text:
Stephen Russell Mallory  az Amerikai Egyesült Államok Demokrata párti szenátora 1851-től 1861-ig Florida állam képviseletében. Ennek nagy részében a tengerészeti bizottság tagja volt, ahol sürgette, hogy az Egyesült Államok flottája vegye fel a versenyt a brit és francia flottával, a világ vezető tengeri hatalmaival. Törvénytervezetet nyújtott be és szavazásra vitte, hogy a sztenderdnek meg nem felelő tiszteket nyugállományba küldjék.

Mallory nem volt aktív szecesszionista, de az elszakadáskor követte államát. Az Amerikai Konföderációs Államok megalakulása után Jefferson Davis elnök kinevezte tengerészeti miniszternek, és ezt a pozíciót a Konföderáció bukásáig töltötte be. Mivel a tengerészeti ügyekben nagyjából minden honfitársa érdektelennek bizonyult, ezért saját belátása szerint, az USA szenátusában tanult irányelvek alapján formálhatta a haditengerészetet. Néhány ötlete, mint a páncélzatnak a hajóépítésbe foglalása sikeresnek bizonyult és ezt az eljárást a világ minden más tengerészete is követni kezdte. A minisztérium adminisztratív bénultsága azonban gyakran hátráltatta az ügyeket. A háború folyamán politikai támogatottságát a New Orleans eleste miatt elrendelt kongresszusi vizsgálat gyengítette. A tanúvallomások hónapokig tartó meghallgatása után a vizsgálóbizottság arra a következtetésre jutott, hogy Mallory részéről nem történt mulasztás, így nem terheli felelősség.

A kormány a háború végén kiürítette Richmondot, és elmenekült; ekkor Mallory lemondott és több más miniszterrel együtt árulás vádjával bebörtönözték. Több mint egy évet ült börtönben, mielőtt a közvélemény megenyhült volna és Andrew Johnson elnök megkegyelmezett neki. Floridába hazatérve ügyvédként praktizálva tartotta el családját. Kegyelmi feltételei között szerepelt, hogy közéleti pozícióra nem megválasztható, ezért véleményét újságoknak írt leveleiben tette közzé. Egészsége fokozatosan hanyatlott, de haláláig nem vált magatehetetlenné.

Fia, Stephen Russell Mallory Jr. szintén Florida kongresszusi képviselője és szenátora lett.

Fiatalsága
Mallory feltehetően 1812-ben Trinidad szigetén, a Brit Nyugat Indiákon született. Scharf, a Confederate States Navy c. művének 29. oldalán azt állítja, hogy 1813-ban született. Durkin, a Confederate Navy Chief 11. oldalán azt írja, hogy Mallory gyerekkori naplója szerint az iskolát 1820-ban kilencévesen kezdte. A legtöbb történész ezt látszik elfogadni, de abban egyetértenek, hogy a bizonyítékok hiányoznak. Mallory pensacolai sírján a St. Michael's Cemeteryben 1812 van feltüntetve, hónap-nap nélkül.. Apja neve ugyanilyen kétes, Durkin, Luraghi és Wise azt állítja, hogy John Mallory volt, Scharf és Underwood szerint Charles Mallory. Underwood Mallory című művének 6. oldalán azt írja, hogy a családi hagyomány szerint Charles volt a neve. A Connecticut állambeli Fairfield lakosa volt. A szintén connecticuti Ellen Russellt vette feleségül, akitől két gyermeke született. Ellen apja Reddingben építkezési mérnökként dolgozott, és Charles Trinidanon ismerte meg az ír származású Russelléket. A Mallory család 1820-ban, Florida megvásárlásának idején Key Westen telepedett le.

Az ifjú Stephent az Alabama állambeli Mobile közelében járatták iskolába. Apja és bátyja korai halála után a család megélhetését a Coconut Grove nevű tengerészszállás biztosította, melyet Ellen munkája tartott fenn. Stephen így megmenekült a gyermekmunkától és még három évet járhatott a pennsylvaniai Nazarethben levő Moravian Academy-be, a Herrnhuti testvérgyülekezet lutheránus felekezetének középiskolájába. Stephen születésétől fogva katolikus vallású volt, de az itt kapott oktatást egész életében dicsérte. 1829-ben anyja már nem tudta fizetni a tandíjat, ezért Stephen hazatért.

Felnőtt életpályája Floridában

A fiatal Mallory William Marvin bíró jogászirodájában jogot tanult. A jogászképzés szakirányú iskolák hiányában ekkoriban rendszerint egy aktív jogász irányítása alatti törvénykönyv-tanulmányozásból állt. Key West kikötője földrajzi fekvéséből következően a vihar elől menekülő hajók menedéke volt és hajótörést szenvedő hajók roncsai hevertek a közelében. Marvint ekkoriban a tengeri jog szakértőjének tartották, különös tekintettel a roncsok és a roncsmentés jogállására vonatkozóan. Mallory az irányítása alatt megkezdte a haditengerészeti perek lebonyolítását. Hamarosan elismert peres ügyvéd hírnevére tett szert Floridában.

Mallory több kisebb közéleti beosztást is betöltött, ezek közül az első az 1832-ben elnyert városi rendőrfőnök volt. Az első fizetett állásai között volt a vámellenőrség, melyért napi három dollár volt a javadalmazása. James K. Polk elnök később kinevezte szövetségi vámfelügyelőnek. 1835-ben önkéntesként csatlakozott a hadsereghez, hogy harcoljon a Szeminol háborúban, melyben 1837-ig vett részt. 1837-től 1845-ig a floridai Monroe megye választott bírája volt.

Karrierje fellendülése után udvarolni kezdett Angela Sylvania Morenónak, egy tehetős, spanyolajkú, pensacolai család lányának. 1838. július 19-én a pár a pensacolai St. Michael Church templomban összeházasodott. Összesen kilenc gyermekük született, akik közül azonban csak négyen érték meg a felnőttkort: Margaret, Ruby, Stephen Jr., és Attila. Az ifjabbik Stephen beceneve Buddy volt és apja nyomdokaiba lépve később maga is politikai pályára lépett, sőt, szintén Florida szenátorává választották.

1850-ben az később a polgárháborút kirobbantó országrészek közti ellentét miatt Tennesseeben megrendezték a Nashville-i konvenciót. A cél az összes rabszolgaságot engedélyező déli állam számára követendő követendő út kidolgozása volt. Annak ellenére, hogy Mallory ekkor nem töltött be állami hivatalt Floridában, elég befolyásosnak ítélték a Demokrata pártban ahhoz, hogy alternatív küldöttjeként delegálják a rendezvényre. Személyes okokból mégis távol maradt, de a konvenció céljával való egyetértését levélben kifejezte, melyet a floridai újságok nyomtatásban terjesztettek.

A Szenátus tagjaként (1850–1861)

Megválasztása
David Levy Yulee floridai szenátor hivatali ideje 1850-ben lejárt. Indult az újraválasztásért, de a radikális elszakadáspártiakkal való túlságos közelsége és néhány üzleti érdekeltséggel való szembeszállás miatt veszített. Az unió fenntartását kereső mérsékeltek erősebbnek bizonyultak Floridában és Malloryval váltották fel Yulee-t. Az állami kiválasztási eljárás némileg szabálytalan volt, mely ellen Yulee tiltakozott és azt egészen a Szenátus döntéshozásáig fenntartotta. A Szenátus azonban úgy határozott, hogy a floridai törvényhozás jogszerűen ítélte meg Mallory jelöltségét és jóváhagyta a szenátusi helyét.

Jogalkotói tevékenysége
Az Egyesült Államok szenátusában végzett munkája nagyját tipikus, államának kedvező törvényhozási munka képzete. Felügyelete mellett a Szenátus elfogadott egy a floridai vasutakat támogató, és egy a haditengerészetnek örökzöld tölgyerdő megvásárlását lehetővé tevő cikkelyt. Mindkét tervezetet elkaszálta azonban a képviselőház. Több sikert ért el a Szeminol indiánok ellen folytatott háború felülvizsgálatáról szóló törvénytervezeteivel, noha a vizsgált problémákat túldimenzionálta. Kárpótlást kínált az indián portyák által földönfutóvá válók számára és folytatta a bennszülöttek kitelepítését Floridából. Kezdeményezte továbbá, hogy Florida kikötőiben létesüljenek tengerészkórházak. A 19. századi amerikai törvénykezésben ezek nem számítottak korrupt, vagy nepotista megnyilvánulásoknak.

Munkája a Tengerészeti Bizottságban

Mallory fontos szerepet játszott a Tengerészeti Bizottság tagjaként, és ezen kívül részt vett az Committee of Engrossed Bills munkájában. A bizottság fontosságát az adta, hogy Millard Fillmore elnök a Kongresszushoz intézett beszédében 1851. december 13-án megoldást sürgetett két problémára. Az egyik a tengerésztisztek hozzá nem értő részének problematikája volt. Ebben az időben az előléptetést kizárólag az életkor határozta meg és semmilyen eljárás nem létezett a szolgálatot ellátni nem tudó, vagy nem akaró tisztek eltávolítására. A második matrózok fegyelmezésének kérdése volt. A korbácsolás gyakorlatát az előző Kongresszusi ciklusban betiltották és az öregebb kapitányok közül sokan úgy gondolták, hogy a hajóikon a fegyelem lazul, így vissza akarták állítani a régi metódust, vagy legalább azzal egyenértékű fenyítéssel helyettesíteni, hogy tekintélyük ne inogjon meg.

