text:
# Kansi
# Nimiö

Riikka Pulkkinen

PARAS MAHDOLLINEN MAAILMA

Kustannusosakeyhtiö Otava

# Tekijänoikeudet

Copyright © Riikka Pulkkinen ja Kustannusosakeyhtiö Otava

Kannen suunnittelu: Anna Lehtonen

Lainauksen Rainer Maria Rilken Duinon elegioista suomentanut Aila Meriluoto

Tämä on Kustannusosakeyhtiö Otavan vuonna 2016 ensimmäistä kertaa painettuna laitoksena julkaiseman teoksen sähkökirjalaitos.

Teoksen sähköinen jakelu ja osittainenkin kopiointi muuhun kuin lain sallimaan yksityiseen käyttöön ilman tekijänoikeudenhaltijan lupaa on korvaus- ja rangaistusvastuun uhalla kielletty.

ISBN 978-951-1-30567-5

Kustannusosakeyhtiö Otava 2016

# I
## 1

Aurelia halkoo koko vartalonsa voimalla vettä joka ei ehdy. Uimahallin äänet ovat läpeensä tuttuja: vaimea kajahtelu, loiske, ajoittainen kuohunta, polskahdukset, kaiken aikaa kuuluva liplatus.

Halkoo? Hän vetää mielessään viivan verbin yli. Hän korjailee ajatteluaan jatkuvasti. Kenelle hän nyt esiintyy? Ehkä hän esittää itseään itselleen. Ei, pikemminkin hän täsmentää itseään itselleen. Mitä muuta hänellä on, jos ei puhtaita tunteita ja selkeitä ajatuksia?

Hän luovii ehtymättömässä vedessä.

Liikaa. Liian runollista, teeskentelevää, liian mahtipontista tähän arkiaamuun. VMP, sanoisivat hänen ystävänsä, etenkin Tekla, mutta myös Sara ja Niklas. He kaikki vihaavat turhaa taidepuhetta. VMP:n voi sanoa lempeästi, venyttää jokaista kirjainta ja jättää niiden väliin ilmaa, V-M-P, tai sitten sillä voi täystyrmätä kuin jättimäisellä lekalla. Ei luovimista. Ei ehtymättömyyttä.

On keskiviikko, ja Aurelia vain ui. Joskus pelkkä on parhain. Näyttämöllä, elämässä. Ohjaaja sanoi eilen harjoituksissa: "Älä esitä mitään, kenellekään, älä edes itsellesi. Pyri täydelliseen paljauteen."

Mutta mitä sitten on täydellinen paljaus? Eikö jokainen kokemus ja eletty hetki, koettu tunne ole kerros, vaatteen kaltainen, vaate jonka pukee ylleen, ja jos pyrkii riisuutumaan paljaaksi, jäljelle jää vain kasa kuoreksi muuttuneita hetkiä jotka joku voi poimia käteensä: kas, tässä on jonkun ohikiitävä onni joltakin kesäkuulta, ja tässä saman ihmisen itseinho, tässä hailakanvioletti kaipuu, tässä riittämättömyys, ja miten huoliteltu syvänsininen surupuku, tietääkö tämä ihminen itsekään miksi pukeutuu siihen päivästä toiseen? Lopulta, riisuuduttuaan, ihminen on paljas, mutta paljaus on pelkkää vettä ja verta, pelkkä perna ja maksa, jonkin verran ihonalaista rasvaa. Se paljaudesta, Aurelia ajattelee.

No niin. No niin. Aurelia siis ui. Tämänhetkinen tosiasia hänestä. Hän on näyttelijä ja hänellä on kelvollinen vapaauintitekniikka.

Hän ui uutterasti kolmena aamuna viikossa. Yrjönkadun uimahallin jokainen kaakeli on hänelle tuttu. Tämä on hänen oma yksityinen hetkensä ennen teatterille menoa, vaikka vapaauinti 45 minuuttia lukee hänen harjoitusohjelmassaan.

Hänen on kasvatettava lihasmassaa ja tehtävä pitkiä lenkkejä jotta hän kykenisi juoksemaan lavalla samaan aikaan kuin puhuu tai huutaa. Hänen on kyettävä sekä kiipeämään Berliinin muurille ja muurin yli vapauteen että olemaan itse muuri. Kaikkeen on varauduttava.

Muita tosiasioita Aureliasta: hänestä on mitä todennäköisimmin tulossa puoliorpo. Isä makaa sairaalassa eikä kukaan lääkäreistä tohdi lausua ennustetta. Kaikesta päätellen isä ei palaa ennalleen. Aurelia ei voi tehdä mitään muuta kuin vierailla isän luona, olla kelpo tytär, pöyhiä peittoa, kohentaa tyynyä isän pään alla ja yrittää hoitaa työnsä teatterilla, vaikka enimmän aikaa hän haluaisi käpertyä isän sairaalasängyn alle tai tämän viereen, pitää kiinni kädestä joka yhä on lämmin mutta halvauksen vuoksi veltto.

Aurelia on saman ikäinen kuin vapaa Eurooppa. Miten sattuva lause, kuin iskurepliikki. Hän keksi sen teatterikorkeakouluaikoinaan. Se kuulosti hyvältä lausuttuna tuoppien yli, baarissa, tanssilattian laidalla. Hän oli pelkkä tyttö jonka hiukset tarttuivat huulikiiltoon, mutta lause teki hänestä syvän ja sielukkaan; ikään kuin Eurooppa olisi nainen, hän itse, yhtä aikaa ikivanha mutta niin nuori, että olisi vasta hiljattain irrottautunut monenlaisista ikeistä. Viisas, huikentelevainen, satutettu, arpinen, rosoinen, majesteetillisen surullinen ja mahdoton sekä itselleen että muille, paradoksi kerta kaikkiaan, eräänlainen mielipuoli, tai vähintään mieletön, mieltä vailla, ja siksi nauraessaan äänekäs. Hän luetteli joskus kaikki nämä määreet ja joi tequilan loppuun, meni tanssilattialle, alkoi keinahdella, pyöriä, hitaasti, hitaasti, kietoi kädet ympärilleen, kohotti ne ilmaan, hänessä oli lempeyttä ja hulluutta, hänen rajansa olivat häilyvät, hänen lähelleen sai tulla, lämmittelemään, hakemaan lohtua, mutta hänen lakejaan ja historiaansa tulisi kunnioittaa; hän olisi kaikkien oma, mutta eniten itsensä.

Roskaa, kaunosanoja.

Yösanoja, sanoja jotka lausutaan melun yli, gintonicin yli ennen kuin jokin tunnuskappale, Beyoncén Crazy in Love tai Michael Jacksonin Beat It, alkaa soida ja on syöksyttävä tanssilattialle ja unohdettava kaikki määritelmät. Tällainen tyttö hän oli, ja nyt hän ei tiedä kuka on.

Toukokuussa Aurelia sai tutkintotodistuksen. Oli tuulista, aurinkoista, hänellä oli uudet korkokengät ja kynsissä punaista lakkaa. Kaikki oli tyypillistä ja ainutlaatuista: tytöillä oli mekot ja pojilla kapeat puvunhousut muodin mukaan. Valmistujaisiltana hän joi itsensä mojitohumalaan ja huusi hotelli Tornin kattoterassilta jonkun yllyttämänä nimeni tulette tuntemaan. Yöllä hän oksensi Kaisaniemen puistossa, mutta söi aamulla pitsaa niin kuin muutkin, tahmeanonnellisena, vain hiukan vapisevana.

Kesä maistui suolalta ja tuulelta ja haaveilta. Aurelia luki Sarah Kanea ja Beckettiä ja juoksi iltaisin kaupungin rantoja. Oli valmistauduttava, mihin, ehkä elämänsä rooliin, elämään, jahka se alkaisi toden teolla, vaikka mitään ei ollut näköpiirissä. Hän hengitti odotusta, söi odotusta, juopui odotuksesta, pitkästyi aika ajoin, kunnes Tekla tai Niklas tai Sara taas soitti ja pyysi ulos ja taivas kumarsi heille koska he olivat yhtäkkiä niin iloisia ilman syytä.

Heinäkuun lopussa Aurelia leikkasi hiuksensa sillä halusi jonkin jo alkavan. Mikään ei alkanut ja hän poltti liikaa tupakkaa sateisina päivinä porttikongeissa ja puhui puhelimessa Saran kanssa siitä että asiat, sitten kun tapahtuvat, tapahtuvat aina yhtäkkiä.

Ja niin kävikin. Elokuussa Aurelia sai puhelun. Arvostettu teatteriohjaaja, varsinainen paradigma mieheksi, haki pääroolin esittäjää näytelmäänsä jonka aihe oli "Berliinin muurin viimeiset päivät, kaikki se mikä tapahtui ja sekin mikä olisi voinut tapahtua". Ohjaajan assistentti kutsui hänet koe-esiintymiseen ja hän meni. Hän oli niin hermostunut että vapisi.

Hän ajatteli että hänen olisi mainittava heti että on syntynyt yhdeksäs marraskuuta, päivänä jona muuri murtui. Voisiko hän sanoa ohjaajalle olevansa yhtä vanha kuin Euroopan vapaus, vai olisiko ohjaaja yksi niistä jotka alkavat lauseen kuullessaan viisastella Ranskan vallankumouksesta tai toisen maailmansodan päättymisen vuosipäivästä? Joka tapauksessa hän sanoisi syntyneensä sinä yönä kun ihmiset kiipesivät muurille, hakkasivat siitä paloja pienillä työkaluillaan, puutarhakuokilla, jakoavaimilla, ja sitten, häkeltyneinä ja ihmetellen, kulkivat vasta avatusta portista ilman asiakirjoja. Hän syntyi sinä yönä, kun ihmiset astelivat länteen ja ostivat banaaneja, leluja, purkkaa, tavaroita joita eivät tarvinneet, ja palasivat itään koska tuli yö ja oli nukuttava niin kuin muinakin öinä.

Aurelia odotti yleisölämpiössä yksin ja ihmetteli, miksi ohjaaja halusi hänen saapuvan saliin kuin hän olisi yksi katsojista. Hän istui tuolissa minuutin, kaksi, viisi minuuttia. Hän kuulosteli itseään, jännitystään: oksettiko, aivastuttiko, vai nukuttiko häntä? Joskus ramppikuume iskee uneliaisuuden muodossa: alkaa haukotella. Ilmiö liittyy hapensaantiin ja sympaattiseen hermostoon.

Aurelian vatsaa väänsi. Paniikki kohoaa aina pallean seutuvilta. Kun sitä ei saa enää nieltyä alas, alkaa vilkuilla ympärilleen. Etsii ulospääsyä, roskakoria johon oksentaa, paperipussia johon hengittää.

Aurelia näki nurkassa, sateenvarjotelineen takana, lahjapussin, harppoi viidellä askeleella sen luo, kaappasi sen, juoksi vessaan, lukitsi eriön ja hengitti pussiin. Vitun amatööri, Aurelia ajatteli. Hengität Iittalan lahjapussiin. Nyt kokoat itsesi. Niin Aurelia teki, hän käänsi väkipakolla ajatustensa suunnan. Hän ajatteli ihoaan. Hänen mielenrauha-ajatuksensa on aina ollut iho. Iho on niin hauras, että oikeastaan, kun alkaa ajatella, mitään minuutta ei ole. Oikeastaan jokainen tunne on maailman itsensä tunne. Jokainen ihmissydän: elämän kaino taustarumpu. Hermostuneisuus: todellisuuden itsensä värinää. Paniikki: maailman hetkellistä kyvyttömyyttä säilyttää rytminsä.

Vähitellen Aurelian hengitys tasaantui. Jäseniin levisi suloinen lohtu. Aurelia oli jo melko varma että kykenisi. Hän astui ulos eriöstä ja pesi kasvonsa kylmällä vedellä. Hän oli valmis. Kun hän palasi aulaan, ovi oli auki. Hän vilkaisi ympärilleen, etsi jonkinlaista merkkiä, pitikö hänen vain mennä sisään? Kun ketään ei tullut ovesta ulos eikä kukaan ollut antamassa ohjeita, hän astui sisään.

Suuri näyttämö, naksahteleva, huriseva hiljaisuus. Pimeä katsomo, rampissa vain muutama työmaavalo.

– Hei?

Aurelia kuuli oman äänensä. Se oli naurettava, liikuttavan epävarma. Mutta siihen vastattiin:

– Nouse vain näyttämölle. Haluan katsella sinua hetken ihan rauhassa.

Aurelia teki niin.

Katsomosta on näyttämölle yllättävän lyhyt matka. Suurellakin näyttämöllä vain alle kymmenen askelmaa. Mutta kun siellä on, kaikki muuttuu. Seisoo alttiina, esillä, silti enemmän ihmisten kanssa kuin koskaan missään väkijoukossa. Vaikka kipujaan kantaa mukanaan myös näyttämölle ja ehkä nimenomaan sinne, omat surut, huolet ja traumat ovat sulaa vahaa josta voi muovata vaikkapa joutsenen tai leijonan. Kukan. Puun. Tai jotakin vaarallisempaa, synkempää, mahtipontista. Muurin?

VMP, Tekla sanoo tällaisille ajatuksille. VMP sanoo myös Niklas, ja VMP sanoo Sara. Vittu mitä paskaa, rakas, he sanovat Aurelialle, sinun on keksittävä jotakin omaperäisempää. Mutta Aurelia ei halua. Nämä ajatukset kattavat hänen kokemuksensa lavalla olemisesta.

Meni hetki ennen kuin Aurelia erotti ohjaajan hahmon neljännellä rivillä. Muita hän ei nähnyt.

Ohjaaja nousi seisomaan. Hän oli pukeutunut farkkuihin ja kauhtuneeseen teepaitaan, näytti väsyneeltä mutta kiihtyneeltä, siltä kuin olisi istunut katsomossa viikkokausia vain odottamassa Aureliaa.

Tietenkin, Aurelia ajatteli miltei ärtyneenä, tietenkin ohjaaja on kaunis ja jalon näköinen kuin aristokraatti: kasvonpiirteissä kaikki on niin täsmällisesti kohdallaan että kriittisen tarkastelijan tekisi mieli haukotella. Pidä varasi hänen kanssaan, Aurelia huomasi kehottavansa itseään. Näyttämö jos mikä on paikka jossa tunteet puhdistuvat, ja samalla paikka jossa tunteet sekoittuvat toisiinsa.

Siinä Aurelia siis seisoi, tämän kuuluisan ohjaajan edessä, ja hän tiesi kokemuksesta, että oli parasta olla teeskentelemättä. Oli parasta vain antaa tunteen hohkata itsestään. Aurelia ei painanut päätään, ei laskenut katsettaan.

Ohjaaja näytti hymyilevän, miltei hilpeänä. Oliko Aurelia ohjaajan mielestä huvittava, kuin hassu lapsi?

– Mitä olet ajatellut viime aikoina? ohjaaja kysyi.

– Anteeksi mitä?

Ohjaaja naurahti, yhtäkkiä miltei hämillisenä, kohotti kätensä ja sipaisi niillä otsalleen valahtaneet hiukset pois. Aurelia salli itsensä ajatella: kuinka rakastettava pieni ele.

– Älä arkaile, ohjaaja sanoi. – Ollaan ihan rennosti, kerro vain mitä sinulla on mielessä.

– No joo, Aurelia aloitti ja takelteli enemmän kuin olisi halunnut.

Sitten hän keksi kertoa, miten edellisenä päivänä oli kuullut raitiovaunussa kahden juopon yhteiskuntakriittisen keskustelun. Juopot olivat nyökytelleet yhteisymmärryksessä: tämä maa on yksi helvetin iso atopia.

Ohjaaja hymyili, sanoi katsomatta Aureliaa:

– Ei se niin väärin ole. Atopia. Eräänlainen epäpaikka. Sellainen jossa on mahdotonta löytää kohtaansa suhteessa toisiin, itseen ja maailmaan.

Aurelia empi, mutta vain hetken. Atopia oli aasinsilta ihoajatukseen, ja hän kertoi miten oli hetkeä aiemmin rauhoittanut sillä itsensä. Ohjaaja nojautui kiinnostuneena eteenpäin.

– Toimiiko se myös päinvastoin?

– Siis miten?

– Toimiiko se myös niin, että jokainen maailmantapahtuma koskettaa henkilökohtaisesti juuri sinua? Ajatteletko niin?

– Ajattelen. Ainakin näyttämöllä. Ei ole mitään minää. On vain läsnäolo joka kokoaa kaikkien kivut ja naurun ja historian ja haaveet huomisesta yhteen, linkoaa ja linkoaa kunnes –

Ohjaaja nauroi. Nauru oli teatterinaurua, korostetun pakotonta, ja sen tarkoitus oli yhtä aikaa sekä kunnioittaa Aurelian mahtipontisuutta että kyseenalaistaa se.

– Kunnes mitä? Kunnes kaikki on puhdasta, niinkö? ohjaaja kysyi.

Hän väläytti hymyn, ja hymystä avautui näkymä kokonaan toisenlaiseen mieheen. Millaiseen?

– Kunnes väliaika, kahvia ja pullaa, Aurelia sanoi.

Ohjaaja nousi seisomaan ja loikkasi penkkirivien yli yhdellä liikkeellä. Miehillä, sellaisillakin jotka viettävät päivänsä kirjojen äärellä, on piiloteltuja fyysisiä voimia. Tai mistä Aurelia tiesi, ehkä ohjaaja harrasti vapaa-ajallaan crossfitia tai aikidoa. Toisella loikalla ohjaaja oli jo näyttämöllä. Hän käveli määrätietoisesti ja häpeilemättä Aurelian luo ja otti Aurelian kädet omiinsa, puristi niitä lujaa. Kaikki tapahtui niin äkkiä ettei Aurelia tajunnut edes hämmentyä.

– Tiedätkö, olen jo melkein varma että juuri sinä saat tämän roolin, sinun ei tarvitse miellyttää minua, sanoa vain sellaista mitä minä haluan kuulla. Et voi oleilla oikeamielisten puolella, se kiinnostaa minua yhtä paljon kuin nähdä teatterikoululainen runkkaamassa. Haluan että ajattelet itsenäisesti, mutta ennen muuta haluan, että tunnet, että pystyt tuomaan tänne kaiken pimeän joka sinussa on, näyttämään sen yleisölle. Pystytkö siihen?

– Pystyn, Aurelia kuiskasi empimättä.

Ohjaaja irrotti otteensa, jätti Aurelian seisomaan lavalle, harppasi kahdella askeleella hänen ohitseen lavan reunalle ja loikkasi takaisin katsomoon. Aurelia oli taas yksin.

– No niin. Nyt voidaan mennä itse asiaan, ohjaaja sanoi.

Katseessa oli uteliaisuutta, hyväntahtoista sarkasmia ja hilpeää kriittisyyttä.

Aurelia huokaisi syvään.

– Ok, hän sanoi ja piti pienen tauon.

Hän kokosi kaiken minkä osasi, kaiken mitä tunsi, kaiken minkä muisti.

Ja niin hän aloitti.

Jälkeenpäin Aurelian oli vaikea muistaa, mitä hän oli sanonut tai tehnyt. Pikemminkin kuin hän itse olisi lausunut mitään ratkaisevaa tai tehnyt mitään merkittävää, hänessä ja hänelle oli puhuttu. Vaikka hän on koulutettu ammattilainen ja tuntee sekä keskittymistekniikat että työkalunsa, oman kehonsa, juuri tuona päivänä hän ei saanut selkoa siitä miten ja mistä hänen monologinsa kumpusi. Hänessä otti vallan jonkinlainen valoisa vieras, joka lausui asioita hänen puolestaan, eikä suoritusta voinut laskea hänen itsensä ansioksi. VMP, sanoisi Tekla, joka myös sai myöhemmin kiinnityksen produktioon. Mutta Aurelialla ei ole muunlaista nimeä tunteelleen. Hänessä puhuttiin, ja sillä siisti.

Koe-esiintymisen jälkeen Aurelia käveli hetken päämäärättömänä kaupungin kaduilla, meni kahvilaan, osti leivoksen. Sitten hänen puhelimensa soi: rooli oli hänen.

Nyt Aurelian on siis kaikki päivät hengitettävä Berliiniä, syötävä Berliiniä, puhuttava Berliiniä, ajateltava Berliiniä tätä näytelmää varten jonka nimi on Muuri tai Europeana tai mitä ohjaaja ikinä keksiikään. Ja niin Aurelia tekee. Hän sysää kaiken muun elämässään taka-alalle ja elää pelkästään näytelmää varten.

Aurelia ei esimerkiksi aio vastata äidille puhelimeen, vaikka äiti on soittanut tämänkin viikon aika noin kolmekymmentäseitsemän kertaa. Aurelia ei aivan tarkalleen tiedä, miksei vastaa. Hän tietää vain ettei aio. Äidillä on taatusti jotakin kerrottavaa, kokonainen elämä. (Se mitä isä aikoi kertoa, se?)

Aurelia ei halua kuunnella äitiä nyt. Hänellä on hommia hoidettavana. Hänellä ei yksiselitteisesti ole aikaa olla tämän hämmentyneempi ja epävarmempi, joten hänen on suljettava äiti mielestään. Silti: kun hän katsoo puhelimessaan vilkkuvaa sanaa, äiti, äiti, äiti, jokin hänessä, kenties uteliaisuus ja tiedonjano, vaatii häntä vastaamaan. Sitten toinen puoli vie voiton. Itse asiassa Aurelialla on olo, että hän on jollain tapaa velvollinen olemaan vastaamatta. Velvollinen kenelle? Itselleen. Tunteelle joka on alkanut vaivihkaa itää hänessä.

