner här, att gå ut, och efter ett tag kom hon gående över lekplatsen, barhuvad och med uppknäppt vinterjacka, och klättrade upp i gungan jämte den nya flickan. De började prata och snart hörde jag deras skratt genom fönsterglaset.

Vi stannade för att vi var skyldiga flickan på kliniken att känna hopp. För att allting var annorlunda på grund av henne. Vi stannade hos grusplanerna och duggregnen, hos kraftledningarna och kondensstrimmorna, hos våra levande och döda.

Min dotter satt på sin säng. En glasmobil hängde i hennes fönster, en souvenir från en av Isras resor till Algeriet många år tidigare. Glasbitarna var skärvor av fönster och flaskor som Medelhavet hade polerat, de snurrade sakta runt, runt, och kastade en ström av olikfärgade solkatter över väggarna och över min dotters armar och över hennes ansikte, som var djupt koncentrerat.

Hon befann sig ännu så nära begynnelsen att jag kunde betrakta henne i timmar, eftersom jag förnam dånet av en yttersta vägg i henne.

Hon lekte med ett snöre. En lång snodd som hon hade hittat någonstans eller lirkat till sig av Isra. Spände ut det till en stjärna mellan sina fingrar, bet tag i en stump, drog ut till ännu en form.

Hon tittade upp, noterade att jag stod där.

"Pappa, kan du hjälpa mig? Man ska vara två?"

Jag minns att jag hade en skarp huvudvärk den dagen, men annars var det en dag som alla andra. Dagen när jag förstod vem flickan på kliniken hade varit. Vad hon hela tiden hade velat men inte vågat berätta.

Jag satte mig på sängen, nöp tag i rätt del av snöret utan att min dotter behövde visa, och hon skrattade förtjust.

"Kan du redan?" Jag nickade. Det var samma lek som Tundraflickan, som hade varit min skugga, eller min dotters skugga, eller kanske bara min dotter, hade lärt mig en regnig dag för många år sen.

"Min nya kompis lärde mig", sa hon. Inget skalv gick genom världen. Jag kände en oerhörd förtvivlan, över det hon hade råkat ut för i en annan värld, men också hopp – det hopp som fanns i att ha stannat, och som var syskon till det hopp som hade fått min mamma att korsa ett hav.

Min dotter sprang ut sen, i smältvatten och sol, ännu utan historia, och jag tittade på henne och Liat i fönstret och mindes hur jag hade sett hennes hjärta på ultraljudsundersökningen. Den grå tändsticksflamman som fladdrade på skärmen. Livets undervattenstrumma. Allah. Guds namn.

Vi stannade hos pilträdet, vars grenar vajade i vinden. Vi stannade hos frostrosorna på fönsterblecken, hos Försäkringskassan och källarmoskéerna, hos dagisbarnen som gick på led över övergångsstället, i sina signalgula västar. Vi stannade hos björkpollenet som klistrade sig mot fönstren när våren kom, och hos vemodet djupare in i sommaren.

De sitter i gungorna, tar sats och hoppar. Liat och min dotter. Jag står i mitt arbetsrum och spelar upp filmen från Hondos. Hamads röst ropar:

"Ni vill skända islam!" Och jag hör det så tydligt den här sista gången: han försöker mest av allt övertyga sig själv. Vreden är bara teater, ett försök att skapa mening.

Jag stannar för att ge min dotter ett annat arv än vansinnet.

Jag hör skriken, skottsalvorna.

Jag tittar på dem där de gungar högre och högre.

Detta land blev vårt hav.

Stänger av filmen. Hittar en ljudfil från ett av mina möten med Tundraflickan. Bruset av kliniken. Våra andetag.

"Skrämmer det dig att du kanske inte kommer att finnas mer?"

"Jag har alltid varit rädd", säger hon, och hennes röst fyller mig med saknad så akut att jag måste ta stöd mot skrivbordsskivan för att inte rasa ihop. Hon är borta nu. Borta. Min dotter, som räddade mig. Mötet var ett av våra sista. "När jag försvinner kanske jag hamnar på en plats där jag inte är rädd längre."

Jag minns att hon log när hon sa det där, ett av sina flyktiga leenden.

"Minns du en sån plats? En tid innan rädslan?" säger jag på inspelningen, med all den ömhet som jag aldrig trodde att jag tillät henne att höra.

"Kanske i början."

Vi är tysta sen, och jag hör min dotters och Liats skratt från andra sidan glaset. De sitter i bildäcksgungorna, tar fart inför språnget. Våra trådslitna strimmor av framtiden. Och när vinden kommer med förnyad styrka och blåser sand i deras ögon skrattar de bara, och håller händerna för.

Ljus framför oss.
Citatet på s. 5 är taget ur _Koranen_ och är översatt av Mohammed Knut Bernström. Citatet på s. 281 ur Shailja Patels _Migritude_ är översatt av författaren.
Tidigare av Johannes Anyuru:

_Det är bara gudarna som är nya_ 2003

_Omega_ 2005

_Städerna inuti Hall_ 2009

_Skulle jag dö under andra himlar_ 2010

_En civilisation utan båtar_ 2011

_En storm kom från paradiset_ 2012

redpajama_set_name: RedPajamaBook