Mallory Kongresszus előtt tartott első tárgybeli beszédében a korbácsolás engedélyezése mellett foglalt állást, érvelése szerint azért, mert az szükséges ahhoz, hogy a kapitányok irányítani tudják a tengerészeket a csatában. Álláspontja népszerűtlen volt az országos közvélemény előtt és a Kongresszus fenntartotta a tiltást. Ezirányú nézeteit hamar elfelejtették, mikor Fillmore elnök második pontjára, a tengerészeti tisztikar megreformálására összpontosította erőfeszítéseit. Ekkor már a Szenátusi Tengerészeti Bizottság elnökeként fungált, és a Kongresszus által megszavazott törvényt az ő tollából származónak tekintették. A törvény értelmében a rangidős tengerésztisztek résztévelével, mint Samuel Francis Du Pont létrejött a Nyugalmazási Tanács, mely a tisztikar hozzáértését volt hivatva áttekinteni. Az egészségileg, vagy felkészültségileg alkalmatlannak talált tiszteket szolgálaton kívül helyezték. Az az Egyesült Államok tengerészetének első kötelező nyugalmazási eljárása volt. A legtöbb vélemény szerint a tanács lelkiismeretesen végezte munkáját, de a hátrányosan érintett tisztek közül nem mindenki értett egyet. Az korán nyugállományba helyezettek közül Matthew Fontaine Maury fizikailag képtelen volt hajó szolgálatot ellátni, de a tenger természettudományos vizsgálatával az újonnan születő oceanográfia tudományának alapkövét rakta le. Maury és más nyugalmazottak meggyőztek pár szenátort az igazukról és a vita újrakezdődött. Mallory politikai kvalitását csillogtatva azonban újra elfogadtatta álláspontját és diadalmaskodott. Maury és közte nem szűnő ellenségeskedés származott az ügyből és ez kihatott munkájukra, mikor a polgárháborúban mindketten a Konföderáció szolgálatába álltak.

Mallory bizottsági munkája idején a haditengerészetnél nagy technológiai innovációk zajlottak le, melyeket figyelemmel kísért és az Egyesült Államok tengerészetének új hajóinál megvalósított. Az Egyesült Királyság és Franciaország, a világ két vezető tengeri hatalma elkezdte hajóit vitorlásokról gőzmeghajtásúra cserélni és az utóbbiak közt a lapátkerekes meghajtásról a csavarosra átállni. 1853-ban a bizottság javasolta, hogy rendeljék meg hat új, csavaros fregatt építését, melyek elkészültekor a világ legjobbjai közé számítottak. 1857-ben a bizottság javaslatára a Szenátus elfogadta tizenkét szlup építését; a hajók 1858-ban álltak szolgálatba. A fregattok első osztálya, a USS Merrimack tükrözte leginkább a Mallory által elképzelt jövőt a tengerészet számára.

A másik nagy újítás a hajópáncélzat volt. Míg az elméletet fontolgatták, Mallory a kort megelőzve lelkesen támogatta a hajók vaspáncélzattal való ellátását, noha az ország fémfeldolgozó ipara nem tudta ellátni a flottát az igényelt mennyiséggel. Szenátusi időszaka alatt nem állítottak hadrendbe páncélozott hajót, de ennek elmaradása nem rajta múlott. Felemelte szavát a páncélzott hajókra fordítandó költségkeret emelése érdekében, hogy New York kikötőjét páncélozott hajókkal védhessék. A Robert L. Stevens által tervezett Stevens-üteget 1842-ben kezdték építeni, de 1853-ban, mikor Mallory az ügyben felszólalt, még mindig nem volt befejezve. Kérelmét azonban nem hallgatták meg és a Szenátus abbahagyta a projekt finanszírozását. A támogató beszédben Mallory kifejtette azon, gondolkodását meghatározó elveket, melyek később a Konföderációs tengerészeti miniszteri tevékenységét jellemezték.

A szecessziós válság

Mallory a Mély-Dél egy államának képviselőjeként nem tudta elkerülni, hogy állást foglaljon a nemzetet megosztó kérdésekben. Az első alkalom a Kansas állammá alakulásáról való szenátusi vitán jött el. A Lecompton-alkotmány alapján Kansas engedélyezte volna a rabszolgaságot, és az intézmény terjedését ellenző állampolgárok tiltakoztak az elfogadását kísérő széleskörű szabálytalanságok miatt. Preston King New York-i szenátor kétórás verbális támadást intézett az alkotmány és a déli politika ellen általánosságban, és ezt követően Mallory olyan választ fogalmazott meg, melyet életrajzírói úgy jellemeztek, mint "valószínűleg leghatásosabb szenátusi beszéde". Beszéde nem volt nagy szónoklat. Noha a nyelvezete korának megfelelően színes volt, de olyan halkan beszélt, hogy egyszer félbe kellett szakítani, hogy megkérjék, legyen hangosabb. Beszédének egyik része megindokolta, hogy a rabszolgatartók miért vonakodnak elfogadni a népfelségi többség uralmát. Annak kérdéséről, hogy az alkotmányt vajon "az emberek" ratifikálták-e, így szólt: "Az államok, miként ez mindenkor lehetséges számukra, delegálták politikai hatalmukat egy kisebbségnek. A belőle való kizárás megvalósulhat birtokjog alapján, adófizetés alapján, milíciában való szolgálat alapján, vagy éppen bőrszín alapján; de akárkit is választ ki az állam a politikai autoritás viselésére, ők képezik az [emlegetett] embereket." Mallory előrelátta a déli államok befolyásának lehanyatlását, noha ekkor még nem hitte, hogy ez szükségszerűen az elszakadáshoz vezetne. Ezirányú megjegyzéseit a kötelékeik szorosságát hangsúlyozva összegezte: "Nem az én dolgom a déli országrész által bölcsen követett út kijelölése, de ... teljes szívemből vele érzek és hűen követni fogom, uram."

Az országot megosztó kérdésekben ugyan lelkesen támogatta a déli álláspontot, de Mallory nem volt a szecesszió élharcosa. Majdnem a Florida elszakadásáról hozott határozat megszületéséig megbékélést hirdetett. 1861. január 10-én azonban Florida Dél-Karolina és Mississippi után harmadikként kinyilvánította függetlenségét és az Amerikai Egyesült Államokból való kiválását. Január 21-én Mallory búcsúbeszédet tartott a szenátusban és lemondott.

Mielőtt Abraham Lincoln elfoglalta volna az elnöki hivatalt, az elszakadt államokban vita alakult ki a területükön álló erődökkel kapcsolatos teendők fölött. Pensacola mellett két erődöt, a Fort Barrancast és Fort McRee-t az állami milícia ellenállás nélkül elfoglalta. Így már csak három erőd maradt az Egyesült Államok hadseregének felügyelete alatt: a Key Westen épült Fort Zachary Taylor, a Dry Tortugas-i Fort Jefferson és a pensacolai Fort Pickens. A leghangosabbak követelték, hogy azonnal vegyék ezeket is birtokba, ha szükséges fegyverrel kikényszerítve az átadást, kezdve Fort Pickensszel. A higgadtabbak el akarták kerülni a vérontást és tárgyalások útján akarták hatalmukba keríteni az erődöket. A Lincoln kabinetben külügyminiszteri posztra jelölt William H. Seward barátságos szólamai számukra reménykeltően hangzottak. Mallory és Florida másik lemondott szenátora, David L. Yulee, valamint a két alabamai ex-szenátor táviratban figyelmeztették kormányzóikat az óvatosság szükségére. Ebben más szenátorok is támogatásukra keltek, valamint az ideiglenes elnökké választott Jefferson Davis is egyetértett velük. Ezzel a mérsékeltek álláspontja felülkerekedett és nem intéztek támadást Fort Pickens ellen. Noha Mallory közel sem maradt magára álláspontjával, politikai ellenfelei később unióbarát politikai elkötelezettséggel vádolták emiatt.

A Konföderáció tengerészeti minisztere: kinevezése és kongresszusi megerősítése

A Konföderáció kormányzati struktúrája nagyon hasonlított az Egyesült Államokéhoz. A végrehajtó ág több minisztériumba tagolódott, melyek adminisztratív felügyeletét vagy miniszterek, vagy annak megfelelő ragú kormánybiztosok látták el, akik az elnök tanácsadói voltak. Az alkotmány kitért a tengerészetre is, melyet önálló minisztériummá szerveztek, s melynek élére Jefferson Davis Malloryt nevezte ki. Jelölését két okra lehet visszavezetni: az első a tengerészeti ügyekben fiatalkorában Key Westen és Washingtonban egyaránt felhalmozott jelentős tapasztalata; a második hogy Floridából származott. A States' Rights (kb. tagállami jogok doktrinája) alapján Davisnek törekednie kellett rá, hogy minden állam képviseltessen a kabinetjében. Ez a fajta földrajzi megoszlás nem garantálta, hogy minden esetben a legjobb jelölt kapja a hivatalt, de Mallory esetében még valószínűleg ez is teljesült.

Mallory miniszterré való kinevezését azonnal az ideiglenes kongresszus elé bocsátották, mihelyt a tengerészetet létrehozó törvénycikkelyt elfogadták. Nyilvánvaló rátermettsége ellenére jelentős ellenkezés fogadta, a Fort Pickens incidenssel igyekeztek alátámasztani, hogy nem elég elkötelezett a szecesszió iránt. A kongresszus azonban végül megerősítette a jelölését.