Täällä, altaassa, Aurelia sallii itsensä ajatella äitiä. Äitiajatus porautuu häneen ja pistelee häneen reikiä, rei'istä singahtelee kysymysmerkkejä. Jostain syystä täällä on turvallista antaa ajatusten laukata ilman suitsimista. Kun äiti-ajatukset ehtyvät, Aureliassa alkavat säntäillä isän lauseet juuri ennen aivoinfarktia. Hän kertoi isälle pääroolista tekstiviestillä. Isä onnitteli huutomerkkivastauksella. Muutaman päivän kuluttua isä soitti ja kuulosti kummalliselta.

Isä puhui ensin katkeilevin lausein siitä miten ylpeä oli Aureliasta. Ja sitten, mietteliäänä, isä sanoi: Mutta tämä Berliini-homma. Tämä Berliini-homma, se, se on, minä en osaa, en oikein pysty.

Näin isä sanoi, täsmälleen.

Isä sanoi: Nyt viimeistään, nyt viimeistään.

Mitä? Viimeistään mitä?

Aurelia oli hölmistynyt isän sanoista, he eivät yleensä soittaneet toisilleen tunnekuohuissa. Isä halusi tavata mutta Aurelia sanoi olevansa kiireinen – hän muistaa jopa ajatelleensa: haluanko kuulla mitä isällä on kerrottavana, haluanko vaarantaa keskittymistäni juuri nyt – ja ehdotti että he kävisivät syömässä viikonloppuna, ja isä suostui.

Ja sitten? Sitten ei mitään. Seuraavana päivänä Kaisa, isän sisar, soitti ja kertoi uutiset. Aurelia säntäsi saman tien taksiin. Isä makasi sairaalassa piippausten ja letkujen ja lääkärien käsittämättömien lauseiden ympäröimänä. Ylilääkäri selitti Aurelialle tasaisella äänellä aivoinfarktista, ja hänen sanoihinsa kietoutuivat aivan toiset sanat, ne jotka isä oli sanonut puhelimessa.

"...ennustetta on juuri nyt vaikea antaa..."

(Minun on kerrottava yksi asia, pelkään ettei tämä ole oikea hetki, sinulla on pääroolissa tekemistä muutenkin.)

"...aivoinfarktin ydintä voi akuutissa vaiheessa ympäröidä niin sanottu..."

(Mutta tämä Berliini–homma, nyt jos koskaan meidän on puhuttava...)

"...iskeeminen puolivarjo, penumbra..."

(Kaikki on ollut yhtä saatanan virhettä.)

"...eli toiminnallisesti hiljainen mutta anatomisesti terve alue..."

(Me olemme suorastaan valehdelleet sinulle.)

"...tämä alue voi joko vaurioitua tai pysyä terveenä, aika näyttää miten käy. Nyt seurataan tilannetta."

(Meidän on tavattava mitä pikimmiten, mieluummin heti, onko sinulla aikaa jo tänään?)

Puolivarjo. Aurelia ajattelee auringonpimennystä. Miksi, miksi Aurelia ei vain suostunut isän pyyntöön tavata heti? Hän meni mieluummin yksin elokuviin. Hän istui pimeässä salissa ja katseli mustavalkoisia hahmoja, häivytti huolensa irtokarkeilla ja salaviinillä näkymättömiin.

Aurelia halkoo ehtymätöntä vettä. VMP, hän ajattelee. Hänen elämäntilanteensa tällä hetkellä: VMP.

Neljäkymmentäviisi minuuttia täyttyy. Aurelia nousee altaasta, on taas tyyni. Hän on valmis näyttämölle, missä hänen on kanavoitava tämä kaikki, koko elämänsä kaaos, vielä tuntemattomien henkilöhahmojen rakennustarpeiksi.

Kun Aurelia kävelee märkää kaakelipolkua pesuhuoneeseen, hän tuntee jonkun tai jonkin kietoutuvan ympärilleen. Hän katsahtaa taakseen: kuka on niin häikäilemätön että tulee ja halaa ventovierasta uimahallissa? Mutta Aurelia ei näe ketään, vain mummoja altaassa, vesijuoksuvyöt kellukkeinaan. Silti tämä tunne: kuin hän olisi sylissä.

Aurelia riisuu uimapukunsa mutta olo pysyy. Hän seisoo suihkun alla mutta tunne ei huuhtoudu viemäriin. Kun hän kuivaa itsensä, hänellä on olo kuin joku toinen silittelisi häntä, vaalisi ja hoivaisi.

Kuin joku tai jokin olisi kietoutunut häneen. Joku joka rohkaisee, usuttaa, kaitsee ja kehottaa: Sinä pystyt ja aiot ja jatkat, niin sinä teet.

## 2

Et vastaa. Puhelin soi kyllä, kuuletko helinää vai vaativia tiukuja?

En tiedä. Et vastaa.

Kuinka monta kertaa olen soittanut? Kymmeniä. Jo yli kahden viikon ajan. Annan hälyttää kunnes puhelu menee vastaajaan. En kuuntele viestiä, sillä se saisi minut itkemään. Heleä äänesi, niin nuori, ääni jota osaat tarpeen tullen varioida, syventää ja tummentaa.

Aluksi olin kääntyä huolesta ylösalaisin. Minulle ei tullut mieleenkään ettet haluaisi vastata. Olin vähällä ottaa yhteyttä poliisiin jo ensimmäisen mykän päivän jälkeen. Sitten näin sinut aamutelevisiossa. Istuit studiossa sen kuuluisan ohjaajasi kanssa, puhuit tyynenä ja itsevarmana produktiostanne. Me olimme jo ehtineet juoda samppanjaa pääroolin kunniaksi Café Engelissä. Näytit kahvilassa huolettomalta, peitit onnistumisen aiheuttaman mielihyvän ja pääroolin vastaanottamista väistämättä seuraavan kauhun yliolkaisuuteen. Vilkaisit ikkunasta Tuomiokirkkoa ja sanoit: "Äiti, on ihan tavallista ettei tekstiä alussa ole." Katsoit enemmän ulos ikkunasta kuin kohti. Kerroit millainen ohjaaja oli ollut koe-esiintymisessä.

Olen lukenut muutaman hänen haastattelunsa. Jostain syystä miespuolisten taiteilijoiden luomisen tuska ei koskaan näytä lehtien sivuilla naurettavalta tai lapselliselta, vaan ainoastaan vakavasti otettavalta. Hän on kenties ainoa kulttuurihenkilö Suomessa joka voi antaa läpeensä uskottavia haastatteluita naistenlehtiin. Se, että aikakauslehtijournalismin pinnallisuus tuottaa hänelle suurta kipua, vain lisää jutun kiinnostavuutta.

Olen jo tottunut siihen että olet kuuluisa. Olen tottunut siihen, miten ihmiset korjaavat ryhtiään ja vilkuilevat sinua viereisistä pöydistä kun me tapaamme kahvilassa. Kaikki alkoi toissa keväänä pienessä kivijalkateatterissa monologista jota ylistettiin Helsingin Sanomissa. Kaikki jatkui yllättävän menestyksekkään esikoiselokuvan sivuosalla josta seurasi naistenlehtihaastatteluja ja kansikuvia. Olit Imagen Tulevaisuuden tähdet -sarjan kärkinimi. Poseerasit kannessa pojaksi puettuna. Katselit leuka pystyssä minua niin vieraana mutta silti itsenäsi, että hätkähdin kaupan kassalla ja pudotin pakasteherneet lattialle. Viime talvena pääsit osaksi ensembleä joka teki intiimiä perhedraamaa ja sinusta alettiin puhua itsestään selvästi sukupolvesi lahjakkaimpana. Sait talven aikana kaksi sivuosaa myös Kansallisteatterista. Nyt kukaan ei enää epäile taitojasi, nyt kaikki tuntevat sinut. Kun päärooli tuli julki, asiasta uutisoitiin: Nuori tähtinäyttelijä nostettiin kevään odotetuimman teatteritapauksen nimirooliin.

Sinä olet tähti, vaikka minun mielessäni olet usein kolmevuotias. Olet kolme ja juokset halki olohuoneen potan reunan painaumat pulleissa reisissäsi vaikka olet aikuinen ja kävelet näyttämön poikki pitkäsäärisenä ja niin säkenöivänä, ettei kukaan katsomossa näe ketään muuta.

Tiistaiaamuna olit siis televisiossa. Teidät oli kutsuttu keskustelemaan vasta alkutekijöissä olevasta näytelmästä. Kun kuulin aiheen, jota et ollut kertonut tapaamisessamme, olin ällistynyt, kauhistunut. Miten suuruudenhullua! Miten häpeämätöntä! Muistin ohjaajan itäsaksalaisen taustan, olin kuullut jostain hänen tarinansa, ehkä se oli ollut Kuukausiliitteessä muurin murtumisen 25-vuotisjuhlallisuuksien aikaan. Produktio vaikutti poikkeukselliselta: pitkä harjoitusaika, metodi.

Minua ei niinkään kauhistuttanut teidän suurudenhulluutenne. Olin kauhuissani aivan toisesta syystä.

Tekstiä ei ole, ohjaaja sanoi tyynesti. Tekstiä ei ole, sinä toistit hymyillen. Toimittaja nyökkäsi hyväntahtoisesti, vaikkei ymmärtänyt sanojen painavuutta.

Ohjaaja katsoi toimittajaa tiiviisti silmiin, kädet puuskassa, silmääkään räpäyttämättä: häpeämättömyys on todella hänen valttikorttinsa. Lisäksi hän on raivostuttavan kaunis, niin virheetön, että vaikka se kenties on fakta, siihen huomaa suhtautuvansa kuin se olisi eettis-esteettinen kannanotto maailmaan: Jeesus ja Versacen syysmuotinäytösprinssi samassa miehessä, Versace-Jeesus joka käy koko olemuksellaan todellisuuden epäkohtia vastaan, latteutta, merkityksettömyyttä, epäoikeudenmukaisuutta.

Siemaisit vettä, hymyilit, ja kun jatkoit ohjaajan ajatuksesta, sinulla oli matalampi ääni kuin kotioloissa. Painotit sanoja eri tavalla kuin muuten, artikuloit huolellisesti. Et istunut polvi toisen päällä, niin kuin naiset yleensä televisiossa, vaan rennosti kuin poika. Se kuuluu sinun omaan henkilökohtaiseen näytelmääsi jonka nimi on Nuoren naisen representaatio mediassa, samoin kuin tiukka, ystävällinen mutta omanarvontuntoinen katse: minähän en paina päätäni, minulla ei ole mitään anteeksipyydettävää. Luennoit joskus minulle aiheesta kiihkeästi, halusit muuttaa sitä tapaa jolla naiset esitetään, et halunnut olla kiltti ja keimaileva. Minä en kysynyt sinulta miksi sinun tulisi uskottavuuden nimissä luopua olemuksestasi tyttönä. En kysynyt eikö siinäkin ajatuksessa ole jotain kieroa, eikö sitä vastaan pitäisi taistella pikemminkin olemalla entistä enemmän tyttö.

Yhtä kaikki. Sinä televisiossa, elossa, hyvissä voimissa. Katselin sinua ja tajusin, että näet kyllä jokaisen saapuneen puhelun, luet kyllä tekstiviestit. Et vain halua vastata.

Tajuaminen sai minut nyrjähtämään sijoiltani, tunsin yhtäkkiä jokaisen sisäelimeni tarkkarajaisena. Minun tuli kuuma. Hiki kihosi hyökynä.

Et aio vastata ollenkaan! Nyt se on tapahtunut, ajattelin. Piirsin mielessäni asioiden välille vimmaisia yhtäläisyysmerkkejä. Tajusin, että isäsi oli varmasti ajatellut roolistasi kuullessaan samaa kuin minä, ehkä jopa tehnyt kauhunsa usuttamana jotakin. Olitte tavanneet. Olitte ehtineet tavata. Ja. Ja. Ja?

Sinulla on minulle oma soittoääni. Säikähdit joskus kun olit virittänyt herätyksen lentomatkan takia aamukolmeksi ja se puhkesi jostain oikusta soimaan minulle varattua melodiaa. Muistan miten kerroit heränneesi varmaan ajatukseen: äiti soittaa ja kertoo minulle kaiken sen mistä emme ole puhuneet. Pudotit nämä sanat hymy huulillasi, halusit minun osallistuvan yöllisen kauhusi kummasteluun, tekevän siitä pilkkaa. Tai ei, halusit että minä pyyhkisin pelkosi pois niin kuin minä tein silloin kun olit pieni ja satutit itsesi: ei hätää kulta, ei haittaa, nouse vain ylös ja jatka leikkejäsi.

Sinä esiinnyt joka lauantai lottoarvonnan keskellä, teet kahden ystäväsi kanssa sketsejä. Teklan ja Niklaksen. Teille maksetaan epäilemättä paljon siitä että leikitte joka viikko hetken kameran edessä. Olitte kaikki samalla vuosikurssilla teatterikoulussa, ja opin tuntemaan heidät ensimmäisen vuoden aikana. Myöhemmin seurustelit hetken Niklaksen kanssa. Mitä teille kävi, miksi erositte?

Kun vielä opiskelitte, me istuimme silloin tällöin iltaa minun keittiössäni Apollonkadulla, keitimme yökahveja punaviinilasillisten päälle. He pitivät minusta ja minä halusin ruokkia heidät, halusin kuulla mitä mieltä he ovat mistäkin asiasta ja he halusivat kiihkeästi kertoa. Minä tein kasvispiirakkaa ja salaattia, lasagnea ja suklaakakkua, täytettyjä kesäkurpitsoita ja joulunaikaan piparkakkuvanukasta ja ahmin heidän nuoruuttaan ja kauneuttaan aivan niin kuin sinunkin. Kiinnyin heihin niin kuin omiini. Nyt kadehdin heitä, he saavat nähdä sinua kenties päivittäin, ainakin Tekla, joka on myös mukana suuressa teatteriproduktiossanne. Heille sinä vastaat puhelimeen. Heidän kanssaan sinä yhä naurat. Itketkin ehkä.

Minä kieltäydyn ystävien kutsuista teatteriin tai elokuviin jotta voisin olla ruudun äärellä lauantaisin kun sinä pelmahdat esiin telaketjufeministinä tai lappeenrantalaiseksi nahkahousuhevariksi tai nakkisämpyläksi pukeutuneena ja suollat repliikkejäsi. Olet joka kerta yhtä hurmaava. Olet rakastettava nakkisämpylä, penäät nakkien ja sämpylöiden oikeuksien kirjaamista YK:n nakkisämpyläjulistukseen ja riitaannut possun kanssa joka puolestaan ajaa raivokkaasti sikojen oikeuksia. Olet feministi vailla vertaa, räppäävä hermafrodiitti, mitä tahansa. Teet lennosta riimejä joissa sinkoilevat Deleuze, Foucault ja kaksineuvoisuus. Puolet Suomesta ei tajua viittauksia mutta nauraa silti. Olet hevimies joka haluaa perustaa bändin Hietaniemen hautausmaan oravien kanssa. Kaikki rakastavat teitä. Kaikki matkivat teitä. Ja kun te esityksen päätteeksi laulatte naurettavan yhteislaulunne, miljoonassa olohuoneessa ihmiset laulavat mukana.

Kun sinä esiinnyt, toivon että katsoisit televisiokameraan, lähettäisit minulle sanattoman viestin. Kohota vasenta kulmaasi, kohota. Sinä osaat tehdä sen samalla tavoin kuin isäsi. Se on geneettistä.

Edes yksi pieni ele, pyydän. Pieni nyökkäys: Pian minä soitan sinulle, äiti.

Kohota vasenta kulmaasi, ole kiltti.

Nyt on syytä rauhoittua. Kokoan itseni ja ajatukseni. On aloitettava jostain. Punaisesta kangaskengästä esimerkiksi. Kun sanon "punainen kangaskenkä", minuun asettuu paino jota on vaikea kestää. Yksikään rakkaudentunnustus, mennyt tai tuleva, ei saa punaisen kangaskengän painoa katoamaan.

Ei, minun on aloitettava jostain muualta. Soitin eilen Kaisalle. Yritin kuulostaa kepeältä, puhuimme niitä näitä, sanoin löytäneeni lähimetsästä kantarelliapajan ja tekeväni illalla sienipiirakkaa. Sitten kysyin Theon voinnista. Vaikka olin tietenkin huolissani hänestä, aivan toiset lauseet kiilasivat esiin tiedusteluni takaa. Parkaisuni leijui sulkeissa silmieni edessä, tartuin siihen ja yritin mahduttaa sen näennäisen jutustelun lomaan:

(Tyttäreni ei vastaa minulle, kerro minulle miksi hän on mykistynyt, selitä, arvuuttele minun kanssani miksi tyttäreni ei suostu puhumaan minulle.)

Kaisa oli selvästi poissa tolaltaan. Kaikki oli epävarmaa, aika näyttäisi, hän sanoi ja kertoi käyneensä sinun kanssasi Theon kotona keräämässä saapuneet postit ja tyhjentämässä jääkaapin. Vatsassani keinahti viikinkilaiva. Kysyin, olitteko te käyneet läpi papereita tai valokuvia. Kysymystä ympäröi kymmenen muuta. Kaisa joko kuulisi ne tai ei osaisi tarttua niihin.

– Emme tietenkään, Kaisa sanoi. – Se olisi ollut tahditonta.

Tajusin samassa mitä Kaisa tarkoitti. Eihän Theo ollut kuollut. Olimme molemmat hetken vaiti. Hiljaisuuteen sisältyi kaikki se, mistä me olimme vuosien saatossa solmineet sopimuksen: tästä vaiettakoon, koska me emme jaksa kantaa puhumisen seurauksia. Joskus perheenjäsenistä tulee tahdikkaita välin pitäjiä, joiden etäisyydenotto toisiinsa ei ole välinpitämättömyyttä vaan nimenomaan välittämistä.

No niin. Yritän aloittaa kertomisen. Ehkä aloitan jostain toisesta yksityiskohdasta kuin punainen kangaskenkä. Mistä minä aloitan? Kohti kääntymisestä? Olen aina nimennyt kohti kääntymisen suurimmaksi rakkaudenosoitukseksi johon ihminen kykenee. Ehkä siksi että se on niin vähäeleistä, tai ei oikeastaan edes ele; mitään elettä ei ole jos elää kaiken aikaa kääntymättä pois.

Hyvä. Punainen kangaskenkä. Selän kääntäminen hetkeksi, katoavan pieneksi hetkeksi.

Tässä on alku.

## 3

He ovat tavanneet ohjaajan kanssa joka päivä kaksin. Outo metodi, jonka Aurelia päättää hyväksyä kakistelematta. Nyt on kolmas maanantai. Jokin on tänään toisin. Aurelia tuntee yön aikana siirtyneensä peruuttamattomasti uuteen kohtaan.

Miten? Mihin?

Unessa ohjaaja tuli hänen luokseen ja esitteli näytelmän teemat yksi kerrallaan, poimi niitä kauppakorista, samanlaisesta jota äidillä on tapana käyttää ruokaostoksilla. Jostain syystä ohjaaja oli unessa ehtymättömän hellä.

Aurelia seisahtuu teatterin yläaulaan yhtäkkisen selvänäköisyyden vallassa.

Ohjaaja piti unessa häntä ensin kädestä ja kietoi sitten käsivartensa hänen ympärilleen. Hän painautui ohjaajaa vasten, tunsi kaipuun ja kivun. Jotakin imeytyi ohjaajan käsivarsista häneen.

No niin, no niin, Aurelia hengittää viisi kertaa sisään ja ulos. Unet ovat unia. Hän on nainen ja mieskin jos vain pyydetään, hän on vartija, vanki tai vapauteen karkaaja. Hän on johtaja tai sorrettu. Hän kykenee mihin vain. Hänen jalkalihaksensa eivät väsy vaikka hän harppoi portaat ylös harjoitussalin numero kolme ovelle, missä ohjaaja häntä jo odottaa.

Tuossa ohjaaja on: olemus pikemminkin rokkitähden kuin ajattelijan. Ohjaaja nyökkää tervehdykseksi, ei hymyile. Toistuva ele: hiuksien sipaisu koko kämmenellä, edestä taakse sormet harittaen, hiukan tuskaisa ilme. Vaikka Aurelia tuntee toistaiseksi ohjaajassa vain vaativuuden, ammatillisen tinkimättömyyden, hän voi tätä katsoessaan nähdä kokoelman toisenlaisia eleitä, yksityisiä ja intiimejä, haavoittuvia. Ne ovat varjoina läsnä toisissa, julkisissa eleissä. Mies joka juo kavereidensa kanssa olutta, mies joka ehkä kieputtaa sunnuntaiaamuisin lasta käsivarsillaan, nostaa ilmaan, korkealle, korkealle, katonrajaan, kunnes lapsi kikattaa, mies joka nauraa jonkun kertomille vitseille eikä saa naurua loppumaan, mies joka pyytää unentahmealla äänellä jotakuta tulemaan vielä lähemmäs, aivan lähelle, peiton alle, iho ihoa vasten. Millaista olisi koskettaa sitä miestä ohimennen keittiössä jonakin sattumanvaraisena aamuna, miestä joka joskus on ollut poika? Millaista olisi valita sen miehen kanssa aamupalaa, mitä se mies sanoisi ensimmäiseksi herättyään? Millaista olisi väkijoukossa painautua sitä miestä vasten, ujuttaa kätensä sen miehen takin alle. Kaikki tämä välähtää Aurelian mielessä kuin näky, kun hän varastaa itselleen pienen hetken tarkastellakseen ohjaajaa ennen kuin ilmoittaa yskähdyksellä saapuneensa.