Tengerészeti szervezetépítés és műveletek
Kevesen érdeklődtek a konföderációs kabinetben a tengerészeti kérdések iránt, így Mallory szinte szabadon alakíthatta minisztériumát és a kizárólagos igazgatása alatt álló tengerészetet is saját belátása szerint formálhatta. A Tengerészeti minisztériumot az Egyesült Államokhoz hasonlóan osztályokra tagolta, de míg ott öt ilyen osztály volt, a konföderációs minisztériumban csak négy létezett. Ezek a személyzeti, ellátmány- és ruházatügyi, egészségügyi és hidrográfiai osztályok voltak. A hiányzó Építési és Javítási osztály funkcióit kezdetben John L. Porter tárca nélküli igazgató felügyelte. 1863-ban hivatalosan is létrehozták a Tengerészeti Főkonstruktőr pozícióját, melyet a háború végéig Porter töltött be. Néhány más funkció is kívül rekedt a bürokrácián, úgy mint a kis létszámú tengerészgyalogság, pár Európába küldött megbízott, akik hajóvásárlási ügyleteket bonyolítottak és közvetlenül Mallorynak jelentettek, valamint a Torpedóhivatal. A tengeri aknákkal foglalkozó Torpedóhivatalt eredetileg Mallory régi haragosa, Matthew F. Maury igazgatta.

A kezdeti időkben a konföderációs tengerészet is ugyanazzal a problémával szembesült, mint amellyel Mallory a szenátus tengerészeti bizottságának elnökeként küzdött. Mivel a Konföderáció azzal csábította a tiszteket, hogy az Egyesült Államok tengerészetéből leszerelők ugyanazt a rangot kapják meg, ezért túl sok tengeri szolgálatból kiöregedett magas rangú tiszt jelentkezett. Az előléptetést Mallory kizárólag a háborúban tanúsított kiemelkedő szolgálat alapján kívánta adományozni, vagyis nem az életkor alapján, elkerülve ezzel a gerontokrácia csapdáját. Előterjesztését a konföderációs kongresszus hamar törvényerőre emelte. Az eredménnyel nem teljesen megelégedve azonban 1863-ban kezdeményezte az Ideiglenes Tengerészet létrehozását, amivel megteremtett egy második, az elsővel párhuzamosan létező tiszti kart. A harcra alkalmatlan tisztek a Reguláris Tengerészet kötelékében maradtak, míg a fiatal és vélhetőleg agilisabb tiszteket átsorolták az Ideiglenes Tengerészethez. A hadihajók tisztjeit az utóbbi soraiból jelölték ki és életkorukra való tekintet nélkül kaphattak előléptetést, amennyiben megfelelően teljesítettek.

Mallory A tengerészet politikai és doktrinális alakításában is részt vett. Látva a Konföderáció és az Unió hajóépítési és -felszerelési kapacitása közti különbséget, négy pontban határozta meg a tengerészet teendőit:
1. Portyázó hajók kiküldésével meg kell semmisíteni az ellenség kereskedelmi flottáját.
2. Páncélozott csatahajókat kell építeni a déli dokkokban, partvédelmi alkalmazás céljával.
3. A nyílt tengeren is harcolni képes páncélozott csatahajókat kell vásárolni és építeni.
4. Újfajta fegyvereket és harcászati megoldásokat kell alkalmazni.

Az uniós kereskedelem elleni támadások
A konföderációs tengerészet fő erőfeszítése a kezdetektől arra irányult, hogy az uniós hajók által a kikötői köré vonni igyekezett blokádot gyengítse, illetve áttörje. Mallory úgy gondolta, hogy az északi kikötőkbe tartó kereskedelmi hajók támadásával arra tudja kényszeríteni Gideon Welles uniós tengerészeti minisztert, hogy a blokád helyett saját hajóinak védelmére irányítsa át a hadihajókat. A háború elején a kabinet megpróbálta meggyőzni a magán hajótulajdonosokat, hogy kalózlevéllel ellátva káperként használják hajóikat az állam szolgálatában. Kalózlevelek kibocsátása nem állt a Tengerészeti minisztérium hatáskörében, de Mallory ismerte és számontartotta a módszert terveiben. Több különböző okból az állami kalózok nem hozták meg a remélt sikert. Az alkalmazásuk csak átmeneti eredményeket ért el és az első háborús év végével felhagytak alkalmazásukkal.

Mélyebb befolyást gyakorolt azonban az ellenség kereskedelmi hajóinak zsákmányul ejtése helyett elsüllyesztést megcélzó műveletre kiküldött portyázóhajókra. Mallory 1861. április 18-án kezdeményezte először a portyázóhajók kiküldését. Az első ilyen hajó, a CSS Sumter 1861. június 30-án áttört a New Orleans köré vont blokádon és attól kezdve az uniós hajókapacitást pusztította. A CSS Sumtert később a CSS Alabama, a CSS Georgia, a CSS Florida, a CSS Shenandoah, és a CSS Nashville követte. A portyázók nem érték el elsődleges céljukat, mert Gideon Welles uniós tengerészeti miniszter tevékenységük ellenére is fenntartotta a blokádot és a nemzetközi kereskedelmet olyan hajók révén bonyolították a továbbiakban, melyek idegen országok zászlaja alatt közlekedtek.

A páncélozott hadihajók reformja
Mallroy miniszteri tevékenységének legismertebb aspektusa a páncélozott hajók alkalmazása. Érvelése szerint a Konföderáció nem lett volna képes az Unió ipari erejével versenyezni és elégséges hajót építeni, ezért úgy gondolta, hogy csak pár hajót kellene építeniük, melyek azonban képességeikben jóval felülmúlják az ellenség hajóit. Szavai szerint "A tökéletes csatahajó kétségtelenül a legnagyobb lehetséges sebességnek a lehetséges legnagyobb tűzerővel és páncélvédettséggel való kombinációja." Az elképzelés azonban ebben a korszakban nem volt megvalósítható egészen az 1930-as évekig, a csatahajók korának alkonyáig. Mallory abban reménykedett, hogy a páncélozott csatahajók ellenállhatatlan fegyverei lesznek, de nem számolt vele, hogy az ellenség szintén páncélozott hajókat fog gyártani, melyek mindkét ország flottájában fontos szerepre tesznek szert, továbbá az Egyesült Királyság és a Francia Császárság szintén elindítja hajópáncélozási programját. A hajók modernizálása már a polgárháború kitörése előtt megkezdődött, így Mallory jelentősége a változtatás mihamarabbi keresztülvitelére korlátozódik.

Az első konföderációs páncélozott hadihajó a CSS Manassas volt, melyet magánbefektetők szereltek fel és káperként akartak használni. Az első Mallory szorgalmazására megszülető páncélozott hadihajót a CSS Virginia névre keresztelték. A USS Merrimack fregatt kiégett és elsüllyesztett maradványait a munkások kiemelték a norfolki Gosport Navy Yard hajóműhelyének vizéből és döntött oldalpáncélzatú felépítménnyel látták el. 12 ágyúval és egy vas dőfőorral felszerelve 1862. március 8-án megtámadta a Hampton Roads környéki blokádot alkotó hagyományos csatahajókat. A USS Cumberlandet és a USS Congresst rövid idő alatt elsüllyesztette, a USS Minnesota pedig abbéli igyekezetében, hogy beleavatkozzon a harcba, zátonyra futott. A CSS Virginia elhanyagolható sérüléseket szenvedett és ez önmagában igazolni látszott Mallory alapfeltevését, hogy a páncélozott hadihajók el tudnak bánni a legjobb csatahajókkal is, amennyiben fából készültek és mindemellett szinte sérthetetlenek maradnak számukra. A CSS Virginia másnap visszatért, hogy végezzen a USS Minnesotával is, de ekkor már a USS Monitor páncélozott naszád is odaért. A két hajó egész nap egymást kerülgetve és lőve sem tudott döntést kicsikarni. A Mallory-doktrina viszont ezzel maga kapott léket, hiszen az ellenállhatatlan fegyver máris megtalálható volt az ellenség armadájában és a saját hajóosztálya ellen nem jelentett automatikus győzelmet.

A CSS Virginiát követő konföderációs páncélozott hadihajók csak félsikereket értek el, sok pedig teljes kudarcnak bizonyult. Kirívóan kudarcos volt az a négy páncélozott naszád, amelyet a Mississippi-folyón való használatra építtettek. A négyből mindössze egy, a CSS Arkansas bocsátkozott harcba az eredeti szándéknak megfelelően, teljes legénységgel és felkészülten. A CSS Tennessee-t az építést segítő úszó vázgerendák között semmisítették meg, a CSS Mississippi-t rohamtempóban vízre bocsátották, de hogy az ellenség kezére kerülést megelőzzék, felgyújtották, és végül a félig elkészült CSS Louisianát hatástalan úszó ütegként használták a New Orleanst védő Jackson és St. Philip erődök ostrománál, majd az uniós naszádok áttörése után felrobbantották. A kudarc felelősségében minden résztvevő osztozott, de Mallorynak jutott a legnagyobb rész belőle. Az adminisztratív irányítás hibája elsődleges volt a hajóépítési késedelemben. A CSS Virginia esetében Mallory nem vont be az építés felügyeletébe senki mást, így elveszett a részletekben, miközben a többi naszád építési problémáit megoldatlanul hagyta. Ezek között nem állított fel fontossági sorrendet és hagyta, hogy a CSS Louisiana és a CSS Mississippi egymástól vonja el a szűkös erőforrásokat. Mallory elfogadta, hogy a hadsereg igényei fontosabbak a tengerészeténél, így utóbbinak mindig csak azok az alapanyagok és finanszírozási források jutottak, melyekre a hadsereg nem tartott igényt.

Az európai kiküldetések

Az elszakadt államok fejletlen hajóépítő műhelyeinek állapotából Mallory arra a következtetésre jutott, hogy külföldről kell az áhított hajókat beszerezni, melyekkel az Egyesült Államok flottája ellen kihívást lehetne intézni. Két legfontosabb képviselője James D. Bulloch és James H. North sorhajóhadnagy volt a konföderációs tengerészet kötelékéből. North munkája csalódást keltett, Bulloch azonban a Konföderáció egyik leghatékonyabb ügynöke lett Európában. Diszkrét állhatatossággal kutatta fel a kormánya által igényelt típusú hajókat, melyeket megvásárolhatott, miközben vigyázott, hogy ne szegje meg a vendéglátó állam szabta semlegességi kereteket. Végső soron négy konföderációs kalózhajót az Egyesült Királyságban vásároltak: a CSS Floridát, a CSS Georgiát, a CSS Shenandoah-t és a CSS Alabamát. Mallory valószínűleg többet is szeretett volna, de a sikeresen megvásárolt hajók is beváltak.

Bulloch minden erőfeszítése ellenére sem sikerült viszont páncélozott hadihajókat vásárolnia, vagy építtetnie. A vásárlás komoly formában nem merült fel, mert a Királyi Haditengerészet nyilvánvalóan nem lett volna hajlandó legjobb hajóit egy idegen hatalomnak átadni, akármennyit is kínálnak értük. A 19. század közepének tengerészeti doktrináját kidolgozó emberek tudatában voltak, hogy a feketelőpor energiája nem lesz elég hozzá, hogy a vaslövedékek átüssék a vaspáncélzatot, ezért feltételezték, hogy a páncélozott hadihajók ellen a döfőorr lesz a leghatékonyabb. A döfőorr egészen az I. világháború kezdetéig általánosan használatban maradt, noha időközben az ágyútechnológia és a lőpor fejlődése elavulttá tette a koncepciót. A CSS Virginiát is gyakran döfőhajónak emlegették, mintha ez lett volna a legfőbb jellegzetessége. A Konföderáció dörőorral ellátott hajók építésére próbált szerződéseket kötni az Egyesült Királyságban és a Francia Császárságban. A titoktartásra való törekvés ellenére a az Unió átlátott a szándékon és azonnal tiltakozott a semlegességi szabályok megszegése ellen. A brit kormány jó ideig szemet húnyt a fejlemények felett, de a gettyburgi és vicksburgi győzelmek után átértékelte álláspontját. 1863. szeptember 5-én Charles Francis Adams nagykövet üzenetet küldött Lord John Russell külügyminiszternek, miszerint az első hadihajók kifutásra készek és "fölösleges lenne rámutatnom, hogy ez háborút jelentene." A hajóknak megtiltották a kifutást és később a Királyi Haditengerészet lefoglalta őket. A francia kormányzat hallgatólagosan beleegyezett, hogy a brit cselekvést követi Észak-Amerikában és az összes szerződést felbontották.

Új fegyverek fejlesztése
A polgárháború számos hadicélú fejlesztés kísérleti terepe lett, és Mallory pozíciójánál fogva sok fejlesztést támogatott ezek közül. Pártolta például az uniós flottában használt hagyományos, elöltöltős vonatlan ágyúkkal szemben a vontcsövű ágyúk készítését. Az általa favorizált ágyútípust a Lőszer- és Hidorgráfiai hivatal vezetője John Mercer Brook sorhajóhadnagy tervezte. A Brook-féle ágyúknak köszönhetően a konföderációs tengerészeti tüzérek a háború végéig fennmaradó minőségi előnyt élvezhettek uniós ellenfeleikkel szemben.

A Tengeralatti Ütegszolgálat adminisztratív névre hallgató Torpedóhivatal kifejlesztette az akkoriban torpedó néven ismert vízalatti robbanószerkezetet. Ma ezeket tengeri aknákként tartjuk nyilván. A hivatalt először Mallory régi ellensége, Matthew Fontaine Maury vezette, később Hunter Davison sorhajóhadnagy lett az utóda. Az aknák elsőként 1862. december 12-én süllyesztettek el sikeresen egy ellenséges hajót, a USS Cairót. Ezt követően az aknák összességében több hajót süllyesztettek el, mint minden más konföderációs harci tevékenység együttvéve.

A charlestoni kikötőben Francis D. Lee, a hadsereg századosa P. G. T. Beauregard támogatásával kifejlesztett egy kis hajótípust, mely leoldható tengeri akna (korabeli katonai terminológia szerint ez is torpedónak minősült) hordozására volt képes. A CSS David névre keresztelt kis búvárhajó 1863. október 5. éjjelén észrevétlen megközelítette a USS New Ironsidest, sikeresen leoldotta aknáját, melynek detonációja súlyosan megrongálta a páncélozott hadihajót. 1864. február 17-én sötétedés után a CSS Hunley búvárhajó Lee aknájával elsőként a történelemben sikeresen elsüllyesztette egy felszíni hadihajót, a USS Housatonicot. A bevetést elbeszélő legtöbb forrás nem említi, de a Hunley a támadás idején nem lemerülve, hanem a felszínen haladt, és a leoldatlanul detonáló torpedó a teljes saját legénységet megölte. A tengerészeti minisztérium nem segítette aktívan Lee kísérleteit, de a leoldható torpedót a siker után a teljes flotta rendszeresítette. A konföderációs reményekkel ellentétben az uniós flotta ugyanígy tett és többek közt a leoldható akna segítségével süllyesztette el a CSS Abermalét 1864 októberében.

Vizsgálat a Tengerészeti minisztériummal szemben
New Orleans elvesztése sokkolta a Konföderáció közvéleményét és felelősségrevonást követeltek. A kongresszusi képviselők a páncélozott hajók kudarcára való tekintettel a tengerészetet hibáztatták és kétségbe vonták az önálló tengerészeti minisztérium létjogosultságát. Mallory hogy egy ilyen irányú kezdeményezés elébe menjen, meggyőzte a Kongresszust, hogy inkább hivatalos vizsgálóbizottsággal világítsa át a minisztérium munkáját. A szenátus és a képviselőház öt-öt tagját delegálta a bizottságba, melyet Clement C. Clay, Mallory barátja elnökölt. Szintén köztudott volt, hogy a képviselők egyike, Ethelbert Barksdale is baráti viszonyban van Malloryval. A bizottság kiegyensúlyozottságát azonban valamelyest segítette, hogy Henry S. Foote képviselő, a szecesszió és a Davis-kabinet fáradhatatlan bírálója szintén a tagok közé került. Charles M. Conrad, a Kongresszus állandó tengerészeti bizottságának elnöke vizsgálati tanúként lett megidézve és vallomásával a Malloryval szembeni vonalat erősítette. A bizottság hat hónapon keresztül ülésezett és munkája eredményeképpen nem tárt fel hanyagságra, vagy mulasztásra utaló jelet.

A vizsgálat gyengíthette Mallory politikai presztízsét és biztosan elvonta figyelmét a kötelességeiről, de nem tudta elmozdítani hivatalából. Ennek okát arra is vissza lehet vezetni, hogy nem volt kivel pótolni, és arra is, hogy az elnök felé szórt villámokat hárította el, s ezért Davis mint hozzá hű embert a háború legvégéig megtartotta őt kabinetjében. Lee tábornagy appomattoxi fegyverletétele után Mallory Davisszel együtt menekült dél felé, először a virginiai Danville-be, aztán az észak-karolinai Greensboróba, és Charlotte-ba, majd a dél-karolinai Abbeville-en át a georgiai Washingtonba. Washingtonban Mallory formailag benyújtotta a lemondását és a georgiai La Grange-ba utazott feleségével és gyermekeivel találkozni.

A háború utáni időszakban

Elfogása és bebörtönzése

Az északi közvélemény nagy része meg volt győződve, hogy a Davis-kabinetnek valamiképpen köze volt Abraham Lincoln elnök meggyilkoltatásához és noha semmi bizonyíték nem utalt a bűnrészességükre, a politikai nyomás megtorlást követelt. A radikális politikusok ennek farvizén kikényszerítették, hogy az elnöki adminisztráció vád alá helyezze a háborút irányító konföderációs döntéshozókat. Mások mellett Malloryt is vád alá helyezték többek közt hazaárulás okán; 1865. május 20-án éjfélkor felébresztették la grange-i szállásán és letartóztatásba vetették. Innét a New York-i kikötőben levő Lafayette-erődbe vitték, ahol politikai fogolyként kezelték.

A közvélemény bosszúszomja hónapokig nem csökkent, így Mallory attól félt, elítélése esetén a halálbüntetéssel kényszerült volna szembenézni. Azonban soha nem érkezett meg annak meghatározása, mely tettei merítették volna ki a hazaárulás bűncselekményét és egyre inkább úgy tűnt, hogy a konföderációs elnöki kabinettagok közül senkinek sem volt köze a Lincoln-orgyilkossághoz. A felháborodás anélkül múlt el, hogy bárkit is tárgyalásra citáltak volna, s a remény újjáéledt. Mallory cellájából levélhadjáratot indított a szabadon bocsátása kieszközlésére. Közvetlenül Andrew Jackson elnökhöz fordult, és néhány korábbi szenátortársa támogatását is felsorakoztatta. Felesége, Angela Washingtonba utazott, és személyesen sürgette Johnsont, valamint más befolyásos embereket. Johnson megbocsátóan osztogatta a kegyelmet, és az év végére a közvélemény is megkönyörülni látszott, s lemondott a kegyetlen megtorlásról. 1866. március 10-én Johnson "részleges kegyelemben" részesítette Malloryt. Noha már nem kellett tovább raboskodnia, lányának bridgeporti otthonában házi őrizetre kötelezték, míg letehette a hűségesküjét az államrendre.