Nuo käsivarret, Aurelia ajattelee. Ne hän tunsi unessa ympärillään.

Aurelia huomaa itsessään tarpeen peittää varomatta esiin hyökynyt alttiuden aalto. Hän yskäisee kuuluvasti ja korauttaa limaa kurkustaan. Näyttelemisen ammattilaisena hän tunnistaa kyllä keinonsa. Hän kätkee vaarallisen paljautensa ylikorostuneeseen jätkämäisyyteen. Jos he olisivat ulkona, Aurelia sylkäisisi klimpin maahan – hän ei ikinä sylje, ehkä siksi että sylkeminen muistuttaa häntä oksentamisesta jota hän ei voi sietää. Hän laittaa kädet takataskuihinsa.

– Okei sitten juu. Tai joo. Tein muuten eilen sen jalkatreenin. Perse on aikalailla kaulittu nyt että jos otat sen huomioon kun aloitetaan.

Hän on vähällä vihellellä tai hyräillä, mutta se olisi liikaa. VMP, mutta ei tekotaiteellisuuden vuoksi. VMP, nämä eleet ovat tuttuja jostakin, ja äkkiä Aurelia tajuaa, että nämä ovat Leonardo DiCapriolta. Hän näyttelee itseään imitoimalla Titanicia. Säälittävää, Aurelia, säälittävää.

Ohjaaja hymähtää, kääntää katseensa ikkunaan. Perse. Oliko se liikaa? No niin, Aurelia. Ryhdistäydy. Hengitä. Hyödynnä nyt vittu vaikka sitä feldenkraisia mitä harjoittelit koulussa aamuisin kahdeksasta kymmeneen joka tiistai, jotta voisit olla ammattimaisempi. Olet saanut elämäsi roolin. Mitä sitten jos teatterin tekemisen keskeisin menetelmä on rakkaus, anna sen näkyä, salli sen hyökyä. Mitä tahansa mutta ei leonardodicapriota.

Ohjaaja sipaisee hiuksiaan ja kääntyy järjestelemään papereitaan. Viime viikolla ohjaaja mainitsi jotain lapsuudestaan, pelkkä lause, Aurelian on melkein vaikea palauttaa mieleensä sen sisältöä. Illat olivat? Illat olivat? Vaaleanpunaisia, niin ohjaaja sanoi: Itä-Berliinissä illat olivat vaaleanpunaisia, pääskyset kiirivät ristiin rastiin taivaalla Fernsehturmin siluettia vasten. Minulla oli tapana katsoa pääskysiä ikkunasta joka ilta, ohjaaja sanoi, niin kauan että nukahdin.

Aurelia tiesi kyllä ohjaajasta yhtä ja toista ennen produktiota, mutta hän ei ollut ajatellut että tämän oma elämäntarina liittyi jollain tapaa pakoon. Aurelia muistaa lukeneensa siitä jostain. Perheen hajoaminen: äiti ja poika lähtivät, isä jäi. Tai ehkä äiti oli se joka jäi? Vai sisar? Ohjaaja on viettänyt kymmenvuotiaasta saakka elämänsä Länsi-Euroopassa, eri kaupungeissa ja eri maissakin, yläkoulu Münchenissa ja teatteriopinnot ensin Wienissä ja myöhemmin Amsterdamissa, sitten Suomessa silkan sattuman vuoksi, opiskeluaikojen tyttöystävän. Suomesta ohjaaja sai ensimmäisen tilaustyönsä, jonka takia hän jäi aluksi vuodeksi ja sitten kokonaan. Nyt ohjaajan puheesta erottaa vain rytmistä ja konsonanteista, ettei suomi ole hänen äidinkielensä.

– Ei kun joo, ohjaaja sanoo katsomatta häneen. – Tämä ei ole erityisen rasittava päivä, ainakaan fyysisesti. Minulla on nyt ne kuvat. Muistatko, kerroin niistä ensimmäisessä tapaamisessamme, lupasin että näytän ne sinulle. Ne mistä motiivi koko tähän näytelmään on syntynyt. Tänään puhumme vain niistä.

– Ok, hyvä.

Vasta nyt Aurelia huomaa nurkassa vanhanaikaisen projektorin. Ohjaajalla on paperiensa päällä pieni pahvilaatikko. Dioja? Eksoottista. Vaivalloista. Taiteellista.

– Vedätkö pimennysverhot alas, ohjaaja pyytää.

Aurelia on helpottunut saamastaan tehtävästä.

– Korostan, että nämä ovat taustamateriaalia. Jotakin konkreettista meillä on oltava lähtökohtana.

Salissa on suloisen hämärää. Aurelia istuu lattialle salin keskivaiheille. Ohjaaja on vetänyt alas valkokankaan, ja siirtää nyt diaprojektorin keskelle huonetta. Ohjaaja käynnistää projektorin. Aureliaan hulvahtaa muisto, projektorin hurina, lauantai-ilta, kotitekoista tonnikalapitsaa – isä teki aina valkosipuliöljyä erilliseen kulhoon, joskus Aurelia siveli sillä omat palansa vaikka tiesi että valkosipuli oli hänelle liian väkevää; hän halusi olla niin kuin isä, hän halusi cocacolansa korkeajalkaiseen lasiin sillä äiti ja isä joivat viininsä sellaisista.

Ohjaaja istuu hänen viereensä. Hyvin lähelle, kosketusetäisyydelle.

On melkein pimeää, unen ja leikin aika. Tapahtuu se mitä Aurelia rakastaa: turvallisuudentunne valtaa hänet, rauha joka liittyy siihen kun valot sammutetaan ja fiktio valtaa ilman. Mikään ei ole vaarallista tai häpeällistä nyt.

– No niin, ohjaaja kuiskaa, ääni on lempeä. – Oletko valmis, näitä on aika monta.

– Joo, olen. Anna tulla. Olen pelkkää sydäntä ja silmää ja korvaa, Aurelia sanoo.

Kaikki käy aivan niin kuin unessa jonka Aurelia näki: ohjaaja laskee lämpimän kätensä hänen kädelleen ja puristaa sitten hiukan. Hän kääntää kämmenensä esiin ja siinä he istuvat, käsi kädessä.

Aivan ensimmäiseksi on kuvia miehestä jonka Aurelia tunnistaa, tietenkin. Erich Honecker. DDR:n kommunistisen järjestelmän keulakuva, jonka lempinimi todella oli isä. Osa kuvista on muinaisia, esimerkiksi kommunistisen nuorisojärjestön virallinen jäsenkuva vuodelta 1926. Siinä Herr H näyttää niin kauniilta, pelkkä poika jolla katseessa unelmia, samanlaisia kuin kenellä tahansa. Hiukan myöhemmin, 30-luvulla otetuissa kuvissa Herr H on miehuutensa huipulla, tuuheat kulmat, korkeat poskipäät. Jos tämännäköinen mies tulisi vastaan kadulla, Aurelia kääntyisi katsomaan. Myöhemmissä kuvissa Herr H:lla on ystävällinen hymy, ei hirmujohtajan vaan lastensa ymmärtäjän. Erich, tiesitkö sinä lainkaan mitä sait aikaan, mitä ylläpidit, mikä jatkui ja jatkui sinun valtuutuksellasi kunnes lakkasi oman mahdottomuutensa nojalla? Mitä sinä oikein ajattelit, Herr H? Mikset käyttänyt ystävällisyyttäsi ja sinnikkyyttäsi johonkin muuhun, tieteeseen, taiteeseen? Kaduitko kun kaikki oli ohi? Kun kuolit maanpaossa Chilessä maksasyöpään, olitko yksinäinen, poditko koti-ikävää, ja jos, niin mitä sinä ikävöit? Oliko uskosi omaan järjestelmääsi niin vahva että se sokeutti sinut, etkä osannut kaivata muuta kuin valtakuntasi eheitä mutta valheellisia päiviä?

– En ole varma Honeckerista, ohjaaja sanoo. – Honecker hahmona voi olla korni, mutta pidetään hänet vielä mukana. Kuvat ovat hienoja, etenkin nuoruudenkuvat. Niitä voi käyttää lavastuksessa. Toisaalta: jos yritämme ymmärtää sitä miksi muuri murtui niin nopeasti, meidän on pakko tarkastella Honeckerin inhimillisyyttä, hänen heikkouksiaan, sairastumistaan ja uupumustaan. Tällöin kysymys onkin ennen muuta siitä, kykenetkö sinä näyttämään hänet. Vanhan johtajan vähittäinen hapertuminen, voiko sinulla olla aavistustakaan siitä? Minä en epäile ollenkaan sitä osaatko sinä olla uskottava vaikkapa poikana voimiensa tunnossa, mutta osaatko kuvitella vanhuksen mielenmaiseman?

Aurelia ei vastaa. Hän ei tiedä mihin hänestä on. Ehkä seuraavan kerran näyttämölle astuessaan hän on vain tyttö joka imitoi. Ohjaaja ei odota Aurelian vastaavan vaan jatkaa diaesitystään.

Ohjaaja esittelee jokaisen hahmon lyhyesti ja lakonisesti, ilman paatosta. On Sebastian jolla oli suunnitelma. Kuvissa Sebastian näyttää voitonmerkkiä ja irvistää kuin kuka tahansa viisitoistavuotias. Sitten on Marie joka luki kaiket päivät yliopiston kajahtelevassa salissa, kantoi trenssitakkinsa taskussa pehmeäkantista versiota Rilken Duinon elegioista. Kirja oli yhä hänen takkinsa taskussa, kun se löydettiin joesta uppotukkiin kietoutuneena. Kuvassa Marie on vakava, aristokraattinen. Hänen hyvä ryhtinsä viittaa urheiluharrastukseen.

Marien jälkeen on muutamia kasvoja jotka syystä tai toisesta eivät kosketa Aureliaa. Katseita, hymyjä, nimiä jotka lipuvat Aurelian ohi jälkiä jättämättä. Joskus niin käy. Vaikka ohjaaja kertoo heidätkin, sana sanalta, kuva kuvalta, Aurelialle jää mieleen pelkät nimet ja kokoelma puolihymyjä kuin kauniita mutta merkityksettömiä koruja. Esimerkiksi Dieter. Dieter oli kapinamielinen mies joka suunnitteli kavereittensa kanssa suuria. Mutta Dieter ei ehtinyt, ihmismassat kirkoissa ja kaduilla, aivan tavalliset kansalaiset, saivat muutoksen aikaan, ja vieläpä ilman väkivaltaa, ja Dieterin hanke muuttui tyhjäksi yhdessä yössä. Hänen alakulonsa vallankumouksen hetkellä oli niin mittaamaton ettei hän kyennyt nousemaan sohvalta kun muut ilakoivat muurilla.

Aurelia katselee Dieterin kuvaa eikä tunne mitään. Ehkä hän tavoittaa Dieterin myöhemmin. Ehkä.

Ohjaaja selittää aikeitaan: – Tarkoitus on joissain kohtauksissa tuoda lavalle kaikki hahmot yhtä aikaa. Olen ajatellut, että ainakin Honeckerin hahmo kiertää kaikilla näyttelijöillä. Joku voi esittää Sebastiania silloin kun sinä olet Marie. Välillä marssitamme kenties heidät kaikki näyttämölle yhtä aikaa. Tai ehkä haluan aika ajoin lavalle viisi Dieteriä tai viisi Honeckeria. Niin: viisi Erichia kuorossa, kukin lausumassa yhtä ja samaa totuutta.

Aurelia nyökkää.

Viimeisenä vuorossa on tyttö joka syöksyy hetkessä Aureliaan, ottaa hänen tilansa, aivan kuin Aurelia olisi aina ollut tämän tytön elämäntarinaa vailla. Ensin tyttö on kuvissa kolme- tai neljävuotias, sitten kuusi ja pian yhdeksän, kymmenen, kaksitoista, ehkä kolmetoista. Tyttö punaisissa lappuhaalareissa, seuraavassa kuvassa keltaisessa kesämekossa puhaltamassa kakkunsa kynttilöitä.

Toiseksi viimeisessä kuvassa tyttö hymyilee, katsoo suoraan kameraan. On kesä ja taustalla liplattaa levoton ulappa. Kuva on ylivalottunut niin kuin jokainen lapsuusmuisto, jokainen aurinkoinen päivä kesältä jonka jälkeen kaikki muuttui. Viimeisessä kuvassa tyttö katsoo kameraan, linssin läpi, katsoo katsojaansa, suu on hivenen raollaan. Silmät eivät ole totiset, mutta tyttö on kadonnut ajatuksiinsa katseensa taakse. Etuhampaiden välissä on rako ja nenän molemmin puolin kesakoita. Kesän loppu. Elokuu.

Ohjaaja sanoo vain kaksi asiaa, toteavasti, vailla kiihkoa, aivan kuin toistelisi kaiken aikaa näitä sanoja mielessään sen varalta että koska tahansa joku voisi vaatia häntä tilille:

– Tässä on Frieda, Frieda eri ikäisenä. Viimeinen kuva on otettu Balatonjärvellä kesällä 1989.

– Hän on samannäköinen kuin sinä, Aurelia sanoo ennen kuin tajuaa lauseen merkitsevyyden.

Nyt se on sanottu. Sitä ei saa enää kurottua takaisin huulille ja kielen päälle, nielaistua. Ohjaaja on hetken vaiti. Ja sitten, aivan niin kuin Aurelia arvelikin:

– Hän on minun sisareni.

Ja edelleen, yhtä arvattavasti, nopeasti, korjaus aikamuotoon:

– Tai oli. Neljä vuotta vanhempi kuin minä. Minä olin yhdeksän tuona kesänä. Hän oli kolmetoista.

Aurelia tuntee ohjaajan kiihtymyksen, kuulee sen hengityksen katkonaisesta ilmavirrasta.

Frieda. Frieda. Frieda. Mitä sinulle tapahtui?

Aurelia tietää, että vastaus tähän kysymykseen on yhtä kuin vastaus siihen miksi on mieltä elää, miksi on mieltä harjoitella ja esittää näytelmiä.

Ja nyt, taas, aivan yhtäkkiä, Aurelian saa valtaansa uimahallista tuttu olo: kuin hän olisi sylissä. Hänen on vilkaistava viereensä – ei, ohjaaja ei koske häntä, joku tai jokin muu koskee. Samaan aikaan Aureliasta näyttää kuin Friedan kuva alkaisi hieman säristä, ikään kuin diaprojektorin lamppu olisi palamassa. Sylissä olemisen olo laantuu, ja Aurelia tuntee taas kannattelevansa itseään. Frieda sen sijaan näyttää nyt suorastaan lepattavan kuvassa, kunnes liukenee dian reunojen yli. Näyttää siltä kuin Frieda saateltaisiin tai jopa talutettaisiin kohti Aureliaa, sillä kohti hän tulee, kuin ilmassa liihottava hologrammi. Nyt Frieda on jo tässä, Aurelian edessä, eheänä, kokonaisena, vaateliaana. Frieda asettuu – vaiko sittenkin asetetaan? – aivan kiinni häneen.

Kaikki tämä tapahtuu vain Aureliassa ja Aurelialle, sillä ohjaaja ei reagoi siirtymään mitenkään.

Ohjaaja nousee seisomaan, diasarja on loksahtanut loppuruutuunsa, projektori näyttää tyhjää valkoista kuvaa samalla kun yhä hurisee ja naksuttaa. Kun ohjaaja kävelee sen luo, hänen varjonsa heijastuu seinälle ja tuo mieleen ikoniset valokuvat häikäisevistä mutta yksinäisistä tähdistä, joista saa parhaat ruudut aina silloin kun he katsovat hetken muualle eivätkä välitä siitä että kaipuu helottaa heistä yhtä ilmiselvästi kuin menestys.

Aurelia lausuu mielessään ensimmäistä kertaa ohjaajan nimen: Joachim.

## 4

Aurelia päästää levytankopainot putoamaan maastavetosarjan jälkeen, rautakiekot kalahtavat toisiinsa, reisissä kihelmöi. Hänen sydämensä pamppailee, vaatii lisää happea, ja hän hengittää ahnaasti kumintuoksuista tunkkaista ilmaa.

Äskeinen kohtaus on etäämmällä nyt. Aistimus sylissä olemisesta, Friedasta joka talutettiin hänen luokseen. Mitä se oikein oli? Pitäisikö Aurelian olla huolissaan? Ehkä ei. Sillä vaikka tunne oli outo, se oli myös tuttu, ikään kuin Aurelia olisi vuosien jälkeen kävellyt muinaisen kodin kynnyksen yli: tällä tavalla minä vietin päiväni silloin, kauan sitten, ja nyt olen täällä taas.

Mitä muuta? Pakahduttava läheisyys ohjaajan kanssa vaikkeivät he juuri koskeneet toisiaan, lämpö, kiihko, hellyys, jaettu murheellisuus siitä että elämässä on niin paljon sellaista mikä on vain otettava vastaan. Täydellinen hetki, hetki jona elämä lävistää teatterin ja päinvastoin. Sellainen hetki jonka vuoksi kestää päivien, jopa kuukausien matalaliidon, pitkästyttävät harjoitustunnit ensin salissa ja sitten lavalla, vuorosanat paperilla ja kauppojen kassajonoissa, ei tarvitse laittaa pakasteita pussiin, ei kiitos kuittia, kaiken sen turhanpäiväisyyden mikä mahtuu otsikon ihmiselämä alle.

No niin, nyt Aurelia on tässä, hänen kuvansa peilissä pitää rajansa. Hitaasti, viikkojen kuluessa hän kuitenkin muuttuu, hän näkee jo kehkeytymässä olevan uuden itsensä: hartialinja levenee, reisien lihaksisto tulee selkeämmin esiin. Hän kääntyy hiukan, tarkastelee takapuoltaan. Niinä päivinä kun hän ei juokse tai ui, hän treenaa salilla. Voima, notkeus, nopeus. Ohjelmassa on ojentajapunnerruksia, maastavetoja, smith-kyykkyjä ja burpee-sarjoja, dynaamisia askelkyykkyjä ja kahvakuulaliikepattereita niin että kaksi ensimmäistä viikkoa Aurelia on vaappunut jokaisen treenin jälkeen lihakset hellinä kuin jääkiekkoilija kesäharjoituskaudella.

Aurelia hakee kahdeksantoista kilon kahvakuulan ja tekee vielä yhden kyykkysarjan sumopainijan leveässä haara-asennossa. Hän näkee peilistä miten kaksi miestä vilkuilee häntä. Tunnistavatko he hänet? Katselevatko he häntä ihaillen, haluten vai inhoten? Miksi he inhoaisivat häntä?

Aurelia katsoo peilikuvaansa, vetää henkeä kahden syväkyykkysarjan välillä. Kyllä, poika hänessä on kehkeytymässä.

Hän muistaa tarkalleen hetken jolloin näki pojan itsessään ensimmäistä kertaa.

Alussa poikaleikki oli suloinen salaisuus. Aurelia oli viisitoista, täyttämässä kuusitoista, kävi lukion ensimmäistä luokkaa ja vasta etsi paikkaansa koulussa. Hän leijaili tyhjyydessä kuin olisi ollut avaruuteen heitetty astronautti, kaukana jokaisesta planeetasta jonka vetovoiman piiriin voisi tulla imaistuksi. Kukaan tai mikään ei antanut hänelle vihjettä siitä millainen hänen tulisi olla. Yläasteaikainen luokka oli hajonnut kaupungin eri lukioihin, äiti ja isä olivat eronneet jo vuosia sitten, he olivat äidin kanssa muuttaneet kesällä isompaan asuntoon, äiti oli alkanut seurustella kohteliaan mutta raivostuttavan mutta silti kiltin mutta yhtä kaikki sietämättömän miehen kanssa jonka nimi oli Kaj ja joka yöpyi heillä monta kertaa viikossa ja yritti avata aamiaispöydässä keskusteluja ajankohtaisista aiheista, eikä Aurelian elämässä mikään ollut niin kuin ennen. Syyskuussa hän keksi vaatekaupat ja kameleonttileikin.

Hän kokeili sovituskopeissa erilaisia tyylejä. Britney, J. Lo, rokkari, pillifarkut ja miesten valkoinen paita, liivi, herrainhattu. Hänhän voisi olla mitä vain! Paljetteja, miksipä ei, ylipolven saappaita ja minihameita, nahkatakkeja, cowboy-bootseja, mustia bisnesnaisten kapealinjaisia kokopukuja, korkokengät jalassa ja ilman. Hän oli sataseitsemänkymmentä senttiä pitkä ja laiha kuin malli, ja tuona syksynä hän laihtui lisää, ehkä siksi, että häntä jännitti käydä koulun ruokalassa. Jo kerran ilmaantuneet rinnat olivat kutistuneet pelkiksi nänninnupuiksi ja kuukautisetkin lakkasivat tulemasta.

Aurelia suoriutui kiitettävästi niin matematiikassa kuin laulutunneilla ja liikunnassa ja leikki iltapäivisin kameleonttileikkiään. Osan uusista tyyleistään hän vei kouluun. Hän oli viikon ajan punkkari, seuraavalla viikolla goottiprinsessa – UFF:lta ostettu korsetti puki häntä mutta rintojen kohdalle piti kääriä vessapaperia eikä sekään tehnyt vaikutelmasta uskottavaa. Goottiprinsessa epäonnistui mutta mustat pillifarkut ja valkoinen kauluspaita saivat kaikki katsomaan Aureliaa uudella tavalla. Hän piti itsekin näkemästään. Hän oli aivan uusi, joku toinen.

Hän hankki vielä tyyliin sopivat teräväkärkiset nauhoilla sidottavat nahkakengät, jollaisia kukaan ei noina vuosina käyttänyt. Yhtenä keskiviikkona hän hetken mielijohteesta leikkautti hiuksensa aivan lyhyiksi. Oli vuosi 2005. Kahdeksankymmentäluvun uusi tuleminen ei ollut vielä yltänyt hiusmuotiin eikä Rihannan vaihtuvista kampauksista ollut vielä kuultu. Mutta Aurelia oli varma: hän halusi hiukset, jotka saattoi kammata viistosti sivulta eteen, hiukset joita saattoi haroa huolettomasti toisella kädellään. Takaa kynityt, edestä pidemmät. Kun nuori poika sitten saksi hänen kutrejaan kampaamossa, hän olisi kaikesta huolimatta halunnut itkeä. Jälkeenpäin hän katseli tukkaansa peilin edessä, kosketti takaraivoaan varovasti, hiukset olivat pehmeät ja karheat yhtä aikaa, aivan uudet. Ne laskeutuivat vasemmalta puolelta hänen silmilleen, hän oli huoleton, omanlaisensa, hiukan vaarallinen ja malttamaton, hänellä oli paljon nähtävää ja kiire jo toisaalle. Tämä oli hyvää ja hyvin. Hänellä oli vaelteleva katse ja paino toisella jalalla. Hän oli notkea ja arvaamaton, helposti pitkästyvä, helposti innostuva. Kuka hän oli, sitä hän ei tiennyt itsekään, mutta tyyli oli valmis.

Hiustenleikkausta seuraavalla viikolla heillä oli koulussa tanssitunti rinnakkaisluokkalaisten tyttöjen kanssa. Tunnin jälkeen Aurelia huomasi, että ennestään hänelle tuntematon tyttö katseli häntä suihkussa ja pukuhuoneessa. Hän tunnisti tuijotuksen luonteen ja kauhistui: se oli halua. Kaikki oli yhtäkkiä ilmiselvää. Hän kääntyi kiireesti toimittamaan jotakin, otti naulasta pyyhkeen, meni kuivaamaan itsensä pukuhuoneen perimmäiseen nurkkaan jotta olisi päässyt silmäysten ulottumattomiin. Oliko hänestä vahingossa tullut – hän ei miltei voinut edes ajatella tuota sanaa – lesbo? Näinkö se tapahtui? Yhtenä hetkenä vain etsi uutta tyyliä, toisena keksi sen, kolmantena loi itsensä pala palalta, ele eleeltä, ja ping, löysi todellisen identiteettinsä? Ping, leikkasit tukkasi, ping, ostit paitapuseron ja pillifarkut, ping, tungit puseron helmat housuihisi, ping, toteutit piilevää haluasi, ping, olet siis lesbo, olet aina ollut, aiemmin et vain tiennyt sitä.

Sitäkö kohti hän oli ollut matkalla?

Näissä säikähtäneissä mietteissä Aurelia pukeutui ja varoi vilkaisemastakaan tyttöä, jonka kuuli puuhailevan takanaan, viheltelevän, kolistelevan sampoo- ja saippuapullojaan ja pudottavan puuterirasiansa lattialle, kiroilevan itsekseen. Pukuhuoneessa oli onneksi muitakin, kolmen tytön porukka joka puhui kiivaasti edellisen perjantain tapahtumista, yksi fantasiaromaaniin puolipukeissa syventynyt gootti jonka kanssa Aurelia päätti käydä juttusille jos puuteri- ja ripsivärilesbo ottaisi uudestaan kontaktia.

Kun Aurelia oli jo kerännyt tavaransa, hän loi huolimattoman vilkaisun peiliin ja tuli vahingossa katsoneeksi peilin kautta suoraan tytön silmiin. Kauniisiin silmiin, rajattuihin, pähkinänruskeisiin. Tyttö oli meikannut, muttei vielä pukeutunut. Apua. Tytöllä oli pitsistringit ja rintaliivit. Apua. Aurelian oli myönnettävä: tytöllä oli hyvin kaunis vartalo. Apua. Apua apua apua, Aurelia ajatteli. Voi vittu. Vittu nimenomaan. Pakotietä ei ollut. Tyttö hymyili hänelle. Voi vittujen vittu: tyttö oli ihana.

Mutta sitten tyttö sanoikin jotain mikä yllätti Aurelian täysin:

– Mä en tiedätkö voinut olla huomaamatta että sä tanssit tosi hyvin. Katsoin sua tuolla tunnilla. Sussa on luontaista Michael Jacksonia. Onko kukaan koskaan sanonut sulle? Harrastatko tanssia?

– Ai jaa, joo, olen minä käynyt tunneilla, Aurelia sanoi hölmistyneenä.

– No joo, halusin vain sanoa, tyttö sanoi, väläytti ihanaa hymyään. Sitten tyttö kääntyi, pukeutui kiirehtimättä, kokosi loput tavaransa ja sanoi nähdään, käveli ulos ovesta.

Aurelia jäi niille sijoilleen, järkyttyneenä, paljastuneena, paikannettuna ja nimettynä.

Michael Jackson! Tietenkin! Nimi säihkyi hänen mielessään lopun päivää. Kotona hän kuunteli heti muutamia kappaleita. Bad ja In the Closet. Niistä hän piti eniten, samoin kuin Smooth Criminalista ja Billie Jeanista. Myöhempien aikojen Michael oli outo sekopää, mutta varhainen Michael: seksikäs, suvereeni, täysin oma lajinsa. Aurelia katseli itseään peilistä, alkoi tapailla liikkeitä musiikin tahdissa. Kyllä, hän näki sen itsekin, Michaelin rytmi oli hänessä. Aluksi hän ei uskaltanut tehdä jokaista liikettä tismalleen samalla tavalla kuin Michael, jokin esti häntä – paljastumisen pelko, mutta miksi tai keneksi paljastumisen? – ja hän jätti lantion aksentit pois, jalan nopeat heilautukset, hartioiden muuta vartaloa rytmittävät kompit, mutta hän tiesi niiden täsmällisen sijainnin musiikin avaruudessa. Lopulta hän lisäsi pienimmätkin eleet. Tarkkaillessaan aukotonta Michael-imitaatiotaan hän tunsi taas pukuhuoneessa tunnistamaansa kauhua.

Nyt hänen mielessään välähti vielä lesboajatusta pelottavampi ajatus: Entä jos hän olikin poika? Jos hän ei ollutkaan lesbo, sillä hän ei ollut tyttö ollenkaan? Hän tarkasteli heijastustaan peilistä, etsi merkkejä muutoksesta. Oliko hänen leukalinjansa tiukentunut? Olivatko hänen hartiansa erilaiset kuin ennen? Hän alkoi levottomana kuulostella ääntään. Oliko se murtumassa niin kuin pojilla? Ei. Mutta silti. Joskus sellaista tapahtuu. Joskus tyttö osoittautuu murrosiässä pojaksi. Syndroomia on monia, sikiöaikainen resistenssi testosteronille, kromosomiston piilevä XY, piilevä sitä ja piilevä tätä, Aurelia teki heti tarvittavia nettihakuja, varioi sanayhdistelmiä, ja kauhistui sitä miten monella tapaa sukupuoli saattoi olla liukuva, hämärä, määrittelemätön.

Kun hän katseli itseään peilistä, hän näki kyllä tytön. Mutta olihan Brandon Teenakin ollut ensin Teena Brandon siinä elokuvassa jossa Hilary Swankista, kauniista naisesta, tuli tapahtumien edetessä poika. Aurelia tarkasteli itseään. Kyllä: hänessä oli hiukan Hilary Swankin näköä, hänellä oli suuret huulet, jotka saattoi punata vangitsevan näköisiksi, mitä hän ei juuri koskaan tehnyt, ja terävät leukapielet. Hänen nenänsä ei ollut yhtä iso, mutta nyt kun hän oli hiukan laihtunut, se näytti suurentuneen ja hänen poskipäänsä olivat koholla. Ja entäpä lantio sitten. Se oli kapea. Takapuoli oli kyllä tyttömäisen pyöreä mutta pyöreys oli seurausta lihaskuntoharjoittelusta. Poika! Poika! Poika! Koska hän oli harrastanut monta vuotta tennistä, hänen kätensä olivat voimakkaat ja reisilihaksensa erottuvat. Poika. Poika? Poika! Mistä sen tiesi?

Aureliaa alkoi pelottaa toden teolla, ja hän varasi äidille kertomatta gynekologiajan jotta olisi saanut varmuuden kromosomeistaan. Hän istui odotushuoneessa ja vapisi, pelkäsi ammattilaisen mahdollista tuomiota: Ei hyvä tyttö, et sinä ole tyttö alkuunkaan, kaikki on väärinkäsitystä, sinulla on vatsaontelossa laskeutumattomat kivekset, olet ulkoisesti nainen mutta todellisuudessa mies, varataanpa verikoe että saadaan varmuus Y-kromosomistasi joka lymyää syvällä sinussa ja odottaa esiin ponnahtamista kuin innokas vieteriukko. Gynekologi teki tutkimuksensa, sanoi että Aurelialla oli taaksepäin kallistunut kohtu. Kiveksiä lääkäri ei maininnut. Mutta entä jos ne lymyilivät munasarjojen takana piilossa? Mistä sen tiesi?

Michael-oivallus olisi saattanut jäädä pelkäksi muutaman viikon leikiksi ja kauhistuneeksi uteliaisuudeksi peilin edessä, ellei Aurelia olisi saanut kutsua Halloween-naamiaisiin joista ei tuntenut ketään. Hän oli tutustunut koulun tupakkapaikalla syyskuun alussa Jeminaan, joka tunsi aivan eri ihmisiä kuin Aurelia itse. Jemina oli tyttö joka ei välittänyt säännöistä. He eivät tavanneet koulun ulkopuolella mutta viettivät välitunteja ja hyppytunteja yhdessä, ystävystyivät muutaman nopeasti kiitävän viikon aikana, maleksivat Kallion kirjastossa tai lähialueen kahviloissa. Lokakuun kääntyessä kohti loppuaan Jemina pyysi Aureliaa mukaansa Espooseen yläastekaverinsa naamiaisiin.

Aurelia tiesi heti keneksi pukeutuisi. Oli ostettava nahkatakki, nahkaiset kynsikkäät jollaisia Michael käytti.

Se, että Michael-leikki saattoi naamiaisissa mennä niin pitkälle, pidemmälle kuin Aurelia oli ikinä uskaltanut ajatella, oli sattumaa. Jemina oksensi juhlapäivänä kuvaamataidon tunnilla ja sanoi surkeana takkia pukiessaan ettei illasta tulisi mitään. Jemina vannotti Aureliaa olemaan menemättä yksin; hän ei halunnut jäädä mistään paitsi. Aurelia katsoi muualle, sanoi vaisun joon. Tietenkään hän ei jäisi kotiin, hän oli kuluttanut Michaelin harjoittelemiseen koko viikon ja kihisi kuin samppanjapullo avautumaisillaan: hän halusi olla Michael, halusi niin paljon, että menisi juhliin yksin. Pelkkä ajatuskin pyörrytti. Itse asiassa Jeminan sairastuminen oli hyvä juttu. Kukaan ei tietäisi, kuka Aurelia oli.

Juhlissa oli oletettavan monta ilotyttöä. Paikalla oli myös Pocahontas ja yksi Chaplin. Pojat olivat estoitta räppäreitä ja sutenöörejä, puheissaan häpeilemättömiä, eleissään röyhkeitä. Joku hikareista oli pukeutunut zombiksi ja yksi mykäksi viikatemieheksi.

Siidereitä avattiin. Joku sutenööreistä joi näytösluonteisesti viskiä. Booli oli vahvaa, sen terästys oli ehkä Viru Valgea isän lasikaapista, ehkä pirtua. Kaikki olivat humalassa, monet ensimmäistä kertaa.

Aurelia halusi pysyä roolissaan. Mitä Michael joisi? Ei mitään, tietenkään. Michael ottaisi muutaman pillerin pienestä jalokivin koristellusta rasiasta. Mitä Michael söisi? Ei mitään, tietenkään. Humala tai ruoka ei ollut tärkeää. Tärkeintä oli aukoton illuusio.

Aurelia huomasi heti, että muut yrittivät päätellä kuka hän oli, mutta koska kukaan ei tunnistanut häntä, kaikki alkoivat pian käyttäytyä kuin hän olisi Michael.

Tyttö oli pehmeä ja kaunis, notkea, pukeutunut kissaksi, peittänyt kasvonsa naamiolla. Muistellessaan myöhemmin tyttöä Aurelia ei olisi kyennyt määrittelemään aivan täsmälleen, mikä tytössä häntä viehätti. Koukku oli kenties tytön katseessa, siinä millaisena tyttö näki hänet.

Tyttö sanoi nimekseen Janna, mutta ei kysynyt hänen nimeään.

– Sä oot ihana, tyttö sanoi. – Mahtavaa nähdä poika pukeutuneena muuksi kuin joksikin vitun sutenööriksi.

Poika. Poika. Samalla kun Aurelia tajusi tytön luulevan häntä pojaksi, hän tajusi myös mitä halusi. Hän ei halunnut tyttöjen haluavan häntä tyttönä vaan poikana. Tunne oli pyörryttävä, kammottava, pelottava ja ihana. Onneksi he olivat tanssilattialla, hänen ei tarvinnut sanoa mitään.

He tanssivat hetken, ja Aurelia, nyt kokonaan Michael, näytti kaikki taitonsa. Hän osasi katsella tyttöä niin kuin Michael katseli Naomi Campbellia In the Closetissa, kohottaa kätensä kuin Michael, tehdä ne pienimmät kutsuvat eleet sormilla, piirtää reitin napansa korkeudelta alaspäin viistosti kämmenellään samalla kun antoi lantionsa pienen moottorin hyristä. Tyttö kehräsi kissanaamionsa takana. Aureliaa, siis Michaelia, huimasi. Tämä toimi. Hän tunsi kiihottuneisuuden tahmeutena suussaan, kielensä takana. He eivät vielä uskaltaneet koskea toisiaan vaikka molemmat tiesivät mihin tämä johtaisi. Hän ei halunnut puhua, sillä hänen tytönäänensä olisi saattanut paljastaa hänet. Lopulta tyttö ehdotti että he menisivät yhdessä maistamaan boolia.

Hän joi nopeasti kokonaisen lasillisen. Tyttö joi myös, ja he katselivat hetken väentungosta, yrittivät sanoa toisilleen jotain musiikinjytkeen yli.

Lopulta tyttö huusi hänen korvaansa:

– Mennäänkö jonnekin missä voidaan jutella?

Hän nyökkäsi ja hänen koko hermojärjestelmänsä uutti hänet piripintaan malttamattomuutta.

He kiipesivät puuportaat yläkertaan, tyttö edellä, hän perässä, ja avasivat oven joka näytti johtavan jo kotoa muuttaneen isoveljen huoneeseen: nurkassa käsipainot, seinillä hapertuneita elokuvajulisteita, kirjoituspöydällä vanhoja lukion matematiikan kirjoja ja muinaista kumitusroskaa. Sänky oli kapea jalallinen runkopatja, päiväpeitto oli yönsininen. Tyttö kävi istumaan sängylle, oli yhtäkkiä ujo ja kaino.

Hän istui tytön viereen – niin, kuka hän tarkalleen ottaen nyt oli, hän ei tiennyt sitä itsekään, hän oli katseen voimalla uudeksi luotu – ja kosketti kevyesti tytön verkkosukan verhoamaa reittä, jonka lyhyt hame paljasti.

Hänen kätensä, joka toisenlaisessa valaistuksessa olisi saattanut paljastaa hänet, kulki kuin itsestään ylöspäin tytön reittä, ja sitten he jo suutelivat, pehmeää, liukasta, vadelmanmakuista. Tyttö äännähti tahattomasti, ääni oli pelkkä tavu, joka muissa yhteyksissä olisi ollut hajamielinen hmm, mutta nyt, tässä, liukkauden ja pehmeyden keskellä kertoi kaiken mitä hän halusi tietää.

Hän työnsi tytön hellästi mutta määrätietoisesti sängylle, asettui tämän päälle hajareisin.

Hän kumartui tytön puoleen, vei kasvonsa aivan tämän kasvojen lähelle, hengitti siinä kunnes hänen hengityksensä oli tavoittanut tytön hengityksen rytmin. Sitten hän suuteli tyttöä taas. Halu jota hän tunsi ei ollut hänen haluaan, teot joita hän teki, tapa jolla hän avasi tytön hameen vetoketjun ja veti hameen alas, oli tämän pojan halua, pojan joka hänessä asui.

Tyttö sanoi älä lopeta, älä lopeta kiltti, ja niin hän veti alas tytön sukkahousut, pikkuhousut, ja maistoi tyttöä ensin kielensä kärjellä ja sitten huulillaan. Tyttö voihkaisi, ja sillä sekunnilla, sen sekunnin sisällä, voihkaisun kokoisen hetken ajan, hän olisi voinut vannoa että tunsi miten hänen peniksensä kovettui hänen farkkujensa sisällä. Sen sekunnin ajan hän oli poika jolla oli pojan ruumis ja pojan halut, pojan tulevaisuus miehenä, aivan eri tulevaisuus kuin tytöllä jonka nimi oli Aurelia.

Tyttö voihki, hän tiesi mitä teki vaikkei tiennyt, ei, kyllä hän tiesi, hän painoi hellästi huulensä tytön vaginan suulle, jäykisti kielensä ja tunsi miten vagina kiristyi sen ympärille. Sitten hän otti tytön klitoriksen huuliensa väliin ja nuoli kunnes tyttö sai kurlaten matalalla äänellä joka järkytti hänen tyttöihin tottumatonta pojanmieltään.

Kotimatkalla hän palasi itsekseen, askel askeleelta, sekunti sekunnilta. Kun hän lähti juhlista, hän ei ollut enää poika, kun hän nousi bussiin hän oli jo tyttö joka oli pukeutunut Michaeliksi, kun bussi lähti liikkeelle, hän oli tyttö mustissa pillifarkuissa, ja Hanasaaren sillalla hän oli jo Aurelia. Hän tunsi selittämätöntä alakuloa, jonka luonteen tajusi vasta vuosia myöhemmin: jos on hetken nähnyt kokonaisen elämän toisen ihmisen silmin, jos on tuntenut toisen ihmisen tunteita, toivonut hänen toiveitaan ja elänyt hänen halujaan, ja sitten päästää hänestä irti, tuntuu kuin taivaankansi sulkeutuisi jossakin korkealla ja itse jäisi yksin alas, oman olemisensa kattilaan. Horisontti hiljenee, iho palaa kohdalleen, oma nimi ottaa paikkansa kielen kärjellä, Aurelia, Aurelia, miten latteaa, tavallista, todellista, pelkkää.

Silti Aurelia ei epäillyt hetkeäkään. Hän oli tuntenut sen, aivan varmasti. Niiden sekuntien ajan voihkaisujen avaruudessa: Hän oli ollut poika.

Mutta miksi? Miten? Kuinka? Tapahtuiko tätä muillekin tytöille? Olivatko kaikki tempaistavissa näin helposti ulos itsestään vai vain hän, Aurelia? Jos tämä oli vain hänen ominaisuutensa, oliko se jonkinlaista hulluutta, vamma josta hänen pitäisi kertoa jollekulle aikuiselle ennen kuin hän menettäisi otteen itsestään kokonaan? Entä jos tämä oli alku jollekin tuhoisalle, jonka päätepiste sijaitsi suljetussa valkoisessa huoneessa? Ei. Aurelia ei suostunut uskomaan siihen. Äskeinen poikaolo, äskeinen tunne vieraasta oli ollut liian hyvää, liian lempeää ja ihanaa ollakseen hulluutta.

Bussi kaarsi Kamppiin ja sylkäisi Aurelian ulos kylmään yöhön. Hän käveli tutun matkan Töölöön, avasi kotitalonsa painavan oven, nousi raput neljänteen kerrokseen, kiersi avainta lukossa, astui kotiinsa jossa äiti nukkui suljetun oven takana tietämättä Aureliasta mitään, tietämättä kuka Aurelia oikeastaan oli. Aurelia oli tyttö jolla oli riemukas salaisuus, poikatunne josta oli avautunut pojanelämä, pojanavaruus.

## 5

Yhtä kauan kuin sinä vaikenet, minun on kerrottava. Minun on kerrottava asiat alusta asti, edes itselleni, jotta myöhemmin tehdyt virheet voisi käsittää.