Szabadulása és visszatérése Floridába
1866 júniusában Mallory Washingtonba látogatott, ahol sok régi barátja és politikai lekötelezettje segítségét kérte, köztük magának Johnsonnak és Edwin M. Stanton hadügyminiszter segítségét, akik szívélyesen fogadták. Engedélyt kapott, hogy hazatérjen Floridába, de hazaútját egészségügyi problémák késleltették. Csak július 19-én érkezett meg Pensacolába.

A kegyelem feltételei között szerepelt, hogy Mallory nem tölthet be a továbbiakban közhivatalt, így újranyitotta jogi praxisát a megélhetés érdekében. Miközben a politikából névleg kirekesztették, téziseit levelekben és cikkekben tette közzé a floridai újságokban. Kezdetben sürgette az unió újraalkotását és a Rekonstrukció politikai vonalának elfogadását, de hamarosan megváltoztatta véleményét és ellenezni kezdte, kivált a feketék szavazati jogát.

A háború utáni időkben sokat kínozta a köszvény, mely régóta kísérte életében. 1871-72 telén szívelégtelenségre kezdett panaszkodni és egészsége hanyatlani kezdett. Munkáját ennek ellenére tovább végezte. 1873. november 8-án közönyösnek és enerváltnak tűnt és éjszaka rosszul lett. November 9-én reggel elhalálozott. Végső nyughelye a St. Michael's Cemetery temetőjében van, Pensacolában, Florida államban.

Források

Fordítás

Megjegyzések

Jegyzetek

Kapcsolódó szócikkek
 Az Amerikai Egyesült Államok korábbi szenátorainak listája

Florida állam szenátorai
1812-ben született személyek
1873-ban elhunyt személyek
Bottal létrehozott amerikai szenátor cikkek

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


As crazy as it may sound, of the three DC season finales that aired this week, Gotham was far and away the best one.
What was the thing impersonating The cop guy that got its face smoothed?
Everybody just gasped took a commercial break and came back brand new doing new things. Even the crazy exe girlfriend was gone from the rest of the episode. Who I thought fell to her death by the way.
Either way Jada Pinkett Smirk MADE that finale by her darn self.
Was confused though how all those mutants for got on her bus. I'm sure she hopped on alone.
She did just walk away from the Bus ALONE by the way.
And Penguin'so goons could've just shot her but they just… …ran away … .with thEuropean big guns .
And did Jada seduce Penguin to pass out with her chemicals or dI'd he do all that by himself?
Penguin's mother was killed by Theo Galavant, and, upon mourning her death at the cemetery, he ran into his long-lost father. The father never knew he had a son, but accepted him into his family. However, the father was also shacking up with a chick and her two kids, who were out to get his money. They didn't like Penguin and tried to get the father to oust him, which he would not do. So they killed the father and made Penguin believe that he was responsible. Penguin was depressed over his now-second parent's death and just wanted to be accepted, so he became their servant just to stay in the house. Slowly, he pieced together that they had secretly killed his father. This causes him to "break out" of Hugo Strange's rehabilitation. He then kills the mother's kids and feeds them to her for dinner, before killing her.
Barbara awoke from her coma and was sent to see Hugo Strange as well. He rehabilitated her into a "good" person. She later helps Jim track down someone he's looking for.
Hugo is also secretly working on mutating people and trying to re-animate the dead. He brings Mr. Freeze back from the dead, transforms the dead FireFly into the new FireFly, reanimates Theo Galavant as Azrael and brings Fish Mooney back. Along with his experiments, he tries to "reform" Fish into a "good" person, but it is unable to work on her for some reason. His experiment somehow has given her the power of persuasion. All she needs to do is touch someone and they will do whatever she asks of them.
The thing that impersonated Gordon was Clayface. Bruce Wayne, Lucious Fox and Gordon go to Arkham to get answers and find out what is going on with Hugo. They know that experiments are taking place there, but need to get evidence. When Hugo realizes what they are up to, he captures them. Ed Nygma, also recently captured and sent to Arkham, is set to interrogate Bruce and Lucious to see what they know. Meanwhile, Gordon is supposed to contact Bullock by a certain time, or Bullock will lead the rest of GPD to Arkham to take them down. Knowing this, he transforms Clayface into a lookalike of Gordon to distract the GPD and tell them that nothing is going on at Arkham. Hugo wants to buy time to get out of Arkham, but is told by his secret overseeing contact that he must destroy Arkham and all his experiments. So he sets a bomb to blow up the surrounding area. This is when Fish Mooney is able to touch his assistant and orders her to let her go free. Soon, she, and those she had touched, were sent to track down Hugo. Hugo locks them in the basement, where the bus is. And Fish ends up taking off on the bus when Gordon is able to get free and open the security doors to get to the bomb.
I thought it was Clayface.
Didn't Hugo say It must be a chemical Fish was using? It was as if he didn't know.
Bruce Doppelganger looked like Harry Potter at the end.
Aaaaaaaaagh! Artemis is gonna be in Arrow! Sorta. I'm going to have to start watching Arrow next season.
Too bad Hulu isn't going to have next day CW shows anymore. I wonder what the CW/Netflix deal is going to be like? It's said to be finalized this week.
I never even knew Hulu is where the shows had been this whole time until I heard this news this week.
I don't know why but when I think of Hulu I think of NBC.
[quote="Giggler"]I never even knew Hulu is where the shows had been this whole time until I heard this news this week.
This thread is as relevant now as it was then baby!
Matt Ryan will be a series regular on Legends if it gets renewed. Let's hope it does in that case.
Adding Supergirl to the title since she's been in like eight crossovers with the other shows lol.
Might as well add Constantine in there as well at this point… especially since he'll be joining season 4 on a permanent basis if they get a pickup.
That said, the Arrowverse is pretty much an afterthought to me at this point. Everything just seems to shift between bad and bland now and I'm just left asking myself why I bother to watch at all. The only thing that has really improved since last season is Supergirl's adoptive sister not consistently crying for 30 straight episodes because the girl she wants to hook up with doesn't want to hook up with her.
Ehhhh I mean it's cancelled… so executive decision: nope.
I still think Flash this season is better than last, but they better stick the landing.
I like Black Lightning but it isn't technically part of the Arrowverse.
Yeah exactly. He fits in well on Legends though.


My company has been requested to supply a TFT monitor to a marine engineering company in Iran. Are there any export controls in force? We have not previously been requested to supply goods to Iran. Our products are approved for use in the commercial maritime industry. Thanks in advance for any help you can provide.
There are restriction on some items going into Iran but a TFT Montior is not listed as restricted. However, the goods may need an import license from the Ministry of Commerce and for some goods other ministries may be required to issue a permit. This is the responsibility of the importer.
In order to export to Iran you will need to have an "EC Certificate of Origin" prepared stamped by the chambers of commerce. If the shipment is valued at over $20,000.00 then a pre-shipment inspection will be required by an authorised agency.
I hope this answer is of some use, if you need any further information, please do not hesitate to contact me.
There are many controls on trade between UK and Iran but you also need to check situation with your Bank as some have restrictions and sanctions on trade with certain countries. For example we bank with Lloyds TSB and we have been told we cannot trade with any Iranian company or receive money from Iran, or our accounts would be closed. We used to do a lot of shipping by air and sea to Iran for one client but they also are Lloyds customers and have had to cease. There are certainly services to Iran but we can't assist on this one, good luck.


Growth is a worthy objective for any veterinary practice. One problem for veterinary care providers and those who support them (staff members, distributors, software providers, etc.) is that the term "growth" often means very different things to different people.
In our industry, growth might mean a bigger practice staffed by a bigger team, more wellness for more pets (regardless of practice/team size), or just bigger bank balances.
All of us in this industry want to help veterinary practices achieve growth however they may define it. And the way to achieve growth is with profit.
Sometimes participants in fields related to healthcare services feel uncomfortable around the term profit. It's important to remember here that profits are not immoral. They're not moral either. They're amoral. Profits can be pursued through moral or immoral means, and they can be used for moral or immoral ends, but profits per se are just amoral.
The nice thing about profit is that it has an objective definition – i.e. unlike growth, profit means the same thing to everyone.
One other nice thing about profit is that it can be broken down further into increasingly granular components.
Understanding those components can actually help veterinary practices increase profits. After all, one rarely sees any big, shiny levers conveniently labeled "REVENUE" in a veterinary practice for staff members to pull when they want to increase profits. However, when we recognize that revenue is really just the product of price and volume, we can begin to think of day-to-day activities that can actually increase revenue and profit. For example, working to improve client retention will increase volume (number of transactions) and, thus, increase revenue, which, in turn, will increase profit.
And, again, profit is the means to achieving veterinary practice growth.
These articles will be based on a rigorous theoretical foundation informed by leading academics from the Harvard Business School. However, the articles will also include practical applications of those theories in the form of useful case studies.
We at allyDVM have spent years advising some of the most successful and sophisticated animal hospitals in the country.
We've also applied those experiences to the development of software applications that solve a number of problems commonly faced by veterinary practices. Importantly, our software services are designed to solve those problems in the way they should be solved, which is not necessarily the way in which it is easy for software developers to code.
We welcome your feedback and thoughts on this article and upcoming installments, and we'd love to have an open dialogue with you in the months ahead. Please contact us with your perspectives and ideas on veterinary practice growth, and please don't hesitate to let us know if there is ever anything we can do to support your efforts.


text:
Search Term Friday: Damaged Goods
By far one of the most linked to posts on this blog is a post I wrote in 2013 about the experiences of Elizabeth Smart and the psychology of Christian purity culture. Search terms like "damaged goods" link people to that analysis:
Many people emailed regarding the remarks of kidnapping survivor Elizabeth Smart when she spoke at a Johns Hopkins University human trafficking forum. In response Rachel had a post up reflecting on Elizabeth's presentation.
In sharing her experience of rape by her abductor and reflecting on why many victims stay with their abusers, Elizabeth made a connection with the Christian purity culture. Specifically, Elizabeth noted that, because of the sexual abuse she endured, she "felt so dirty and so filthy," ruining her for the rest of her life. Such feelings create an inhibition to return to the world where you will be marked and known as "damaged goods." Who would want you--who would marry you--if you escaped or left?
In making this connection Elizabeth described hearing a lecture as a young person on abstinence where sex was compared to chewing gum. From the Christian Science Monitor article:
"I thought, 'Oh, my gosh, I'm that chewed up piece of gum, nobody re-chews a piece of gum, you throw it away.' And that's how easy it is to feel like you no longer have worth, you no longer have value," Smart said. "Why would it even be worth screaming out? Why would it even make a difference if you are rescued? Your life still has no value."
Again, many readers pointed me to Elizabeth's remarks because in my book Unclean I give some psychological insight as to how the Christian purity culture produces this experience of "damaged goods." And the analysis in Unclean also provides a start on answering the question Rachel asked about Elizabeth's experiences, and the experiences of so many:
So what's the alternative? How can we teach young people to value the sacredness of sex and the importance of responsibility without resorting to shame-based, fear-based tactics?
As I argue in Unclean, I think the first step here is attending to how we metaphorically frame sexual sin, particularly for women.
Why is the Christian purity culture so toxic and shaming? Where does the feeling of "damaged goods" come from? Why do women carry the weight of this experience more than men?
And what might we do to change all this?
Some of the answers have to do with the psychology of purity.
At root, purity is a food-attribution system, a suite of psychological processes that help us make judgments about whether or not it is safe or healthy to eat something.
One aspect of purity psychology is how we make contamination appraisals. The psychologist Paul Rozin has been a pioneer in naming and describing these appraisals. And one of these appraisals is the judgment of permanence.
To illustrate this Rozin will put, say, a cockroach in a glass of juice and swish it around. He then removes the bug and offers the juice for participants to drink. They, of course, refuse. That's to be expected. But then the interesting part of the experiment begins. Rozin goes on to sterilize the juice in front of the watching participant. He then makes another offer. Participants continue to refuse. This despite knowing, at a rational level, that the juice has been sanitized. So why refuse? Because at the affective level a judgment of contamination continues to dominate. The juice is judged as unclean. Despite all efforts to purify, sanitize, or rehabilitate.
Rozin's demo illustrates the attribution of permanence, which is a key part of purity psychology. The judgment appears to be "once contaminated, always contaminated." The implication here is that contamination--a loss of purity--is a catastrophic judgment creating a state that cannot be rehabilitated. The foodstuff is, as we say, ruined. And if ruined it's only fit for the trash.
As I discuss in Unclean, what happens when we structure parts of our moral experience with the metaphor of purity is that we import the psychology of contamination into our moral and spiritual lives. That is, we start to use the attribution of permanence (along with other purity appraisals I talk about in Unclean) when thinking about moral failure and sin. A loss of purity is understood to be permanent and is unable to be rehabilitated because, well, that's the way purity works.
Now what is peculiar about all this is that we use the purity metaphor in an uneven manner. Most sins don't get the purity metaphor. True, generally understood sin is understood to be a purity violation. But particular sins aren't typically viewed as a purity issue. Most sins are framed, metaphorically, as mistakes or errors, as performance failures. Another common metaphor here is sin as a form of stumbling or falling. What is important to note about these metaphors--performance failures and stumbling--is that these metaphors aren't catastrophic in nature. That is, they can be easily rehabilitated. If you make a mistake you try again. If you stumble and fall you get back up. Inherent in the logic of the metaphor is an obvious route to rehabilitation.
But not so with the purity metaphor. When the sin is framed as a purity violation the damage that is done is total and unable to be rehabilitated. A purity violation creates a state of irreversible ruin.
And with that in mind let's ask ourselves, what sin categories are almost exclusively regulated by purity metaphors in our churches?
Answer: sexual sins, the loss of virginity in particular.
Think about it. I bet most of us would say that the sin most Americans are guility of is materialism. I bet most of us would even say that materialism is the sin most killing the church. And yet, when did you ever hear a talk about "materialism purity"? Beyond never hearing such a talk, the phrase "materialism purity" just sounds weird. And try tacking "purity" onto any other sin. Fill in the blank: "__________ purity." Can you think of any sin--except "sexual purity"--that works in the blank, that doesn't sound weird when framed as a purity violation?
The point is, we treat sexual sins and the loss of virginity very differently from other sins, as a class of sin unto itself. And how do we make that happen? We accomplish this by framing these sins almost exclusively with purity metaphors. And in doing so we recruit a psychological system built upon a food-aversion system, a system driven by disgust, revulsion, and nausea. But instead of directing these feelings toward food we are now directing the feelings of disgust, revulsion and nausea toward human beings. More, we teach our children to internalize and direct these feelings toward themselves.
And I think we can sharpen this point even more.
Based upon my experience, I would argue that male sexual sin isn't generally framed as a purity violation. The loss of male virginity still gets the performance failure metaphor. If a boy losses his virginity it's a mistake, a stumbling. Consequently, this is something he can easily rehabilitate. He's not damaged goods. He can simply resolve to do better going forward. How is this so easy for him? Because his sexuality is being regulated by a performance metaphor.
By contrast, and this is the heart of of the matter, the loss of female virginity is almost exclusively regulated by the purity metaphor. For females the loss of virginity is a bit more than a performance failure. It's a loss of purity that, because of the way purity works, is catastrophic and beyond rehabilitation. And because of this she's got no way to move forward, metaphorically speaking. The game's over. And thus she reaches the only conclusion the purity metaphor makes available to her: She's damaged goods. And all the emotions related to that judgment of contamination rush forward as she internalizes all the shame, disgust, revulsion and nausea.
This is the psychology that makes the Christian purity culture so toxic.
But this analysis also suggests a way forward, a way to attenuate the damage done by purity cultures by consciously attending to the way we metaphorically frame sexuality for both men and women.
12 thoughts on "Search Term Friday: Damaged Goods"
Holdthepickles on Friday, September 05, 2014 said:
I'm just speculating for the sake of discussion and to think about this so I don't know if I even agree with this but maybe part of the problem is that we refer to it as sacred. For example that quote from Rachel is about how to value the sacredness of sex. As a man I never really remember connecting sexual desire with God anymore then I did other appetites or desires. Or at least not in a healthy way, probably mostly in a shame based don't touch yourself sort of sense. Is sex really a sacred communion type act, or is it just idolatry to equate pleasure with touching the divine?
Putting that all aside though, I do think men are largely responsible for driving the current culture and attitudes though it is slowly changing. I haven't watch much of Anita Sarkeesian on http://www.feministfrequency.com/ but fully recognize the way women are portrayed in video games, one of the cultures where men have been the dominate force in modern history and had free reign to shape women to their imagination.
I think there is probably a connection to man's desire to have power over others. We think of children as pure as well, and maybe the reason we refer to women as pure is because it is a culturally accepted way to denigrate them with flattery. Either they accept the false praise and become relegated to man's vision of their identity or they dispute it and become the outcast.
R Vogel on Friday, September 05, 2014 said:
From an evolutionary perspective, do you think this could be related to the risk of pregnancy? The cost being so high human beings ascribe the most potent taboo they could to non-committed sex?
I think from an evolutionary and historical perspective the view of women as property would probably have more influence. Using the same language for a women's virginity as gold or oil seems to speak to the direct commodity that sexual purity was in her sale to a suitor.
JohninAwe on Friday, September 05, 2014 said:
Sex is the "Great Hypocrite Maker"; this is not an indictment of sex, but of certain religious minds that are able to view another's sexual activity to be more "evil" than their own. This is especially true in how they can rationalize, "I know I have a weakness; but I live in grace and still believe in sexual purity. So I'm not like those of the world who have very liberal attitudes toward sex". This thinking can see the sexual deeds of others as the cause of the powerful storm of immorality that is destroying society; whereas their own is only a small insignificant rain drop that has, against their will, been caused by the great storm.
Conservatives tend to accuse the religious who stress mercy as being too lenient toward sin. The truth is, however, the merciful hold to standards that are just as high, but are healthier, simply because they can see themselves in those around them. But when a legalistic spirit operates within a church, a denomination and, or, culture, it becomes easy to see self as one who lives within the boundaries where grace and mercy actually abide, while others do not.
I say that to conclude with this: the toxic culture can only die when we no longer fear that showing more mercy than we reserve for ourselves creates us into an endangered species.
Greg on Friday, September 05, 2014 said:
This will be a little long-winded, but I'll appreciate you sticking with me, since I have something I've been wrestling with for awhile.
I'd be curious to hear your thoughts about whether or not premarital sex is sinful in every circumstance. While I haven't had sex myself (growing up in a tradition where it was strongly frowned upon), I'm starting to question the assumption that premarital sex is the terrible thing it's made out to be. Basically, I've seen far more harm come from sexual shame and stigma than I've seen come from loving, consensual premarital sex. I'd like to be able to explore the idea that maybe a Christian sexual ethic revolves around the idea of "Love your sexual partner as yourself, inside marriage and out" rather than "Keep your pants on until you're married" because it seems like that's a sexual ethic that is more conducive for good decision making (I feel like you will make better sexual decisions if, instead of asking "Are we married or not?" you can ask "Would this be loving/cherishing/honoring/seeking the good/ of my partner and I?).
However, when I've talked to most other Christians, they've held the position that "The Bible is abundantly clear that sex outside of marriage is wrong, and therefore there's no room for discussion." And this is the position that I personally held for a long time, but then I actually started looking at the text and I don't think the Bible is as clear on this issue as I assumed. The new testament talks a great deal about avoiding sexual immorality, but it doesn't define sexual immorality (the only examples that I remember are sleeping with your father's wife and sleeping with a prostitute.) The word "porneia" is the word that is translated as sexual immorality, and porneia does have a connotation of fornication/premarital sex, but it also means a lot of other things. So you could argue that when Paul wrote "flee from porenia" he might have meant that we should flee from unloving/objectivifying sexual actions, and not loving, consensual premarital sex.
So I guess I have two questions in this area for you.
First, what are your thoughts on the issue of premarital sex? I read your article in the Biola faith and psychology journal where you said essentially "Maybe God has rules for sex because He's afraid of us harming each other, not because He's afraid of us experiencing pleasure" and I certainly agree with that. But do you think it's possible to have sex outside of marriage without it being harmful or unloving? Like maybe it's not "best" but is it "permissible?" I'm not asking because I want to go run out and lose my virginity, but rather because it's difficult to move away from the damaging aspects of the purity metaphor for sexuality while still holding to a position that "UNDER NO CIRCUMSTANCES CAN YOU HAVE SEX OUTSIDE OF MARRIAGE"
Second, how do you think the church could have more open conversations about this where new ideas are explored? I want to be able to have conversations about a Christian sexual ethic that moves beyond "Marriage or no marriage", but I don't feel like it's safe to do so if I even hint that sex outside of marriage might be okay. It seems like "God forbids premarital sex" is treated as an ironclad rule rather than one possible interpretation, and while it may indeed end up to be the most valid interpretation, I need the the opportunity to wrestle and discuss safely and I'm not sure how to find that.
Ok, whew. I know this was a lot, but I really would appreciate your thoughts :)
Randall on Friday, September 05, 2014 said:
[First, what are your thoughts on the issue of premarital sex?]
Porting sexual ethical teachings from the first century directly into our time without taking the vast cultural differences into account is problematic at best and downright toxic far too often (the problems listed regarding purity culture is a prime example of this).
More often than not, when the Bible talks about sex outside of marriage, it's talking about adultery and this is spoken of primarily in terms of a violation of property rights (note how all scripture that talks about adultery is aimed at men - gotta love that patriarchy). Today we live in a society where (ideally, though not yet) women have equal rights and agency and voice in the matter of how/when/with whom to have sex.
In addition, marriage in the time of the Bible was almost always pre-arranged by parents and was done on the basis of preserving land rights and familial ties (not on compatibility or even love). Today, women and men find their own partners and love and compatibility are the primary categories on which the choice to marry is made.
Given these vast cultural differences, while I think it's all find and good for Christians to make a personal choice to read the biblical text as prohibiting sex before marriage, I also think that the church should make room for those who thoughtfully and prayerfully discern that the Bible doesn't speak directly to the dating society we live in today - a society where compatibility is a key component of committed relationships.
[Second, how do you think the church could have more open conversations about this where new ideas are explored?]
There's a project that I'm involved with called Thank God For Sex. Our primary purpose is helping to heal the church from religious sexual shame and one of the prime ways this healing takes place is by creating a space where people can share their stories.
There are already a number of blog posts and videos up on the site where people talk about their own stories and how they've found a better way to think of their own sexuality in the context of the church. We also have a carefully curated Resources page with lots of helpful book recommendations and links.
http://www.thankgodforsex.org/
There's a book coming out next year titled Damaged Goods by Diana E. Anderson and it's a hearty critique of just the sort of purity culture Beck is talking about here. I, for one, can't wait! This is a much needed conversation in the church right now.
http://diannaeanderson.net/damaged-goods
JMF on Saturday, September 06, 2014 said:
Here is why I think we treat men and women differently: 1). The hymen situation very much creates a before/after scenario. This could speak to why the purity is viewed as un retrievable.
2). Sounds silly and simple, but I think the "innie" vs. "outie" genital situation propagates all of this. Graphic: A man ejaculates inside of a woman. I mean, can that ever (practically speaking) be FULLY cleansed away?? It's hidden, it's dark, I can't see in there, etc. In sum: in my mind I can always imagine a part of him in there. So it is unclean.
...But me?? Well, my external genitals can be cleaned and washed as new!
And I think all of this is very sinful thinking. But I think it is true and speaks to where our minds might be evolutionarily.
Holdthepickles on Saturday, September 06, 2014 said:
There probably is something to be said for cultures where dating is something you do in public, seems like an easy way to say where the line is then when it comes to physical affection.
Getting into this minefield seems to require lots of definitions though. There are lots of recreational activities that will not result in babies but generally speaking those are not talked about because of unspoken ideas about what is normal and Christian even after you are married.
My thought is to talk openly with your partner about the idea, and to work it out together. It is much harder to cross verbalized lines about how you will treat and respect each other. Plus then I think it will lead to healthier long term relationships if you are able to talk about what you find interesting or fun sexually. Well within reason I suppose, but I think we all know an explicit sext message is different from a mature conversation in a coffee shop.
I too though am curious how the normally very tactful Dr. Beck would weigh in on it :)
musicalredhead on Sunday, September 07, 2014 said:
I must, with a heavy heart, agree with you. But it's wrong on so many levels. And I hope we can all agree that the easiest, mostly natural (read "evolutionary") response isn't always (usually) the right response. Indeed, this is "very sinful thinking."
Melinda_Wong on Sunday, September 07, 2014 said:
JMF, it's actually a myth that you can determine whether a female has had intercourse by examining the hymen.
[Aust Fam Physician. 2011 Nov;40(11):873-5]. The prepubertal hymen. http://www.racgp.org.au/download/documents/AFP/2011/November/201111asmith.pdf. The hymen is a thin, elastic membrane that forms during development and then (mostly) dissolves. The orifice varies so widely in size that it is impossible in most cases even for forensic purposes to determine whether trauma has occured. [J Pediatr Adolesc Gynecol. 2008 Aug;21(4):177-85. doi: 10.1016/j.jpag.2007.08.005. Genital findings in prepubertal girls: what can be concluded from an examination?] What this goes to say is that not every hymen is torn and bleeds upon first intercourse; the opening can be so wide it makes no difference, it may not tear, or it may have broken for other reasons.
Richard Beck on Monday, September 08, 2014 said:
Sorry for the delay in responding. I was on the road all weekend and just got back home.
I don't know if I have a particularly insightful answer. Two related thoughts.
When it comes to reframing the conversation I think we'd do well to ground ourselves in the Wisdom tradition of the bible. That is, rather then asking the question "Is this a sin or not?" we ask instead "What is the wise thing to do?" I've found that reframing helpful when talking with students about their sexual behavior. Wisdom helps us shift away from discerning "right vs wrong" to attend to the halo of consequences that surround our choices. If I do X what is set into motion? Are there longer-term consequences that I'm not paying attention to in my focus on what I should do (or what I want to do) right now? Etc.
Which brings us to the wisdom of marriage. What's the wisdom of linking sex to covenant fidelity? In the article of mine you cited I noted how covenant fidelity can protect us from the vulnerabilities inherent in sex. I still think that's a part of it. But I also think that marriage is a monastic vocation where eros is divinized in the discipline of marriage, where sexual love comes to participate in the Triune love of God. My concern about sex if it's decoupled from that monastic discipline is that sex is tempted, as all pleasures are tempted, into something that is individualistic, instrumental and consumptive. Perhaps not wrong, sinful or wicked but setting into motion a wave of consequences that can ripple throughout your sexual, spiritual, relational and moral biography