Eilen illalla Seija tuli minun luokseni. Me söimme savulohipastaa ja joimme viiniä. Kerroin kaiken, ja me muistimme kaiken, lause lauseelta, vuosi vuodelta. Seija on ihmeellisellä tavalla sama kuin silloin kun me ystävystyimme ja päätimme että kaikki mitä kesä tarjoaisi meille olisi kaunista ja uskomatonta.

Minä rakastan häntä. Olenko käyttäytynyt sen mukaan? Pitkät ystävyydet muistuttavat pitkiä rakkauksia: toiselle on pakko antaa anteeksi pimeitä kohtia, katveikkoja, sillä aika ajoin on vain valittava läheisyys selän kääntämisen sijaan, sanottava itselleen: koska hän ei osaa muuttua, minun on annettava tämä hänelle anteeksi. Seija on eittämättä käynyt mielessään tämän sisäisen kamppailun.

Näen Seijan katseesta aika ajoin, että hän on joutunut asettamaan ystävyyden eettisten periaatteidensa edelle. Näen sen tavasta jolla hän hymyilee kun puhun rehellisyydestä tai kasvatuksellisista kysymyksistä, kun puhun suoraselkäisyydestä. Hän räpyttelee silmiään, kääntää päänsä ja sanoo kiireesti jotain arkipäiväistä.

Tunnen niinä hetkinä itseni kovin pieneksi ja epäonnistuneeksi. Sitten kääriydyn ajatukseen joka vapauttaa minut: Seijalla ei ole kokemusta siitä millaista on kantaa vastuuta toisesta ihmisestä. He yrittivät viisi vuotta lasta hänen nuoruudenrakkautensa kanssa. Minä en kysellyt asiasta, me vaikenimme molemmat niin paljosta. Sitten hän erosi ja muutti Brysseliin tekemään kuusitoistatuntisia työpäiviä.

Me emme ole koskaan puhuneet vaikeimmista vuosistamme Seijan kanssa. Nyt, kun ajattelen sitä, se tuntuu käsittämättömältä. Miten me muka voimme olla läheisiä, jos emme ole jakaneet suurimpia kipujamme? Mutta niin ystävät tekevät. He puhuvat huomisista mieluummin kuin eilisistä. Outo läpäisemätön kalvo erottaa heidät nuoruudesta. Joskus, iltakävelyllä, ehkä syksyllä, kun taivas on kuin hiillos, puut vielä liekeissä, jompikumpi yrittää lävistää kalvon sopivan hiljaisen hetken koittaessa. Hapuilevia sanoja, kiertoilmaisuja. Sä olit niinä aikoina niin... Kun silloin tapahtui kaikenlaista... Sitä ei tiennyt mitään elämästä ennen kuin. Ja niin edelleen. Mutta vaiteliaisuuden kalvo on tehty tuntemattomasta aineesta. Vaikka menneisyys kalvon takana määrittää heitä ja heidän jokaista päiväänsä, he eivät löydä sanoja silloisille teoilleen, vaikka kuinka yrittävät. He molemmat kantavat kyllä toistensa kipuja, mutta äänettä.

Eilen minä lopulta puhuin. Olin liian neuvoton. Olin liian yksin. Liian epätoivoinen.

Olin nähnyt niin monta kuvaa Facebookissa ja Instagramissa näytelmän harjoituksista, sinusta matkalla harjoituksiin, sinusta kuntosalilla tai uimahallin pukuhuoneessa, kuvia ja lyhyitä viestejä joissa hehkutetaan suuren kertomuksen kehkeytymistä, history in the making. Sen on oltava ironiaa. Olen alkanut seurata sinua Instagramissa, etkä sinä ole estänyt minua. Siitä päättelen, että haluat näyttää minulle että kerrot itse oman tarinasi joka on minusta irrallaan.

Seija katseli tyynesti pöydän toiselta puolen kun minä sana sanalta romahdin. Väitteet, tunnustukset ja kysymykset sekoittuivat toisiinsa. Vuodet hyökyivät esiin kalvon takaa.

Seija tarttui minua kädestä. En kyyneliltäni nähnyt eteeni.

– Aurelia soitti minulle ja kysyi, onko sinulla kaikki hyvin. Siis noin niin kuin ylipäänsä. Pyysin häntä soittamaan sinulle. Sanoin, etten voi olla välittäjänä tässä.

Vavahdin, kun kuulin että olit kysynyt Seijalta minusta. Tajusin myös ensimmäistä kertaa, ettei Seija ole ehkä sittenkään koskaan tuominnut minua mielessään, vaan on ollut aina pelkästään neuvoton.

– En oikein osannut puhua hänen kanssaan. En osannut asetella sanojani niin etten olisi samalla tullut kertoneeksi mistä itse olen vuosien mittaan suostunut vaikenemaan.

Suostunut vaikenemaan. Siinä se oli. Syytös verhottuna itsesyytökseksi.

Olisin halunnut huutaa vasten Seijan kasvoja ettei hänellä ollut aavistustakaan millaista oli vaeltaa lapsen kanssa sokkona kohti tuntematonta ja yrittää yhtä aikaa uskotella että todellisuus rakennetaan uskalluksen ja unien ja haaveiden varaan, rohkeiden kuvitelmien, että mitä uskaliaampi on unelmissaan, sitä onnekkaampi ja ihmeellisempi on tulevaisuus, ja toisaalta muistuttaa, että on olemassa tosiasioita, jyrkkiä ja lyijynraskaita, jotka lyövät ihmisen maanrakoon haukkomaan henkeään, aikuisenkin, kenet tahansa.

Emme syytelleet toisiamme. Sen sijaan söimme suklaamoussea, jota olin tehnyt jälkiruuaksi.

Kun Seija lähti, yritin käydä nukkumaan mutten saanut unta. Ajattelin Theoa. Olin varma: jos hän vain suinkin kykenee, tiedän mitä hän ajattelee. Tiedän mitä hän ajattelee kaiken aikaa ruumiinsa vankilassa.

Niin. Isäsi. Theo. Jotkut lausuvat t:n ja h:n pehmeästi, jotkut jättävät h-kirjaimen lausumatta, jotkut erottelevat t:n ja h:n erillisiksi saarekkeikseen. Kuulin hänen joskus vitsailevan jollekulle siitä miten nimi pitäisi lausua: "'Theo' vai 'Teo', aivan sama, h:lla tai ilman, lausuessaan saa ikään kuin itse päättää onko minussa henkeä vai ei."

Kun ajattelen häntä, en ajattele vain yhtä hahmoa, vaan häntä jokaisena vuotena jona olen hänet tuntenut. Näen hänet aina halutessani poikana, mutta voin myös tarkentaa muistissani siihen hetkeen kun hänestä tuli isä ja jokin olennainen hänessä muuttui. Voin tarkastella häntä kuin hän olisi ihmeellinen monitahokas.

Kyllä, minä rakastan häntä yhä. Ehkä sinä olet aina ajatellut että minä tahdoin pois rakkauden kuluttua loppuun, minähän olin se, joka halusi erota. Mutta se ei ole totta. Rakkauteni ei koskaan ehtynyt.

Tapasimme ensimmäisen kerran yliopiston kahvilassa, pöydässä jossa istui muitakin. Oli syksy 1986. Hän oli viettänyt edellisen lukuvuoden vaihto-opiskelijana ja näytti istuvan kavereitteni seurassa.

Niin kuin aina kaikissa paikoissa joissa opiskelijat kokoontuvat yhteen, kahvitauoilla käytiin vimmaisia keskusteluja suuria sanoja pelkäämättä. Jälkeenpäin ajateltuna on suorastaan hellyttävää, että uusi aikakausi odotti kovin lähellä, vain kolmen vuoden päässä, tai viiden, jos suunnattiin katse itään, mutta kukaan ei osannut ennustaa rautaesiripun romahdusta. Tämä ei tarkoittanut sitä, etteikö visioita hämmästyttävästä tulevaisuudesta olisi kursailematta esitetty.

Kun tapasin Theon ensimmäistä kertaa, pöydässä puhuttiin vapaudesta.

Poika jonka nimen olen unohtanut, Seppo, Esa, jotakin, muistan vain että hän oli yhä puolueuskollinen ja sellaisena 80-luvun puolivälissä katoava luonnonvara, esitti juuri tyypillisen mutta omasta mielestään ainutlaatuisen ajatuksen:

– Ei ole olemassakaan mitään vapautta, ei täydellisenä, ei ennen kuin kansa ottaa sen täysin haltuunsa.

Theo kuunteli hymyillen Esa-Paavo-Pekan julistusta, joka ulottui pian jo puolueeseen, sanoi sitten:

– Koko juttu pitäisi ajatella kokonaan uusiksi. En tiedä vielä miten homma pitää kääntää ympäri, mutta jotain on keksittävä.

– Hah! Et tiedä vielä! Seppo-Paavo-Pekka naurahti.

Muistan millaisen levollisen hyväntuulisuuden vallassa Theo esitti ajatuksensa: Vääryys katoaisi maailmasta, köyhyys lakkaisi. Ihmiset alkaisivat kukoistaa yksilöinä ja yhdessä. Miten, kuinka ja milloin tämä tapahtuisi, todennäköisesti aivan uudella tavalla, jota kukaan ei ollut vielä keksinyt ajatella. Kauneimmat ideat käyvät toteen aina yhtäkkiä, Theo sanoi, niin ettei kukaan huomaa muutosta ennen kuin se on jo meneillään.

– Mitä järkeä on elää ellei usko tulevaisuuden suurenmoisuuteen? hän kysyi virnistäen, enkä ollut aivan varma hänen äänensävystään. Pilailiko hän vai oliko tosissaan?

Kauneimmat ideat. Kauneimmat. Niin hän sanoi. Hän vilkaisi minua, olin vain tyttö samassa pöydässä. Katsoin häntä hetken tiiviisti silmiin, sitten katsoin kelloa ja tajusin olevani myöhässä saksankurssilta. Keskustelu päättyi, kukin rymisteli ylös pöydästä ja lähti taholleen. Muistan pohtineeni, mitä tämä Theo oli tarkoittanut kauneimmilla ideoilla ja missä näkisin hänet uudestaan, näkisinkö, ja jos en, olisiko sillä väliä, ehkä ei.

Sitten tulivat syksyn kolmannet tai neljännet juhlat, jatkot jonkun luona Töölössä. Oli jo syyskuun loppupuoli, öisin pakkasta, aamuisin kipeän kirkasta, oli jo jotain puhuttavaa, se luennoitsija on ääliö ja panee fuksityttöjä, oli aikaa avata ikkuna, kääriä tupakka, kiivetä ikkunalaudalle ja lausua tärkeitä tai turhanpäiväisiä sanoja.

Sellaisissa juhlissa meillä oli ensimmäinen yhteinen keskustelumme. Kysyin Theolta Itä-Berliinistä, olin kuullut että hän oli viettänyt vaihto-opiskelijavuotensa siellä. Savolaisena Itä-Berliini tuntui minulle yhtä kuvitteelliselta kuin Abu Dhabi tai New York. Theo hymyili, kertoi että hänen vanhempansa olivat toivoneet hänen hakevan Fulbright-stipendiä Yhdysvaltoihin, mutta hän oli huvin vuoksi laittanut paperit myös Humboldtiin ja tullut hyväksytyksi. Hän huitaisi kädellään ilmaa ikään kuin vähätelläkseen kokemuksiaan. Hain sinne siksi, että isä vihasi koko ajatusta, hän sanoi nauraen. Sitten hän lisäsi: Joidenkuiden pitää keksiä eriskummallinen kapina jos selkeää tapaa ei ole näköpiirissä. Olisin tietenkin voinut alkaa punkkariksi, mutta punk on tuntunut aina minusta niin falskilta. Kaikki se liioiteltu säpinä tämän kaupungin niin helvetin hiljaisilla kaduilla, en tiedä, minulle se on ikävystyttävää pelleilyä, hän sanoi vaikka näytti siltä ettei ollut elämässään ollut koskaan ikävystynyt, vaan aina utelias.

Siinä, ikkunalaudalla, minä näin Theon ensimmäistä kertaa kunnolla. Panin merkille että hänellä oli hyvin kauniit ruskeat silmät joissa tanssi oransseja pisteitä. Ripset olivat niin tuuheat, että näytti kuin hänellä olisi ollut silmämeikkiä. Hänen hiuksensa olivat vaaleammat kuin silmät antoivat olettaa. Farkut ja teepaita, ei sukkia. Kuka hullu kulkee ilman sukkia syyskuussa, ajattelin.

Hän nojasi päätään seinään – asento jossa aina myöhemmin kuvittelin hänet jos kaipasin häntä ja halusin muistaa hänet kohta kohdalta – aivan kuin elämän kokonaiskuva olisi yhtäkkiä valjennut hänelle yksityisenä näkynä ja hänen olisi pitänyt hiukan hengitellä sen kipeyden ja kauneuden edessä.

En muista mistä puhuimme seuraavaksi, mutta muistan että olin varmuuden vuoksi puheissani vihainen: noihin aikoihin vihasin hiukan kaikkea, sillä ajattelin, että viha on kriittisyyden ja kriittisyys älykkyyden korkein muoto. Theo kohotti kulmaansa – vain yhtä, vasenta, tapa jota rakastin silloin ja rakastan yhä – tupakansavun käheyttämille lauseilleni. Hän ei vihannut mitään muuta kuin välinpitämättömyyttä ja älyllistä laiskuutta. Viha on ajanhukkaa, hän sanoi. Vihaajalta on vaadittava perusteluita. On osoitettava vihaajan ensimmäisen argumentin tyhjyys, hän sanoi. Kuvittele sitä, kun jokaiselle argumentille on vaadittu ja saatu perustelut ja väärät on hylätty. Kuvittele sitä, ei idiotismia millään yhteiskuntatasolla. Silkkaa ajattelua alusta loppuun. Minä katsoin hänen huuliaan, hampaitaan. Vaaleanpunaiset, valkoiset. Katosin hetkeksi niihin. Sitten heräsin, sain terävyyteni takaisin:

– Ja sinä olisit sen yhteiskunnan filosofikuningas.

Hän hymähti, yhtäkkiä ujona. Ehkä hän oli nähnyt minun katseeni paljauden.

– Suosisin mieluusti naisia johdossa, hän sanoi katsoen ulos ikkunasta, käänsi sitten katseensa minuun.

Hullunrohkeana, kiihkeänä, lempeänä hän sanoi:

– Johdossa olisi älykäs nainen.

En tiennyt tarkoittiko hän minua, mutta halusin uskoa niin. Häkellyin, niin kuin jotkut kun heitä kutsutaan kauniiksi. Olin jo silloin tyttö joka piti enemmän siitä että minua sanottiin älykkääksi.

Peitin mielihyvän ironiseen piikkiin:

– Ja sinä seuraisit sitä filosofinaista argumentaatiopolkua pitkin sen naisen makuuhuoneeseen.

– Minä seuraan mielelläni jokaista älykästä naista argumentaatiopolulla.

– Joka johtaa makuuhuoneeseen?

– Kohtaaminen ei vaadi makuuhuonetta.

Hän kohotti taas kulmaansa, yhtä. Ehkä rakastuin juuri sillä hetkellä. Myöhemmin kun ajattelin asiaa, tajusin, että kun istuuduimme ikkunalaudalle, en vielä rakastanut, ja kun nousimme ja suljimme ikkunan, palasimme keittiön ovelle, katselimme hiukan hämillämme olohuoneeseen aivan niin kuin pelkäisimme jonkun nähneen meidät ja etsimme muita, jotakuta, edes yhtä sammaltavaa opiskelukaveria joka rikkoisi kohtauksen tiheyden, minä jo rakastin.

Oivalsin tämän vasta vuosien päästä, jonakin hyvin erilaisena hetkenä, lyijynraskaana.

Siinä, ikkunalaudalla, eläessäni oman elämäni ratkaisunhetkiä, minä kuitenkin olin täysin tietämätön käänteestä. Vedin savua henkeen ja aloin yskiä. Hän katsoi kamppailuani huvittuneena.

Kun tokenin, hän sanoi tyynesti:

– Minulla on tiedätkö sellainen olo että me mennään vielä joskus naimisiin.

– Anteeksi mitä?

– Minulla on sellainen olo. Meistä tulee pari.

– Tuo on tavallaan törkeintä mitä minulle on sanottu. Eihän me edes tunneta toisiamme, sanoin äimistyneenä.

– Ei heti, hän sanoi, eikä katsonut minua vaan ovelle.

Talletin mieleeni hänen sivuprofiilinsa.

– Me kokeillaan ensin kaikkia muita. Melkein kaikkia. Ja sitten me rakastutaan ja mennään naimisiin ja saadaan kaksi lasta.

Hän nosti kätensä ilmaan ja teki eleen kuin olisi kehystänyt mielessään väikkyvän valokuvan. Edelleen hän nojasi päätään seinään, utoopikko vailla vertaa. Prinssi. Haaveilija joka ei ollut kohdannut vielä tappioita ja joka siksi osasi odottaa elämältä pelkkiä huimia onnistumisia, yksi toisensa jälkeen.

– On sinulla pokkaa. Siitä sitten vain panemaan.

– Jostakin pitää aloittaa.

Vilkaisin rannekelloa jota minulla ei ollut, enemmän siksi että halusin peittää närkästyksensekaisen hyvilläänoloni kuin siksi että olisin välttämättä halunnut tietää kellonajan.

– Ok, sanoin kyllästyneesti. Olin teinityttöjen kirjoittamattomia sääntöjä seuraten oppinut esittämään nuivaa tilanteissa jotka saivat sydämeni mellastamaan. – Nyt kun meillä on tämä naimasopimus, minusta tuntuu että illan tähtihetki on koettu. Taidanpa siis lähteä kotiin.

Ja me laskeuduimme ikkunalaudalta. Ja me suljimme ikkunan. Ja me menimme olohuoneen ovelle. Ja me löysimme tyhjän huoneen. Ja me olimme hämmentyneitä, niin pakahduksissa lausutuista asioista että meitä melkein pitkästytti kaiken itsestäänselvyys. Kaikki oli sanottu ja luvattu, sovittu, ensimmäisen yhteisen keskustelun aikana! Kaikki oli selvää!

Mutta vielä oli juhlia juhlittavana. Viiniä juotavana. Oli vielä niin paljon muiden ihmisten hymyjä, toisia nimiä meidän välissämme, että ei ollut meidän aikamme.

Seuraavalla viikolla kuulin Seijalta, joka vielä tuolloin oli pelkkä puolituttu kurssikaveri eikä ystävä, että tämä yksi Theo jonka kanssa olin jutellut keittiössä pitkään oli kotiinlähtöni jälkeen suudellut Päiviä mutta lähtenyt Annen kanssa. Olimme tupakalla Senaatintorin laidalla, luennon tauolla. Siristin silmiäni auringossa. Oli kirkasta. Etäältä kuului raitiovaunun kolina. Oli vain vähän huolehdittavaa, jos ollenkaan.

Alussa, ja ehkä myöhemminkin, rakkaus oli meille kilpailu.

Oudon oikun vuoksi me kilpailimme siitä, kumpi onnistui olemaan välinpitämättömämpi toista kohtaan. Theo voitti usein. Hän oli mestari esittämään ettei mikään oikeastaan liikuttanut häntä.

Tiesin että Theo oli rakastumassa minuun ellei jo rakastanut. Tiesin sen katseista joita hän joskus loi väkijoukossa, ei niinkään minuun vaan niihin joiden kanssa juttelin. Ne olivat lyhyitä, paljaita välähdyksiä. Niissä eli pelko siitä että minä olin hylännyt meidän yhteisen, ikkunalaudalla tehdyn sopimuksemme. Noina hetkinä olin valmis menemään hänen luokseen, ottamaan häntä kädestä, nojaamaan päätäni häneen, nousemaan varpailleni, suutelemaan häntä ja sanomaan: lopetetaan tämä pelleily, kaikki on niin itsestään selvää, mennään jonnekin missä saamme olla kahden. Suljetaan ovi perässämme, aloitetaan elämä.

Mutta seuraavassa hetkessä hän jo kääntyi puhuttelemaan vieressään seisovaa tyttöä, hymyili, kosketti kädellään kevyesti tytön hartiaa, kumartui tämän puoleen, kuiskasi jotain. Ja nyt oli minun vuoroni epäillä syyskuista aamuyön sopimustamme.

Kuuntele nyt minua. Kerron hänen puutteistaan ja kulmistaan, teen tiliä hänestä aivan kuin olisin itse rakkaudessa puhdas ja oikeaoppinen.

Ei.

Minun on tarkasteltava myös itseäni. Mitkä ovat minun sokeat kohtani? Ehkä Theo osaisi kertoa niistä, tietenkin. Ja sinä.

Määräilevä? Takertuva? Lapsellisen mustasukkainen, omistushaluinen? Ylihuolehtivainen? Kaikki tunteet itselleen omiva, siis eräänlainen tunteiden totalitaristi, niin kuin Theo joskus jossain riidassa vuosia sitten sanoi? Niin, olenko minä ennen muuta sellainen?