redpajama_set_name: RedPajamaCommonCrawl


text:
This participant retired from worldwide cricket, his final match proved fortunate
South Africa veteran Vernon Philander has retired after the Test match defeat to England. He made his debut in Test cricket in 2011 and through this time he performed 64 Test matches.
However, the final match of his profession didn't show to be fortunate for Philander. <! –
Where within the final match of his profession South Africa suffered a extreme defeat and misplaced the sequence to England. At the identical time, the ICC has deducted factors for the ICC Test Championship together with the penalty for gradual over pace on the entire crew, because of which Philander won't wish to keep in mind his final match.
13 occasions in a 5 wicket membership
Philander has taken 224 wickets in a profession of 64 worldwide Test cricket, out of which he has joined the membership of 5 wickets a complete of 13 occasions. He additionally scored 1779 runs in Test cricket. At the identical time, in 30 ODIs, he has taken 41 wickets along with scoring 151 runs. Philander, who made his ODI debut from 2007 to worldwide cricket, has additionally performed seven T20 matches for South Africa, taking 4 wickets. In 168 top notch matches, he has taken 580 wickets along with scoring 4941 runs. Philander has appeared in top notch cricket 24 occasions in a five-wicket membership and twice in a 10-wicket membership.
Injured within the final match of his professionBefore the sequence in opposition to England began, Philander had mentioned that this may be the final sequence of his profession. But he received injured within the final match of his profession. In the second innings of the match, he was in a position to throw just one.three overs and through the second over he was compelled to exit of the bottom because of damage.
Penalty in final match
Vernon Philander was sentenced to at least one aspect within the final match of his profession. In truth, he was fined 15 per cent of the match charges after Phil Butler known as him soiled phrases after the dismissal of Jos Buttler on the second day of the fourth Test in opposition to England. The ICC discovered (ICC) Philander responsible of Level 1. Philander ended his profession because the seventh highest wicket-taker in Test cricket for South Africa.
Kim Kardashian Reveals Her Surprising True Calling
Delhi elections: BJP MP introduced – If our authorities is fashioned, Shaheen Bagh will vacate in an hour


There is no denying it; being a woman is hard. It is insane how long we women spend on our beauty regime. Don't we have better things to do? Spending hours every morning trying to look like a Barbie doll is pointless. Instead, make your regime quick and easy, so that you can get on with the most important things in life. On a day to day basis, you don't need to go all out and give yourself a makeover each morning. Rather than doing that use some simple tricks that will keep you looking stunning, without even trying. Here are six cool tricks to make your beauty regime easy.
If there is one product that most women use every day, it has to be mascara. Applying mascara when you're half asleep and can barely keep your eyes open is no fun. How many times have you had to cleanse your eyes and start again, because the lacquer has clumped? That's right, about twice every morning. Instead of bothering with that hassle, give your eyelashes definition by getting them tinted. Having your lashes tinted will cost you about $8 and will last for a matter of weeks, so you don't have to bother with mascara for a while.
Shaving is the bane of every woman's life. Remembering to shave your legs each time you shower is a pain. If you happen to have light hair on your face or neck, you may also have to spend time on a weekly basis waxing or using hair removal products. Having laser hair removal means that you can get rid of unwanted hair for good. You can throw away your razor right now.
Straightening or styling your hair is one chore you just don't have time for in your life. Instead, sleep in braids. Tie your hair in tight braids before bed and spray with a conditioning treatment. When you wake up in the morning, you will have beautiful wavy hair with zero-time spent on styling or taming it. Easy.
This year it is popular to have a thick eyebrow. Models, such as Cara Delevingne, have made the look trendy. If you keep your eyebrows thick, though, they tend to start looking messy. Rather than buying expensive brow products, just use a toothbrush. A clean toothbrush will help you to tame your brow and is easy to use. Just make sure you don't use the same one you brush your teeth with each morning. You can even use an eyebrow pencil for an extra luscious look.
Lemon juice has natural cleansing properties. You can spend a lot of cash on having your teeth whitened or buying special bleaching products. Those products have harmful chemicals in them and are bad for you. Instead, drink lemon water on a daily basis. After a month, you will notice a difference in the color of your teeth and the glow of your skin.
It is vital that you clean your makeup brushes on a regular basis. Brushes harbour bacteria and so can cause you to have blemishes when you use them. Cleaning solutions for makeup brushes tend to be expensive and don't always work well. Instead, you can use baby oil to clean your brushes. Soak the tip of the brush in baby oil for an hour and then rinse. The oil will break down the makeup and bacteria on the brush, and this will come out when you rinse.


text:
Q: Entity Framework Vs Stored Procedures - Performance Measure I'm trying to establish how much slower Entity Framework is over Stored Procedures.  I hope to convince my boss to let us use Entity Framework for ease of development.
Problem is I ran a performance test and it looks like EF is about 7 times slower than Stored Procs.  I find this extremely hard to believe, and I'm wondering if I'm missing something.  Is this a conclusive Test? Is there anything I can do to increase the performance of the EF Test?
        var queries = 10000;

        //  Stored Proc Test
        Stopwatch spStopwatch = new Stopwatch();
        spStopwatch.Start();
        for (int i = 0; i < queries; i++ )
        {
            using (var sqlConn = new SlxDbConnection().Connection)
            {
                var cmd = new SqlCommand("uspSearchPerformanceTest", sqlConn) { CommandType = CommandType.StoredProcedure };

                cmd.Parameters.AddWithValue("@searchText", "gstrader");
                sqlConn.Open();
                SqlDataReader dr = cmd.ExecuteReader();

                List<User> users = new List<User>();
                while (dr.Read())
                {
                    users.Add(new User
                    {
                        IsAnonymous = Convert.ToBoolean(dr["IsAnonymous"]),
                        LastActivityDate = Convert.ToDateTime(dr["LastActivityDate"]),
                        LoweredUserName = dr["LoweredUserName"].ToString(),
                        MobileAlias = dr["MobileAlias"].ToString(),
                        UserId = new Guid(dr["UserId"].ToString()),
                        UserName = (dr["UserName"]).ToString()
                    });
                }

                var username = users.First().UserName;
                sqlConn.Close();
            }
        }
        spStopwatch.Stop();
        Console.WriteLine("SP - {0} Queries took {1}", queries, spStopwatch.ElapsedMilliseconds );

        //  EF  Test
        Stopwatch entityStopWatch = new Stopwatch();

        var context = new SlxDbContext();
        var userSet = context.Set<User>();
        entityStopWatch.Start();
        for (int i = 0; i < queries; i++)
        {
            User user = userSet.Where(x => x.UserName == "gstrader").First();
        }

        entityStopWatch.Stop();
        Console.WriteLine("Entity - {0} Queries took {1}", queries, entityStopWatch.ElapsedMilliseconds);

Result:
SP - 10000 Queries took 2278
Entity - 10000 Queries took 16277

A: It is important to note that

Starting with the .NET Framework 4.5, LINQ queries are cached
automatically. However, you can still use compiled LINQ queries to reduce this cost in later executions and compiled queries can be more
  efficient than LINQ queries that are automatically cached.

From MSDN Compiled Queries (LINQ to Entities)

A: I can think of 2 very good reasons why I would choose stored procedures over ORMs

*

*The advantages of encapsulation are well documented. You wouldn't ever create a class and then expect users of that class to interact with the inner workings of the class. What if something changed; what if you changed a variable type? How would you know where all the code that accessed that variable was? Solution, use an interface. Your database is no different, it's an object, so give it an interface. For SQL Server databases, that means stored procedures.

*Having worked as a DBA for over 20 years, I've lost count of the number of times developers have describe a problem with code that they wrote as "A database problem", and suggested "Talk to the DBA" as a solution. Now, I don't mind this. When I'm fixing your mistakes, and you're not fixing mine... well let's just say it's something I will definitely raise during performance review. But the least you can do is code in a fashion which allows me to fix your mistakes in the shortest time possible. That means, put your code in stored procedures. When stored procedures cause performance issues, that's bread and butter for any decent DBA. But when ORMs cause performance issues, that's a nightmare for anyone. At least give your DBA a fighting chance when he's trying to help you.
And if you can't code in stored procedures, or it really takes you that much longer to do so, then you might want to think about a change of career.

A: In agreement with @Wouter de Kort ...
Moreover, when you need to move to procedures, you can use EF in conjunction with procedures to assist migration from one to the other.
Moving to procedures will be faster in a typical application if you unify functionality into well designed procedures. i.e. Get as much work done in one sproc call as possible. For example, in a shopping cart MVC app when a user clicks the check-out button, you might use the ORM to something like:

*

*look up a user's authentication (is the login still valid?)

*look up permissions (can they purchase said items?, are there special requirements?)

*look up stock quantities to make sure they were not depleted in process

*write to DB to reserve (remove from available inventory) items before payment

*look up payment info

*logging ... ?

Or it may be completely different steps, but in any case, the point is, the MVC app will use an ORM to make multiple calls to the DB to get to the next step.
If all this logic is encapsulated in one well written sproc then there is just one call to the sproc and you're done. With the MVC-ORM route the data must be copied from the DB to the driver and delivered to ORM (usually over the net to a different host) and then read by the MVC app to make a simple decision then repeated until all steps are complete. In the case of using a sproc that encapsulates that check-out step, there is a lot less data copying and moving to be done, less network IO, less context switching etc.
Think of the MVC-ORM solution this way. Person "A" is knowledgeable of facts only and person "B" has all the savvy to make decisions with given facts which he does not poses. Person "B" emails "A" for facts. Based on the answer from "A", "B" might request a few more facts before making a decision. That's a lot of back and forth messaging.
If you have one person that has all facts and the knowledge to make decisions, you just need to ask one question and their brain will process everything internally to come up with an answer. No deliberation with another person is involved. Naturally it's going to be faster.
That's not to say it's necessarily better. Separating facts from decision means that these components are separately replaceable / testable however, if you are married to your MVC and your DB then that's a "non-issue".
On the other hand many MVC fans hate writing SQL so they consider putting any decision logic into SQL as a natural disaster. For such people it's imperative to have any logic written in the same language that the MVC uses because it speeds up development for them. In some cases this is also a "non-issue" since in the case of some RDMBS you can write sprocs in the same language as the one used by the MVC (examples: .Net - SQL Server sprocs can be written in C# and use .Net ; Postgresql functions (no sprocs) can be written in Perl, Python, PHP et. al) The advantage in this case is that you can have fast sprocs that encapsulate multiple steps in one call and you can use a programming language that you are already quick in coding in.

A: There are some things you can do to optimize your query. Here on MSDN you can find a nice overview.
But to be honest, a stored procedure with manual mapping will always be faster in performance. But ask yourself, how important is performance? In most projects, development time is way more important then performance. What was harder to develop? The raw query with parsing or the Entity Framework query?
ORMs are not designed because they perform so much better than a hand written approach. We use them because development is so much easier!
If you write your application with the Entity Framework and hide all your queries behind a repository pattern you can develop real quick and then, when performance becomes an issue, measure your application to detect the bottleneck. Then maybe some of your queries need optimization and can be moved to stored procedures and manual mapping.

redpajama_set_name: RedPajamaStackExchange


BE PART OF OUR BIGGEST ISSUE OF THE YEAR!
Our 2019 Natural Living Resource Directory will be the centerpiece of our February 2019 issue, reaching more than 50,000 health-conscious consumers throughout New Haven & Middlesex counties. Many readers refer to our Resource Directory throughout the year for local resources. It's a great opportunity to inform them about your services and offerings. The Resource Directory online issue will be posted on the home page of our website YEAR-ROUND!
The Resource Directory listings have the same format as the Community Resource Guide Listings seen in each monthly issue.
All regular Community Resource Guide Listings will be placed within the Annual Resource Directory ( our February issue ).