Tuona ensimmäisenä vuonna me yhdessä teimme nuo hullut säännöt, kirjoitimme lait välttämättömistä etäisyyksistä, tauoista, pään kääntämisistä, välinpitämättömyyden teeskentelemisestä ja vastaavasti aina yhtä säännönmukaisesta lähentymisestä. Ja minun on myönnettävä, että niin naurettavia kuin nuo lait olivatkin, ne myös tyydyttivät minua jollain tavalla. Kun oli etääntymisen aika, sonnustauduin hällävälisyyteen, ja kun oli taas uuden lähentymisen aika, avasin käsivarteni, päästin tunteen hulvahtamaan ja myönsin että hyöky tuntui niin väkevältä siksi, että ensin oli taivallettava matka kuin autiomaan halki häntä kohti, että se kuului sopimukseemme: olimme molemmat kääntyneet välillä pois toisistamme jotta voisimme taas kääntyä kohti, juosta, häpeämättä, hulluina, kaipaavina, puutteitamme peittelemättä ja mitään anteeksi pyytämättä.

Sellaista oli meidän rakkautemme ja minä rakastin sitä rakkautta yhtä paljon kuin häntä.

Lähentymiset tapahtuivat aina juhlissa, toisten ihmisten silmien alla. Tarvitsimme väkijoukon, juhlien melun, humalaiset aamuyön tunnit, silmäparit jotka joko näkivät tai eivät nähneet, jotka joko katsoivat äimistyneinä tai kääntyivät häveliäinä tai ehkä lainkaan välittämättä pois kun me jälleen kerran rämmimme pullonkorkkien ja lasinsirujen ja huudahdusten ja yleisen älämölön ja puolivillaisten yhteiskunnallisten syväanalyysien läpi toistemme luo ja sanoimme jotain avaukseksi. Hymyssä suin. Jotain, mitä tahansa, tällaista esimerkiksi:

– No niin.

– Niinpä.

– Oletko seurannut monia argumentaatiopolkuja viime aikoina?

– Tarpeeksi monia. Mutta filosofikuningattaren paikka on ja pysyy vapaana.

– Helvetin hyvä homma.

– Miten niin hyvä?

– Koska onhan meillä se sopimus. Pacta sunt servanda ja niin edelleen.

– Olen aina sulanut naisten edessä jotka puhuvat sängyssä latinaa.

– Hyvä sitten ettemme me ole sängyssä. Pysyt kovana. Et sula minnekään ja sitä rataa.

– Voidaanko jo lopettaa tämä nokkelointi ja häipyä täältä?

– Häipyä minne?

– Minne tahansa, pois täältä.

Tällaisista keskusteluista ja niitä seuranneista öistä kaikki alkoi, minun huoneessani Hämeentiellä, Marimekon lakanoissa. Se alkoi huokauksista jotka olivat niin paljaita että olin yhtäkkiä aivan varma. Se alkoi kuiskauksista huokausten jälkeen.

Me menimme aina minun luokseni, joten Theo oli aina se joka lähti.

Se alkoi, vaikka usein maanantaisin – kun olimme suudelleet eteisessä aamukuudelta sunnuntaiaamuna ja lausuneet joko peittelemättömiä tai viitteellisiä rakkaudentunnustuksia ja kun olin leijaillut sunnuntain läpi pieni onnellinen vuoristorata kohdussani – näin hänet sosiologian perusteissa tai ranskan jatkokurssilla ja hän vain nyökkäsi hymyttä tervehdykseksi.

Se alkoi, vaikka jokaisen kliimaksin ja rakkaudentunnustuksen jälkeen meidän piti sietää itse säätämiämme lakien seuraukset.

Olivatko nuo ajat onnellisia?

Kun muistelen tarkkaan, muistan enemmän epätoivoisia ja yksinäisiä päiviä, syyssunnuntaiaamuja joina vain maleksin kaupungilla, menin Kaivopuistoon, kahlasin punaisten vaahteranlehtien kasoissa, kävelin rantaan, annoin tuulen tuivertaa hiukseni takkuun ja odotin ja kaipasin ja odotin ja kaipasin. Muistan päiviä joina norkoilin yliopistolla tuntikaupalla vain nähdäkseni hänestä vilauksen – joskus näinkin, jonkun muun kanssa, tytön jonka hartioiden ympärille hän kietoi käsivartensa ennen kuin he hävisivät kulman taakse ja minä menin yksin Avikaisen leipomoon, ostin perunapiirakoita ja mehua, menin puistoon, istuin penkille pultsarin viereen, söin piirakat, nuolin rasvaa sormenpäistäni. Toisinaan päivystin Vanhan kuppilassa kunnes Theo saapui paikalle ja tilasi kahvikupillisen, sanoi morjens huomatessaan minut, veti ääliömäisesti kaksi sormea otsalleen niin kuin olisin ollut armeijakaveri, meni toiseen pöytään, jossa häntä tervehdittiin retein elein.

Välillä lähdin kuin kokeeksi juhlista jonkun toisen matkaan, jonkun joka oli aivan hyvä mutta väärä siksi ettei hän ollut Theo. Kävin heidän kanssaan elokuvissa, join olutta baarissa samasta tuopista, suutelin, kävelin käsi kädessä, esitin paria viikon tai kaksi, vaikka koko ajan mielessäni jyskytti toinen nimi.

Minulla oli olo että tulevaisuus olisi maa johon saapuisimme, pian, vaikeuksien jälkeen, pölyisinä, matkasta rasittuneina mutta terveinä ja rakkautta ja luottamusta täynnä.

Vielä oli aikaa odottaa. Vielä oli aikaa epätäydellisyydelle, typerille päähänpinttymille, välinpitämättömyydelle, päänkääntämisille. Kuka suuteli ketä, kuka jäi kenen kanssa tuopille mutta menikin tämän kotiin. Vielä oli aikaa ajatella, että elämä alkaisi myöhemmin kun saapuu jonnekin, sinne, perille, yhdessä.

Nyt ajattelen, että se mitä tunsin tuona vuonna oli onnea nimenomaan kaiken sen valossa, mitä siitä seurasi. Koko tuo ensimmäinen syksy ja sitä seuraava kevät olivat viaton alkusoitto niille vuosille joina meidän onnemme oli painava ja täysi. Täyteyttä kesti viisi vuotta, vuodesta 1987 aina vuoteen 1992.

## 6

Aurelia juoksee joka aamu kaksi kertaa Töölönlahden ympäri, karistaa kannoiltaan huolet ja pelot. Niin nytkin. Tänään koko työryhmä on koolla ensimmäistä kertaa.

Ennen juoksulenkkiä Aureliaa jännitti niin että hän vapisi. Nyt hänen on hyvä olla. Hän on kokonainen ja ehjä. Vaimeat endorfiiniraketit singahtelevat hänen ihonsa alla, hän voi miltei tuntea miten välittäjäaineet saavat jonkin häilyvän hänessä kohdalleen. Entä jos kaikki on kemiaa? Niin kuin onkin. Mutta entä jos kaikki on kemiaa niin periaatteellisesti ettei muista totuuksista ole mieltä puhua? Ajatus on sekä lohdullinen että häiritsevä. Rakkaus: dopamiinimyrsky. Viha: adrenaliinimyrsky. Onnellisuus: säännöllisesti toistuva maltillinen endorfiini-ilotulitus.

Aurelia muistaa nähneensä dokumentin iranilaisista nuorista jotka käyttävät huumeita siksi, että se on ainoa ulottuvilla oleva tapa paeta kontrollia: "Päätäni ne eivät voi vahtia", sanoi yksi.

Miten pökerryttävä ajatus, ja samalla tuhoisa: pako omien aivojensa syvimpiin kerroksiin. Samassa Aurelia muistaa isän ja isän vankilan. Ei sittenkään. Se välittäjäaineista. Se endorfiinivallankumouksesta. VMP ja hohhoijaa, Aurelia ei jaksaisi ajatella ajatuksiaan. Hän haluaa vain elää ja aistia tämän kaiken.

On kirkas aamupäivä sateisen aamun jälkeen. On koira joka nostaa koipeaan puuta vasten ja jossain lähistöllä kikattava lapsi. On mies joka pyöräilee ohi pyykkipojat puvunhousujensa lahkeissa ja junat jotka kirskuvat raiteillaan. On aamu, ja kahvikoneet rahisevat ja sihisevät kaikkialla – kemiaa tämäkin, kofeiinivaje, mutta vähät siitä – eikä juuri tänä aamuna hyvänolontunteeseen tarvita muuta.

Kaikki järjestyy, Aurelia ajattelee. Ehkäpä hänen ja muidenkin kertakaikkisesti vain käy hyvin.

Puolen tunnin kuluttua he istuvat näyttämöllä ja ohjaaja hengähtää syvään ennen kuin aloittaa. Kun Aurelia katselee ohjaajaa, hän sanoo mielessään Joachim, Joachim, Joachim, ja hänet valtaa tunne kuin hänet olisi kutsuttu käymään peremmälle, sovittamaan omia kipujaan ohjaajan kipuja vasten. Kyllä ne sopivat. Aurelia ei vain tiedä miksi.

– No niin, ohjaaja sanoo ja sipaisee hiuksiaan. – Nyt siis, tuota.

Koko työryhmä on paikalla ensimmäistä kertaa pukusuunnittelijaa ja maskeeraajaa myöten. Avustavat näyttelijät istuvat lavalla huolimattomassa puolikaaressa, kuka polviinsa nojaillen, kuka aitajuoksijan asennossa. Vakituiset ottavat rennommin. He ovat olleet näissä tilanteissa niin monta kertaa että mikään ei hämmästytä heitä. Ohjaaja voisi vaikka riisua vaatteensa ja alkaa imitoida helikopteria peniksellään ja silloinkin veteraanit säilyttäisivät tyyneytensä.

Ohjaaja on valinnut Teklan ja Aurelian lisäksi rooleihin kolme muuta.

Ville, jonka uran nousukiito on viime vuosina ollut hämmästyttävää ja jonka leukaperät voi nähdä miltei jokaisessa uutuuselokuvassa ja monessa mainoksessa, näplää nurkassa puhelintaan. Ville myöntyi tähän rooliin epäilemättä siksi, että saisi takaisin teatterikouluaikojensa intellektuellin leiman. Piritta, joka on kuin viisikymmentäviisivuotias versio Aureliasta – paljon viisaampi tosin, yhä hyvin kaunis, tanssijavartaloinen, käsittämättömän taitava, nerokas suorastaan, mutta ehtymättömän epävarma niin kuin joskus mestarilliset taiteilijat ovat – venyttelee balettitangolla jonka joku on jättänyt lavalle. Aslak mittailee katseellaan ohjaajaa ja näyttää jo valmiiksi kapinoivan, vaikkei ohjaaja ole sanonut vielä mitään. Hän arveluttaa Aureliaa näistä kolmesta eniten. Äkkipikainen eläkeiän kauan sitten ylittänyt Aslak, joka juomatavoistaan huolimatta on hyvässä kunnossa kuin olympiaurheilija. Aslak, joka käveli ovet paukkuen ulos viime vuonna Macbethista ja jonka aatteellinen itsepäisyys on aiheuttanut suuria kärhämiä nuorempien kollegoiden kanssa. Aslakin edessä kriitikot muuttuvat usein kyyhkysiksi, joille Aslak voi jaella teatteritaiteellisia oivalluksiaan kuin leivänmurusia. Aslak osaa kyllä käyttää sydänvertaan luonnostellessaan roolihahmonsa, mutta useimmiten hän ei jostain syystä halua tehdä niin. Aslakin ajatukset teatterin ja yhteiskunnan vuoropuhelusta ovat hänen itsensä mielestä kaikkein parhaiten läpi ajateltuja, mutta vain harvoin, jos koskaan, ne pääsevät esille tässä ahtaassa laitoksessa nimeltä Kansallisteatteri.

Kun Aurelia katsoo Aslakia, hän ajautuu ajattelemaan isää. Jospa vain heräisin huomenna, Aslak tuntuu ajattelevan, ja kaikki ääliöt olisivat kadonneet maapallolta, kaikenlaiset värkkääjät ja tylsimykset ja naiivit runkkarit ja irvileuat ja paskanpuhujat. Jospa vain. Näin Aslak ajattelee, ja Aurelia tietää, että aika ajoin myös isä on ajatellut näin.

Ajatus isästä saa suruvaipat lepattamaan Aurelian silmien takana, niin että hänen on räpyteltävä hetki. Tänään hän menee harjoitusten jälkeen sairaalaan. Hän lupaa itselleen ja isälle: tänään.

Ohjaaja pyytää heidät kaikki istumaan lattialle.

Hän esittelee lavastajan, puvustajan, maskeeraajan sekä video-, ääni- ja valoihmiset. Aurelia tuntee tietenkin heidät kaikki: he ovat tehneet töitä yhdessä viime vuonna, istuneet loputtomia iltoja Kaislassa. Avustavat näyttelijät saavat sanoa nimensä. Muutamia heistä Aurelia ei ole koskaan tavannut. Aurelia näkee heidän katseestaan että he tuntevat hänet.

Lavastaja on iätön heppuli, jonka nimi on tiettävästi Raimo mutta jota kukaan ei sano muuksi kuin lavastajaksi. Lavastaja on raahustanut tämän talon käytävillä tuhat vuotta. Aina samat terveyssandaalit, nenänvartta pitkin valuvat silmälasit, myhäily ja hyräily, ja, jos hoksaa kysyä, viisisataakolmekymmentä anekdoottia teatterin historiasta ja saman verran erikoisia assosiaatioita siitä miten todellisuus voidaan illuusiota apuna käyttäen esittää todempana kuin todellisuus itse. Toisinaan, kun Aurelia juttelee niitä näitä lavastajan kanssa oluttuopin äärellä, hän saa näkymän siihen aikaan kun lavastaja oli lapsi ja ajoi Linnanmäellä vuoristoradassa niin monta kertaa että oksensi. Lavastajan työtapa on yksinkertainen, joskin teatterin vaatiman ryhmätyön kannalta haastava. Hän vain kuuntelee. Viikkokausien ajan hän näyttää harjoituksissa hajamieliseltä, poissaolevalta, niin että joku uusista saattaa epäillä häntä seniiliksi. Kunnes yhtenä päivänä, kahdenkymmenen myhäily- ja päänrapsutteluharjoituksen jälkeen hän toimittaa työryhmän eteen pienoismallin näyttämökuvasta, ja kaikki ovat kuin lekalla lyötyjä: tässä!

– No niin no niin, ohjaaja sanoo taas. – Elikkä, ohjaaja sanoo painokkaasti, itseironisesti.

Aurelia on salaa ylpeä ohjaajasta: Hyvä! Itseironiaa! Kelpo aloitus! Ohjaaja aloittaa näyttämällä työryhmälle samat valokuvat kuin aiemmin Aurelialle. Aurelia vilkuilee vaivihkaa muita. Herääkö kenessäkään tunne, assosiaatio, oivallus?

Kukaan ei näytä liikuttuvan. Kaikki vain katselevat vuoroin Erichiä, Sebastiania, Marieta, Dieteriä ja lopulta Friedaa, Friedaa, Friedaa. Ohjaaja käyttää pitkän puheenvuoron esitelläkseen käsityksiään metaforisuudesta. Iho voi olla muuri, teippi joka vedetään näyttämön poikki voi olla muuri. Muurin mahdollisuutta on pidettävä auki jokaisella tasolla, jokainen pinta voi kääriä sisäänsä totaliteetin.

Tekla nojautuu Aurelian kylkeen ja tuhahtaa hiljaa: Muurisulkeiset, ja lisää lempeimmällä äänellään, hitaasti: V-M-P. Tekla ei halua asettua näyttämölle muurin asemaan pitkin pituuttaan ja antaa muiden näyttelijöiden leipoa itseään. Ohjaaja näyttää kuulevan Teklan sanat mutta ei välitä; hän tietää että Tekla on ironian ja parodian ystävä. Ohjaaja jatkaa tyynesti luentoaan ikipehmeällä baritonillaan.

– Eli ajattelemme ensiksi toistemme välistä etäisyyttä, kokeilemme ihon rajapintaa.

Aurelia ei näe Teklan katsetta, mutta tietää että tämä pyörittelee silmiään. Tekla kuiskaa:

– Vittu mieluummin vaikka esitän cancania madonnarintaliiveissä ja bonoaurinkolaseissa vanerilaatikon päällä ja huudan Freiheit, Freiheit, Freiheit, kun tutkin näitä käsitteitä.

Ohjaaja jatkaa häpeilemättä:

– Näyttämö on vaihtoehtoisten historioiden paikka. Kaikki on liikkeessä. Pääosan esittäjää ei lukita yhteen tiettyyn kantavertauskuvaan.

Ohjaaja pitää pienen tauon ja sanoo sitten painokkaasti:

– Haluaisin, että me ikään kuin laskisimme liikkeelle ennakkokäsityksen vapaudesta, vaikka stereotyyppisenkin. Päästäisimme sen pakoon ja katsoisimme, millaisiin esteisiin se mahdollisesti törmää, jos mihinkään. Näistä törmäyskohdista me löydämme sen mitä haluamme sanoa muurista.

– O ja K, Tekla sanoo huokaisun läpi.

Lavastaja puuttuu nyt ohjaajan puheeseen, kysyy leppoisasti:

– Tilaanko muuten sitä sementtiä? Ihan noin niin kuin faktana että itse kulissihan painaa sitten helposti norsun verran, jos oikeaa sementtiä käytetään. Vai mennäänkö tämä muurihomma pelkästään valoilla ja näillä ihon rajapintajutuilla? Lisäksi sanon jo nyt, että jos piikkilankaa pitää tilata, se kannattaa hoitaa melko heti. Se on yllättävän haluttua tavaraa.

– Ei päätetä sitä vielä, ohjaaja sanoo. – Pidetään homma auki nyt jonkin aikaa, täysin auki.

Aslak yskähtää miehekkäästi ja kysyy, eikö kaikki viime aikojen uutisissa suorastaan huuda tulla osaksi näytelmää. Hän antaa äänensä kumista, liikuttuu omasta liikuttumisestaan niin kuin taitavin populisti.

Ohjaaja katsoo Aslakia pitkään, sanoo sitten ääni värähtämättä, tyynesti, miltei lakonisesti:

– Fiktio on meidän eettinen kannanottomme todellisuuden mielettömyyteen.

Ohjaajan maltillinen torjunta tekee Aslakista yhtäkkiä klovnin. Hän menettää agitaattorinotteensa, tuijottaa ohjaajaa jurona kuin yläasteikäinen.

Tekla huokaisee Aurelian vieressä. Kiista näiden kahden välille on julistettu, ja Tekla antaa huokauksensa kertoa, että asetelma pitkästyttää häntä.

Piritta vilkaisee ensin ohjaajaa ja kääntää katseensa sitten Aslakiin, ikään kuin miettisi kumman puolelle asettuisi. Avustavat näyttelijät alkavat hiukan vääntelehtiä, näyttävät pohtivan onko heidän otettava kantaa asiaan. Ville selailee puhelintaan niin kuin koko hanke ei koskisi häntä alkuunkaan. Aurelia miettii miten Ville on voinut valmistua teatterikoulusta vaikkei ole koskaan irrottautunut lapsuudenperheessä hänelle langenneesta roolista: vetäytymisestä riitatilanteessa, aivan kuin konflikti edustaisi kyllästyttävintä tapaa olla ihminen ja jurottaminen olisi paras argumentti sitä vastaan. Ehkä kaikki ihmiset ovat sellaisia, riippumatta vuosikausien itsetutkiskelusta tai taiteellisesta tarkkanäköisyydestä: tietyissä tilanteissa he löytävät vain yhdenlaisen tavan olla. Pilkallisuus ja välinpitämättömyys tuntuvat olevan Villen kaksi perusmielentilaa. Aurelia ei voi olla ajattelematta Villeä kymmenvuotiaana joka yhden syksyn aikana muuttui luokan johtohahmoksi tajuttuaan ironian ja sarkasmin ehtymättömät mahdollisuudet. Aurelialla on yhtäkkiä edessään Villen tarina, ja hän kuluttaa muutaman sekunnin haaveilemalla Villelle jonkinlaisen vavahduttavan elämänmullistuksen, jonka seurauksena Ville voisi asettua taas yhtä alttiiksi elämälle kuin oli ensimmäisenä koulupäivänään päässään upouusi Mighty Ducks -lippalakki.

Ohjaaja kääntyy ja hieraisee muutaman kerran päkiällään lattiaa kävellessään lavan poikki. Aurelia tallentaa mieleensä kaikki pienet asiat ohjaajassa, pohdintaan kumartuneen ryhdin, kädet farkkujen taskuissa, teepaidan paljastamat ojentajalihakset, niiden terävän kulman käsivarsissa, mustat hiuskiehkurat jotka olivat valahtaneet ohimon yli. Joachim, Aurelia sanoo mielessään ja tietää että sen sanominen, edes ajatuksissa, paiskaa hänet lempeästi mutta vääjäämättömästi aivan toisenlaiseen hetteikköön kuin tämä, limakalvojen rajapinnalle, huokauksien, tahattomien äännähdysten.

Silti: Joachim, Joachim.

Ja tuon nimen mukana toinen nimi, tyttö, joka ylivalottuneissa kuvissa katsoi suoraan Aureliaan: Frieda, Frieda, Frieda.

On outoa miten Friedaa on mahdotonta karistaa kannoiltaan kun kerran on saanut tästä välähdyksen. On outoa, miten ohjaajasta, tämän kaikista eleistä, olemuksesta joka kantaa miehen koko historiaa, väistämättä seuraa Frieda. Frieda kuin haava muistissa, Frieda ja Balatonjärvi, jotakin, mitä?

Mitä?

Nyt kepeyttä. Nyt hattaraa, jäätelöä, kikatusta, aloitettuja mutta kesken jääviä lauseita mut mä olin että, ja se oli että, ja mä siihen että, nyt lörpöttelyä, nyt surkeaa taidepuhetta, pöydälle läikkyvää maitokahvia, juoruja, naurua, jotain muuta kuin nämä elämän suuret teemat. Nyt kahvia joka muuttuu jonkun ehdotuksesta olueksi joka muuttuu jonkun ehdotuksesta jaloviinaksi joka muuttuu tanssiksi joka muuttuu ranskalaisiksi kaikilla mausteilla aamulla kello neljä.

Aurelia ei sittenkään jaksa mennä harjoitusten jälkeen sairaalaan katsomaan isää. Hän haluaa unohtua Teklan kanssa kahvilanpöytään, juoruta siitä kuka sai roolin ja kuka ei, hän haluaa sanoa tuhat kertaa kovaan ääneen VMP ja hän haluaa että se sanotaan hänelle. Hän haluaa hakata pöytää kämmenillään ilman syytä. Hän haluaa kertoa ohjaajasta valikoituja asioita, hän haluaa että Sara ja Niklaskin tulevat, hän haluaa kertoa millainen prinssi ja kusipää ohjaaja on, miltei varmasti, tiettävästi, huhupuheiden perusteella, mutta kumpaa enemmän? Hän haluaa että hänen ystävänsä sanovat sen hänelle: no niin, no niin, tämä tyyppihän on täynnä tiedätte kyllä mitä. Ja tämän lisäksi hän haluaa kertoa vähintään Saralle ohjaajasta toisia asioita, pieniä Joachim-häivähdyksiä. Kenties hän haluaa kertoa tämän myös Teklalle, vaikka se on riskialtista, onhan Tekla mukana produktiossa, mutta ei Niklakselle, sillä hänellä on olo että Niklas saattaisi loukkaantua.

Aurelia soittaa Saralle kun he kävelevät Teklan kanssa poispäin teatterilta ja miettivät minne mennä. Sara voi tulla, hyvä. Sen sijaan Niklas ei pääse, Niklas osoittaa taas mieltään syystä jota ei suostu Aurelialle kertomaan, olkoon sitten niin.

Hetken aikaa heidän takanaan kävelee meluava poikaporukka. Tekla katsahtaa Aureliaa viekkaana. Teklalla on pitkäkestoinen projekti, yritys tavoittaa täydellisen uskottava nuoren pojan puhetyyli. Aina kun sopivia esimerkkejä ilmaantuu lähietäisyydelle, Tekla kuuntelee tarkkaan. Pojat lausuvat melkoisen monta vittua ja saatanaa, viisi kertaa jumalauta jätkä, ja kohtalaisen paljon räppärin nuotilla artikuloitua yhteiskuntakritiikkiä.

Aurelia ei käänny katsomaan minkä näköisiä pojat ovat. Teklakaan ei käänny, hymyilee vain hänen vieressään. He eivät tiedä, haluaisivatko silittää näiden poikien päälakea ja sanoa että menkää kotiin kasvamaan vai haluaisivatko he viedä nämä pojat mukaansa ja näyttää mitä kaikkea muuta vittu voi olla kuin välimerkki.

Tekla sanoo:

– Onko mitään tilannetta jossa tyttö tai nainen sanoisi uskottavasti "jumalauta jätkä".

Aurelia täydentää:

– Tai "kulli".

Tekla rientää tarkentamaan:

– Seksin aikana kulli käy naisenkin suuhun.

– Tee tuosta huoneentaulu, Aurelia sanoo. – Vaikka sellainen ristipistotyö.

Tekla sanoo:

– Ajattele jos voisi riisuutua kielestään kuin vaatteesta ja pukea ylleen toisenlaisen kielen, ja se kävisi helposti, ja voisi yhtäkkiä olla aivan uskottava poika, sellainen joka sanoo jumalauta jätkä. Antaisin mitä tahansa jos se olisi mahdollista.

– Niinpä, Aurelia sanoo, – niin minäkin. Vaikka samalla hän ajattelee: Se on mahdollista. On.

He päättävät mennä Fazerille koska heillä on juhlava olo. Kahvila on täynnä karjalanpiirakoita jotka lentävät taaperoilta lattialle kuin matkaan lähetetyt tiedustelualukset, mummoja ja jäätelöä, japanilaisia ja heidän muumimatkamuistojaan, kakkujen uhkeutta, tämänpuolisuutta, tätä elämää.

Aurelia ottaa lohivoileivän. Hän haluaisi olla niin kuin turkismummot, haistattaa paskat kunnollisten ihmisten tavoille ja tilata leivän kanssa nelosolutta, mutta epämääräinen pelko luisumisesta kohti suttuista muovipussinkanniskelijaelämää estää häntä ja hän ottaa pienen viinin. Kahvia myös, ja pakollinen leivos, tällä kertaa pähkinäbébé. Tapoihin kuuluu että he päivittelevät kassajonossa sitä ettei heillä olisi varaa, mutta maksavat silti mukisematta.

Tekla aloittaa keskustelun keskeltä lausetta, kysyy millaista oli harjoitella ohjaajan kanssa ne viikot kaksin.

– Te panette, eikö niin, Tekla sanoo sitten.

Aurelia on vähällä pudota polvilleen Teklan suorasukaisuuden edessä.

– Väitätkö että sain tämän roolin niin?

– En minä paheksu, älä rakas huolehdi siitä. Koska minä olisin paheksunut sellaista? Tekla sanoo ja hymyilee lempeästi lupiininpunahuulillaan.

– Emme me "pane", jos nyt välttämättä haluat tietää, Aurelia sanoo.

– No, tulette panemaan. Teillä on panoaie, panokatse. Panojännite. Älä väitä vastaan.

– Ok sitten, Aurelia kuulee sanovansa.

Tekla katsoo Aureliaa puntaroiden.

– Älä, Aurelia, sekoita rakkautta ja totuutta keskenään. Älä sekoita rakkautta ja kauneutta. Älä sekoita rakkautta ja surua. Äläkä rakkautta ja puhdistumista.

Aurelia pikemminkin teeskentelee hölmistyneisyyttä kuin on hölmistynyt:

– Miten niin älä sekoita? Eihän ole olemassakaan mitään puhtaita tunteita, tai ehkä jossain huonossa näytelmässä. Muttei koskaan elämässä.

Tekla mutristaa suutaan.

– Äläkä varsinkaan pidä halua tienä johonkin. Halu on pelkkää halua. Älä suostu metaforaksi. Et sinä ole metafora, sinä olet ihminen.

– Mitä sinulla on ihmisten halua vastaan? Aurelia kuulee kysyvänsä. – Entä sitten jos me vaikka panemmekin?

Tekla katsoo Aureliaa arvioivasti, silmät sirrillään.

– Se on niin vitun tyypillistä.

Hahaa, Aurelia ajattelee, nyt hänellä on täydellinen vasta-argumentti, hän voi poimia sen ilmasta kuin terävän veitsen ja singota kohti Teklaa:

– Kenellä voi olla varaa sanoa että halu on tyypillistä? Eikö halu ole pikemminkin kaiken tyypillisyyden ulkopuolella, aina pelkästään halua eikä minkään kaltaista?

Tekla katsahtaa toisaalle, vaihtaa puheenaihetta.

– Vittu en kyllä mitenkään jaksaisi koko talvea nauramatta, jos tästä on tulossa sellainen vakava esitys, Tekla sanoo äänellä joka tekee selväksi ettei vakava ole kehuva määre.

Aurelia rakastaa Teklaa, mutta ei epätoivoisesti eikä ripustautuen niin kuin Saraa, jonka kanssa ystävyys on ollut alusta asti viiltävää ja monimutkaista ja täynnä kiihkeitä riitoja tilanotosta ja anteeksipyyntöjen käsiteanalyyseista ja siitä kuka saa käyttää elävää elämää materiaalinaan ja miten. Hän haluaisi Saran olevan jatkuvasti paikalla peilaamassa jokaista tunnettaan. Niklasta hän rakasti toisella tavoin, sillä tavoin että hän ajatteli hetken aikaa että he tekivät yhdessä matkaa perheeseen, ennen kuin kaikki kävi mahdottomaksi. Mutta Tekla: Aurelia joi joskus Teklan kanssa Galliano-likööriä pullonsuusta aamukuudelta vieraassa meilahtelaiskaksiossa ja esitti kauppakorkeaopiskelijoille pantomiimina talvisodan ratkaisun hetket. Tämän jälkeen he lähtivät karkuun varastettu Galliano mukanaan ja uivat auringon jo noustua Kekkos-monumentissa, ympärillä lempeänviileä toukokuu, loputon toukokuu, koskaan sammumaton toukokuu.

Teatterikouluaikoina Tekla oli hullu ja rietas ja hauska eikä koskaan kateellinen, ei koskaan salakähmäinen, ei koskaan mustasukkainen. Ei silloinkaan kun Aureliasta tuli yhtäkkiä nimi. Tekla on nimi itsekin. Tekla on tehnyt enemmän töitä televisioon kuin Aurelia, ja siksi Tekla on se jolta tullaan kysymään kassajonossa yhteisselfieitä ja pyydetään sanomaan lause tai kaksi sketsihahmoäänellä.

Mutta jonkin oudon oikun vuoksi juuri Aureliasta tuli suurlupaus, se jolle naistenlehtien toimittajat soittelevat, se joka saa kulttuurin etusivun Helsingin Sanomista uuden roolikiinnityksen alla. Miksi? Ei hän ole parempi kuin Tekla. Ehkä hänellä vain on muuntautumiskykyä, kykyä ilmentää kasvoillaan tunteitten pohjavirtoja. Ehkä hän todella "kantaa katharsista itsessään minne ikinä meneekin", niin kuin joku ylevämielinen kriitikko joskus sanoi. Niin: tai ehkä kaikki se selittämätön hänessä on hänen mahdollisen hulluutensa tekosia, sen oudon olon joka viime aikoina, isän sanoista asti, tai oikeastaan sitä ennenkin on ollut hänen osanaan.

Tekla tilaa kaakaon, kermavaahtoa päälle ja pinnalle minttusuklaarouhetta. Voiko ottaa kaakaota ja olutta, Tekla kysyy, ja vastaa saman tien itse: kyllä voi!

Koska Tekla on liioittelun ystävä, myös Aurelia ottaa Teklan kanssa käyttöön kaikkein suurimmat eleensä. Aurelia huomaa odottavansa Saraa, tulisipa Sara jo, Saran läsnäolo parantaa heidät aina hyperbolasta, tekee heidät viisaammiksi ja lempeämmiksi, ikään kuin he onnistuisivat vasta Saran tultua paikalle tarkastelemaan elämää sen kaikessa monimutkaisuudessa, näkisivät sen nyanssit, hienovireisen rakastettavuuden.

Ja nyt Sara saapuu, juuri sellaisena kuin Sara aina on, vaalea tukka, suuret oikullisen ruskeat silmät, hiukan hermostuneet eleet, laukussa jokin uutuusnäytelmä jonka ohjaamista Sara harkitsee ehdottavansa pienelle teatterille, ja lempeänhuolestunut perusilme joka herahtaa helposti hymyyn. Sara on niin tuttu, että Aurelia on vähällä laskea kaikki kipunsa heti Saran eteen ja rukoilla tätä tarkastelemaan niitä yhdessä. Kerro ettei mitään hätää ole, kerrotaan se yhdessä toisillemme niin kuin silloin kun meillä oli aikaa pyöräillä kotiin merenrannan kautta ja kiistellä kesäyönä siitä onko se mitä me näemme auringonnousu vai -lasku.

Suru vyöryy Aureliaan yhtäkkiä. Isä piti Sarasta. Hän joutuu pakottamaan ajatuksen preesensiin: isä pitää Sarasta. Sara on aina ollut Aurelian ystävistä isän suosikki, ehkä lukeneisuutensa vuoksi, ehkä kauniiden kasvojensa. Isä ja Sara puhuivat aina Tšehovista. Joskus politiikasta, joskus filosofiasta, usein Platonista, mutta aina Tšehovista.

Sara halaa ensin Aureliaa, kysyy kuiskaten miten Aurelia voi, ja miten isä.

Tekla muistaa Aurelian murheet vasta nyt:

– Ai niin, kauheaa, Tekla sanoo. – En ollenkaan ajatellut.

– Äitisi soitti, muuten, Sara sanoo laittaessaan takkiaan tuolin selkänojalle. – Kuulosti huolestuneelta. Sanoin että sinulla on ollut kiireitä.

Sara kohauttaa siroja olkapäitään, hakee itselleen pienen kuohuviinipullon ja vaniljajäätelöä. Yksi Saran ihanimmista ominaisuuksista: uteliaisuus ilmiöihin. Mitä tapahtuu kun vaniljapallon päälle valuttaa kuplivaa?

Kun Sara on istuutunut ja tekee kiinnostuneena testiään, Aurelialle tulee äkkiarvaamatta kummallinen olo. Aivan kuin joku kaataisi häneen valoa.

Hän ei aivan mahdu ihonsa sisään. Hänen kehoaan kihelmöi. Hän on räjähtämäisillään.

Tai oikeastaan hän ei enää ajattele omia ajatuksiaan päänsä sisällä. Ikään kuin hänet olisi siirretty hetkellisesti pois tieltä tai tilapäisesti arkistoitu ilmatiiviiseen taskuun, pieneen päänsisäiseen lumisadekupoliin.

Mitä minulle tapahtuu, Aurelia ajattelee umpiossaan. Samassa hän tajuaa, että siinä missä hän itse on sulkeutunut jonkinlaiseen lokeroon, hänen muu minuutensa tuntuu oudolla tavalla tietävän mitä toiset ihmiset ajattelevat.

Aurelia on kaikkitietävä. Kerta kaikkiaan: kaikkitietävä. Hän ei tiedä miten se on mahdollista, mutta kaikeksi hämmästyksekseen hän tietää mitä Tekla ajattelee. Hän voi selostaa Teklaa jos haluaa.

Tekla pohtii kuumeisesti sitä, miksi Aurelia ja Sara ovat niin läheisiä, miksi Tekla aina on heidän seurassaan kolmas, poissuljettu; miltei samanaikaisesti, kenties peittääkseen kysymyksensä kipeyden, Tekla ajattelee ettei hänen pitäisi juoda kermavaahtokaakaotaan loppuun, hän on menossa balettitunnille ja näkee reitensä kohta peilissä millimetri millimetriltä. Sitten Tekla ajattelee, että näiden kahden, Saran ja Aurelian, syvä side ja hänen oma ulkopuolisuutensa on seurausta siitä että hän itse on aina hiukan homssuinen ja rönsyilevä ja karkea ja epähuomaavainen. Hän syö liikaa, tämä todella on Teklan johtopäätös. Hän syö liikaa ja ehkä hän siten on määritelmällisesti tyttö joka aina tuoksuu juustonaksuilta, eikä hän tämän nojalla koskaan kelpaa jaloksi ja syvälliseksi naiseksi jollaisia Aurelia ja Sara Teklan mielestä ovat. Tekla ajattelee näin, ja Aurelia tietää Teklan ajattelevan täsmälleen näin, suorastaan kuulee Teklan ajatukset, mutta Tekla ei analysoi ajatuksiaan pidemmälle vaan peittää hankalan tunteensa puhumalla lisää.

Tekla kysyy, tietävätkö muut sen tunteen kun alakuloisena ja sohjoisesti alkanut päivä saa käänteen, vaikkapa vähäpätöisenkin, jotakin mitätöntä, näkee esimerkiksi kuralätäkössä täydellisen pullean mandariinilohkon, ja mieliala muuttuu, ja hetken kuluttua on oikein mietittävä miksi olo on niin onnellinen, mikä etuoikeus elää, mikä riemu, onni, ja sitten muistaa kysyä itseltään onnentunteen syytä ja muistaa mandariininpalan ja tajuaa, että elämä on sarja huolimattomuuksissa itselle luuloteltuja mutta yhtä kaikki kokijalleen todellisia mielialoja joilla on vain vähän tekemistä todellisen elämäntilanteen kanssa. Kaikki nyökyttelevät, vaikka Aurelia ei voi ajatella muuta kuin kaikkitietävää oloaan. Tekla jatkaa: Ja entäpä se mielipaha, jota ihminen tuntee mennessään vessaan ja kohdatessaan puhtaan posliinin sijaan edellisen kävijän paskarannut. Se pahastumisen ja nolouden yhteenkietouma, kun tajuaa, ettei mitenkään voi antaa seuraavan vuorollaan luulla paskaa edellisen kävijän tekosiksi. Ja siinä harjaillessaan pönttöä tajuaa käyttävänsä elämänsä arvokkaita sekunteja tähän toimeen pelkän epämääräisen kohteliaisuuden vuoksi, vihaa itseään ja kuitenkin armahtaa, sillä on myös se joka ilahtuu äkkiarvaamattomasta mandariininpalasta lätäkössä.

Sara nauraa Teklalle, ja myös Aurelia nauraa Teklalle, vaikka todellisuudessa häntä ei naurata. Häntä hirvittää. Onko hän sairas? Miksi hän yhtäkkiä tietää kaiken, kuulee kaiken, näkee kaiken? Kykeneekö hän lukemaan myös Saraa kuin kirjaa, kuuntelemaan tämän ajatuksia kuin musiikkia?

Kykenee hän.

Sara ajattelee että Aurelia on rakas mutta raskas ystävä, että juuri nyt hän ei aivan jaksaisi Aurelian luuloteltua taiteellista kärsimystä ja pääroolin tuomaa vainoharhaisuutta; Sara ajattelee että on hyvä, ettei hän ole itse millään tavalla mukana produktiossa ja että kunpa vain Aurelialla olisi rohkeutta soittaa äidilleen ja käsitellä asiat niin kuin normaalit ihmiset tekevät, puhumalla, kenties riitelemällä, mutta suostumalla keskusteluyhteyteen. Kiinnostava aihe, itse asiassa, Sara ajattelee: Naisruumis näyttämönä – mimeettinen pakkoajattelu. Mikä teatteri voisi olla kiinnostunut tällaisesta lähestymistavasta, Sara kysyy itseltään. Aurelia kuulee Saran ajattelevan näin, poimii Saran pohdinnat ilmasta Saran pään yläpuolelta.

Kauheaa! Julmaa! Varsinkin, kun Sara kaiken aikaa katsoo Aureliaa niin kuin aina, silmät tulvillaan tuttua hymyä.

Paitsi että nyt Aurelia tietää Saran ajattelevan hiukan huolissaan, pitäisikö uskaltaa kysyä mikä Aurelialla oikein on, sillä Sarasta Aurelia näyttää kauhistuneelta, ikään kuin olisi jonkinlaisen kohtauksen vallassa, jonka vain vaivoin saa salattua.

Apua, Aurelia ajattelee omassa päänsisäisessä miniatyyrilumisadekupolissaan: Sara näkee tämän, tämä on siis totta!

On esitettävä normaalia. On näyteltävä itseään puhumassa tavallisuuksia. Niin Aurelia tekee ja onnistuu istumaan aloillaan. Vähitellen kaikkitietävä olo kaikkoaa. Se haalistuu henkäys henkäykseltä ja lause lauseelta, ja Aurelia muuttuu taas itsekseen.

Kun he ovat juoneet viininsä ja kahvinsa ja oluensa ja kaakaonsa ja kertoneet toisilleen vähäpätöisiä asioita ja tärkeitä asioita, Tekla ja Sara nousevat lähteäkseen. Aurelia haluaisi sanoa Saralle jotain, rukoilla tätä kävelemään yhtä matkaa. Hän haluaisi kertoa että tietää Saran ajatuksista, hän haluaisi selittää, että jollain tapaa hän on varma ettei hänen pidä soittaa äidille, että hänen on löydettävä itse omat vastauksensa. Hän haluaisi kertoa että häntä pelottaa. Hän ei haluaisi jäädä yksin. Mutta Sara on menossa elokuviin. Teklalla on balettitunti. Olut ja grand jeté, kas siinä pari, Tekla sanoo ja kääriytyy suureen huiviinsa.

Kahvilan ulkopuolella on jo syyspimeä. He halaavat toisiaan. Tekla kääntyy ja he jäävät hetkeksi Saran kanssa kaksin.

– Onko kaikki hyvin? Sara kysyy Aurelialta lempeästi, saramaisesti.

Aurelia ei enää tiedä mitä Sara ajattelee. Ehkä Sara todella vain haluaa tietää, onko Aurelia kunnossa. Hän kuulee selittävänsä jotain paineista, sanoo menevänsä ehkä vielä sairaalaan katsomaan isää. Hän kertoo Saralle että lääkärit ovat varovasti ehdottaneet isän siirtämistä pois tehohoidosta. Se tarkoittaa saattohoitoa. Tällainenkin tunne on olemassa, hän huomaa ikään kuin kehuskelevansa tragedialla: tilanne on näin vakava, mitään ei ole tehtävissä.

He halaavat taas, Sara sanoo että Aurelia voi koska tahansa soittaa hänelle. Sara kääntyy, menee. Aurelia katsoo Saran selkää ja kaipaa kipeästi niitä aikoja, kun he viettivät Orionissa koko sunnuntaipäivän ja näkivät kaikki tarjolla olleet Kiešlowskit.

Aurelia kävelee kohti Aleksanterinkatua onttona ja epäkohdistuneena, katsoo taakseen vasta puiston laidalla. Ei ketään. Miksi hänellä silti on olo kuin joku seuraisi häntä? Kaiken aikaa. Joku tai jokin. Hänen kintereillään. Se leijailee ilmassa Aurelian ympärillä, ja jos hän kuulostelee sitä, esittää sille kysymyksiä, hän voi kuulla miten se vastaa. Se vastaa yksittäisillä sanoilla, lyhyillä lauseilla, päähänpälkähdyksillä joita on vaikea erottaa ajatuksista tai muistoista muutoin kuin vierauden nojalla: nämä eivät ole minun.

Aurelia tietää, ettei hän itse ajattele näitä ajatuksia. Hänessä ajatellaan. Tai jopa: hänelle ajatellaan.

## 7

Jostain syystä en keksi tuon ensimmäisen syksyn jälkeisestä talvesta mitään kerrottavaa.

Joulun alla me tapasimme Theon kanssa erilaisissa juhlissa, joista yksistä lähdimme kotiin yhdessä. Muistan naurettavan sananvaihtomme ahtaassa käytävässä Uudella ylioppilastalolla:

– Rintaa vai persettä? minä kysyin kirkkain silmin.

– Ai mitä? hän henkäisi, yhtäkkiä ujona.

– Että tarjotako ahtaassa tilassa ohi kulkiessaan rintaa vai persettä, kas siinä pähkinä uuden ajan feministeille, sanoin muka riehakkaana, muka vähääkään välittämättä.

Ohitin hänet niin että rintani hipaisivat hänen vatsaansa.

Tuona iltana minä johdin kaiken aikaa kilpailuamme, näin miten hän katseli minua väkijoukon yli ja saatoin valita hetken jona menin hänen luokseen ja ehdotin että lähtisimme yhtä matkaa. Niin me teimme.

Mutta seuraavalla viikolla joissakin toisissa pikkujouluissa tajusin tyrmistyksekseni, että Theo seurusteli yhä Annen kanssa. Anne istui hänen vieressään kun nousuhumalaiset mutta näennäisen akateemiset tervetuliaissanat lausuttiin. Näin miten Anne tarttui hänen käteensä. Myöhemmin, kun jotkut olivat innostuneet pelaamaan pullonpyöritystä, hän kietoi käsivartensa Annen harteille.

Nyt kun kerron tästä, ihmettelen itsekin, miksi oikein suostuin moiseen, miksen kääntänyt katsettani muualle, toisiin, Lennartiin tai Akseliin tai Jaakkoon, jotka kaikki olivat kauniita, nuoria ja älykkäitä ja tuhatverroin kiltimpiä kuin Theo. Ehkä siksi että alussa rakkaus on tunnetta vaarasta. Kun vaaran lävistää täysin odottamaton hellyys, sen ottaa vastaan ylimaallisena lahjana.

Nousin, kumarruin Seijan puoleen ja sanoin lähteväni. Hän aikoi vielä jäädä, hän halusi pelata totuutta – tehtävä oli yhteistuumin pudotettu pois tylsänä ja aikaavievänä puuhana. Silloin Theo kääntyi katsomaan minua, käsivarsi yhä Annen harteilla. Katsoin häntä silmiin. Näin yhtäkkiä kaiken, ja hän näki että minä näin, ja minä näin hänen näkevän ja niin edelleen, loputtomiin.

Koska tarvitsin kipeästi erävoiton typerässä mutta tärkeässä pelissämme, minä vain hymyilin ja lähdin.

Ja sitten Theo katosi jonnekin koko alkukevääksi.

Mitä minä itse tein? Opiskelin. Istuin kirjastossa. Söin epäinhimillisen määrän appelsiineja, sillä muistan noilta talvikuukausilta mätänemään päässeiden appelsiininkuorien pistävän hajun. Epäilemättä tein feministisiä tutkielmia, vaikken muistakaan mitä täsmälleen kirjoitin. Tarvoin pakkasessa aamuluennoille, nieleskelin kitkerää kahvia yliopiston kuppilassa ennen siirtymistä saliin jossa oli kovat kaltevat penkit niin kuin kirkossa. Selkäni kipeytyi, aloitin aerobicin. Pompin jäätävänkylmissä saleissa trikoot jalassa kuin joku kahden markan Jane Fonda kunnes Seija vaati minua kokeilemaan kanssaan joogaa. Niinpä joogasin kun helmikuu ja kirkkaat päivät saapuivat, joogasin, hengitin, en tiennyt miksi piti hengittää niin paljon. Yritin hengittää hänet ulos itsestäni: theo, theo, theo. Jokaisella uloshengityksellä olin vapaampi.

Huhtikuu saapui kaupunkiin yhtä tuulisena ja kurittomana kuin aina, mutta hämmästyttävän aurinkoisena. En ollut kuullut Theosta kuukausiin, ja olin jo ylittänyt pisteen, jonka jälkeen hiljaisuus muuttuu tyrmistyttävästä yhdentekeväksi. Olin etsinyt häntä kyllä katseellani myöntämättä asiaa itselleni: laitokselta, päärakennuksen kuppilasta, yliopiston pääkirjaston ylevästä lukusalista, Akateemisen kirjakaupan runohyllyltä, Hiltusen antikvariaatista. Ei jälkeäkään.

Seijan kanssa oli talven ja kevään mittaan ollut suloisia päiviä, yhteisestä päätöksestä väliin jätettyjä luentoja, iltoja humalassa kikattaen, niin että lopulta makasimme lattialla ja vuodatimme sydämemme veren väliimme ja maalasimme sillä maailmalle uudet koordinaatit. Illat vaihtuivat aamuöiksi ja me olimme yhtäkkiä nälkäisiä, etsimme kaapeista jotain syötävää, löysimme juustonkannikan ja kananmunia, teimme teeleipiä, kumpikaan ei jaksanut enää juoda viiniä mutta piknik oli molempien mielestä hyvä idea, ja me katoimme iltapalan lattialle isoäidin perintöpöytäliinan päälle, ja lopulta oli liian myöhä lähteä kotiin, oli parempi laittaa sohvatyynyt patjaksi ja sijata siskonpeti. Aamulla oli mentävä luennoille ja me menimme. Istuimme vierekkäin, kirjoitimme pisteliäitä analyyseja luennoitsijan mielipiteistä toistemme muistiinpanoihin, niin että tenttiin lukiessa oli vaikea muistaa mitä luennoilla oli sanottu ja mikä oli Seijan tai minun yhteiskuntakritiikkiä.

Seija oli noihin aikoihin tyttö joka söi tonnikalaa suoraan purkista ja kirjoitti praktikumhuoneesta varastamillaan liiduilla Tuomiokirkon portaisiin viestin naispappeuden vastustajille. Nykyisin, yli viisikymmenvuotiaana, hän on edelleen rämäpää, mutta vain naamionsa alla. Hän juoksee maratoneja, tilaa pinaattia ja lehtikaalia ravintolassa mutta syö suklaakakkua kermavaahdon kera aina kun siihen tarjoutuu tilaisuus. Hän tienaa enemmän kuin kuluttaa, ja siksipä hän lentää aika ajoin pitkille lomille ympäri maailmaa. Hän on niin paljon rohkeampi kuin minä. Jälkeenpäin, kun ajattelen tuota kevättä, rakastan muistikuvissani yhtä lailla Seijaa kuin Theoa.

Eräänä kirkkaana päivänä me kävelimme Seijan kanssa kaikki rannat, minä söin mangomelonijäätelöä, Seija rommirusinaa. Rajasaaren kallioilla me avasimme Alkosta aiemmin ostamamme valkoviinin. Kumpikin irvisteli ensimmäisille kulauksille. Seija repi Avikaisen leipomosta haetusta leivästä isoja paloja ja leikkasi päälle juustoa mukana kantamallaan voiveitsellä. Jos Seijasta on jotain sanottava, hänestä voi sanoa tämän: hän on ihminen joka kantaa käsilaukussaan voiveistä. Koskaan ei tiedä milloin mieli alkaa tehdä juustoa tai kokonaista kakkua, josta leikata palasia. Aikuistuessa hänestä on tullut ihminen, jolla on aina samppanjaa kylmässä: tiedät tämän. Muistat miten hän riehaantui silloin kun kuuli että olit saanut lukion näytelmästä pääroolin. Olit vasta kuusitoista, mutta hän marinoi sinut samppanjassa. Hän on huikentelevainen. Hän on rakkautta säästelemätön.

Viini nousi päähän nopeammin kuin olin ajatellut. Rakastin jokaista kohtaa Seijassa, permanentattuja hiuksia, ruskeaan taittuvia silmiä, joiden rajauksena Seija oli tuona keväänä alkanut käyttää vihreää kajaalia, hullunrohkeita kokonaisanalyyseja asiasta kuin asiasta, sitä varmuutta jolla hän suhtautui tulevaisuutemme häikäisevyyteen.

Seija nimesi uudet housunsa onnellisuushousuiksi. Hän pähkäili mihin kaikkeen ne tulisivat hänet kesän aikana johdattamaan. Ja entäpä sinun uudet tulevaisuussandaalisi sitten, Seija hihkaisi. Kun olimme juoneet kaksi pahvimukillista viiniä, kun mukit olivat jo alkaneet pehmetä ja kädet olivat hiukan kohmeessa sillä aurinko oli jo laskenut, Seija kysyi minulta Theosta, ja minä kerroin.

Aloitin varovasti, puhuin tunteitteni reunoja auki, tein vaivihkaa reittiä rakkauteni ytimeen.

Lopulta kerroin kaiken. Kerroin sopimuksesta töölöläisellä ikkunalaudalla, hullusta läheisyyden ja etäisyyden kilpailusta, hänen pois kääntymisistään, katseista joita hän joskus sinkosi huoneen poikki minuun, kysyin näkikö Seija saman.

– Kaikkihan sen tietävät, Seija sanoi hymyillen. – Paitsi näköjään te itse. Kaikki muut vain odottavat koska te tajuatte sen.

Niin se oli sanottu. Uskoin siihen, vaikken ollut kuullut Theosta viikkokausiin. Tuon illan onni oli niin jyhkeää, että jälkeenpäin sitä muistellessani minulla oli olo, että hän itse olisi ollut paikalla.

Elämästä paljon suurempi osa kuin uskallamme itsellemme myöntää on unta.

Suloinen kilpailumme Theon kanssa päättyi vasta aivan toukokuun lopussa.

Hän oli palannut kaupunkiin, tiesin sen kyllä. Olin nähnyt hänestä vilauksen kirjastolla; ehkä hän aikoi kiriä toiset opinnoissa kiinni, sillä hän ilmaantui kaikkiin viimeisiin kirjatentteihin, joista jokaisessa hän kirjoitti vimmaisena kertaakaan keskeyttämättä. Hän palautti konseptipaperinsa ennen minua, käveli salin poikki, avasi oven ja katosi. Käänsin katseeni takaisin omiin tenttivastauksiini ja kokosin ajatukseni, päätin murehtia asiaa myöhemmin. Viimeisen tentin jälkeen kävelin oudon tyhjänä Kauppatorin rantaan, ostin jäätelön. Olisin kesäkuun alun töissä torilla. Suunnittelin matkaa, voisin kadota mihin tahansa vieraaseen kaupunkiin, päättää muuttua naiseksi joka rakasti miehiä jotka eivät lähteneet sanomatta sanaakaan.

Illalla Theo yhtäkkiä soitti. Minulla ei tietenkään ollut omaa lankapuhelinta, mutta olin antanut Theolle alakerran naapurini, rouva Sjöblomin, numeron jonakin onnellista yötä seuranneena sunnuntaiaamuna ja sanonut että Theo voisi soittaa minulle koska tahansa. Tuona iltana rouva Sjöblom – joka oli opettanut minulle ensi tapaamisella nimensä lausumisen lyhyen oppimäärän ja jota siksi kutsuin nimellä Sh-jöö, ö-kirjainta painottaen – oli ovellani ja sanoi että minulle oli puhelu. Vanhempani soittivat usein, joten oletin, että puhelimessa olisi äiti joka kysyisi tenteistä.

Theo oli hengästynyt, sanoi juosseensa puhelinkopille. Hän oli laittanut koneeseen vain yhden markan, yhteys saattaisi katketa hetkenä minä hyvänsä, joten hänen oli sanottava asiansa nopeasti:

– Minusta meidän pitäisi lähteä yhdessä Berliiniin, haluan esitellä sinut ystävilleni.

– Mitä? Milloin?

– Ensi viikolla.

– Jahas. Minä olen kyllä menossa kesäkuuksi torille myymään perunoita.

– Ilmoita niille että tulet vasta heinäkuussa mansikka-aikaan. Ehdimme hyvin matkustaa ennen sitä.

– No. Miten olit ajatellut mennä?

– Laivalla lahden yli Rostockiin.

– Missä me asuisimme?

– Ystävieni nurkissa.

– Samassa huoneessa, niinkö? Pitäisikö siitä ajatella jotakin?

Hän naurahti, hivenen ujona. Tajusin että hän oli kaiken aikaa tehnyt suunnitelmia meidän kesämme varalle. Rakastin yhtäkkiä koko ajatusta kesästä niin että olisin voinut tanssia siinä rouva Sh-jöön eteisessä.

– Minusta meidän olisi hyvä aloittaa tämä, tämä rakkaus. Johan tässä on koko vuosi leikitty tätä saatanan kissaa ja hiirtä.

En muista tarkkaan mitä hän sanoi seuraavaksi, hänen purkauksensa sai pääni humisemaan. Hän puhui hengästyneenä, kertoi olevansa hullaantunut, että hän oli pelännyt tunnetta koko vuoden. On niin järkyttävää saapua perille, hän sanoi, menisikö tämä todella niin että me olimme tienneet kaiken heti, hän sanoi, silloin, siellä ikkunalaudalla, ihmeellistä, miltei kauheaa, ja siksi hän oli vitkutellut. Mutta hän oli ajatellut sanoa tämän kaiken, kesäkin oli tulossa, hän ei kestäisi ajatusta ettei kuulisi minusta ennen syksyä.

– Rakastan sinua, hän sanoi sitten, oikeastaan huusi. – Rakast–

Puhelu katkesi. Seisoin eteisessä ja katselin silmästä silmään rouva Sh-jöön kiinanpystykorvaa joka oli tullut olohuoneen ovelle nyrpeän näköisenä ikään kuin tiedustellakseen, oliko täällä todella jokin niin naurettava asia meneillään kuin rakkauden alku. Katsoin luuria, itse puhelinta, etsin puhelimesta outoa kojetta joka olisi mahdollisesti voinut lähettää korvaani äsken kuulemani sanat ilkeänä pilana, mutten löytänyt mitään salajuoneen viittaavaa.

Rouva Sh-jöö ilmaantui ovelle, näki ilmeeni.

– Huonoja uutisia, hän kysyi valmiina lohduttamaan.

– Pikemminkin ehkä hyviä. Ehkä. En tiedä. Ei saatana.

Rouva Sh-jöö järkyttyi "saatanastani" niin ettei saanut sanottua mitään.

Puhelin soi uudestaan.

Siellä Theo taas oli. Hän oli saanut lainattua ohikulkijalta markan.

– Kerrataanpa vähän, sanoin. – Minkä alku tämä tarkalleen ottaen olisi, sinun mielestäsi?

– Elämänmittaisen rakkauden.

– Kuulostaa helvetin vakavalta jos sanon suoraan, aika suinpäiseltä.

– Tämä on vakavaa. Ehdottomasti. Häpeämätöntä. Tämä on häikäilemätöntä. Saatanan suinpäistä, uhkarohkeaa.

Hän oli hetken hiljaa. Laskin sekunteja, markka olisi pian taas kulunut loppuun.

– Kuulitko mitä minä sanoin sinulle, kuulitko?

– Kuulin.

– Mitä ajattelet? Rakastatko sinä minua? Sano se jo, tämä katkeaa pian taas. Rakastatko?

Linja alkoi tuutata tyhjää. Odotin hetken uutta puhelua, mutta sitä ei tullut. Vannotin rouva Sh-jöötä ilmoittamaan minulle, jos Theo vielä soittaisi.

Kun palasin kotiin kerrosta ylemmäs, vajosin eteisen lattialle, tärisin alkuillan hämärässä. Mitä juuri äsken oli tapahtunut? Kuulostelin hiljaista taloa, putkien kohinaa, etäältä kuuluvia lokkien ääniä. Alaovi kävi. Joku nousi rappuja.

Tiesin sekuntia ennen ovikellon soittoa, että se oli Theo.

Kun avasin oven, hän seisoi siinä, hellänä ja hulluna ja hikipäissään. Hän seisoi siinä eikä kääntynyt pois. Pyysin häntä tulemaan sisään, ja hän tuli.

Me olimme kauhuissamme, mutta perillä, kuin kotiinpalaajat, niin ettemme me oikeastaan pelänneet ollenkaan.

## 8

He ovat harjoitelleet koko viikon Dieteriä. Mikään ei asetu kohdalleen. Aurelialla on kivipesty farkkutakki ja hiutuneenpunainen paita. Hän on Dieter, jonka pitkään maan alla kehitelty, suuri ja taatusti naiivi suunnitelma vallankumouksesta sulaa käsiin yhden tiedotustilaisuuden myötä: hapuileva tiedottaja Schabowski tulkitsee asiat väärin ja sanoo että kansalaisten uudet matkustusmääräykset astuvat voimaan välittömästi, ja samalla sekunnilla Dieterin kaikki aikeet valuvat tyhjiin. Tämä meni väärin, Dieter ajattelee. Kaikki tapahtui vahingossa eikä Dieter saanut olla sankari eikä uhri. Hän oli ja on sivustakatsoja, ja hän haluaisi räjäyttää tämän väärän vapauden, tuhota sen.

Aurelia istuu sohvalla joka on kannettu keskelle näyttämöä. Olisi aloitettava. Olisi saatava kiinni jostakin, edes lauseen kulmasta, asennosta. Mistä tahansa.

– Ajattele Dieterin alakuloa, ohjaaja sanoo Aurelialle. – Dieter näkee ihmiset jotka tulevat ja menevät, idästä länteen ja lännestä itään ja hän vihaa kaikkea. Ajattele miten Dieterin pettyy. Valtio lakkaa olemasta hänen silmiensä edessä, nyt, nyt, nyt, eikä Dieter kykene tuntemaan muuta kuin raivoa. Dieterin polttoainetta on väkivallalla ja hajottamisella fantasiointi, mistä voi rakentaa minkä tahansa ideologian, ja kun muutos sitten tapahtuu aivan toisella tavoin kuin Dieter oletti, hän lyyhistyy.

Aurelia istuu sohvalla kun muut näyttelijät kävelevät ohjaajan määräyksestä edestakaisin, sisään ja ulos portista, jota ei vielä ole, sillä päätöstä lavastuksesta ei ole vielä tehty, portista jonka näyttelijät saavat kuvitella ja jonka läpi he saavat kanniskella päähänpistosta tehtyjä hankintojaan.

Tekla istuutuu sohvalle Aurelian eli Dieterin viereen.

Aurelia katsoo Teklaa. Hän näkee yhtäkkiä Teklassa herkkyyttä, haurautta. Teklan alttius yllättää hänet. Sekunnin ajan hän ajattelee että juuri heidän pitäisi viettää elämänsä yhdessä: aurinkoisia aamuja ja helposti esiin kumpuavaa naurua ja muumimukimenetelmällä alkunsa saaneita suloisia lapsia. Näyttelijäntyö on täynnä näitä pieniä ihmeitä, ohikiitäviä sekunteja joissa mahdolliset elämät avautuvat nopeasti vaihdetuissa katseissa, joiden ainoa tarkoitus on virittää illuusio kohdalleen ja kutsua katsoja uskomaan: nämä kaksi, vain he. Miksi tämä asia toisaalta koskisi vain näyttelijöitä ja teatterin illuusiota? Ehkä itse ihmiselämä on näistä ohimenevistä hetkistä painava. Silti on valittava ne muutamat, mieluiten vain yksi, jonka kanssa jakaa nahkeat aamut ja sanomalehti sekä suun bakteerikanta.

– Suudelkaa, ohjaaja sanoo äkkiä.

– O ja k, eipä sitten muuta kuin hommiin, Tekla sanoo ja asettuu hajareisin Aurelian päälle. Hän katsoo lempeästi Aureliaa silmiin. Tietenkin he ovat suudelleet ennenkin. Sekä lavalla että televisiossa että juhlissa tequilanjuontikilpailun jälkeen.

– Nänni suuhun vaan, Tekla kuiskaa Aurelian korvaan.

Joissakin naistenlehtikuvauksissa viime vuonna valokuvaaja pyysi heitä tällä lauseella halaamaan toisiaan, tulemaan yhä lähemmäksi, eivätkä he saaneet naurua loppumaan.

Jostain etäältä Aurelia kuulee ohjaajan kohtausta luonnostelevan äänen:

– Dieterin tyttöystävä palaa muurijuhlista kellariin hakemaan Dieteriä. Dieter ei halua lähteä. Tyttö suostuttelee, maanittelee. Tyttö hoitelee Dieterin, ja Dieter tajuaa juuri ennen sinkoutumistaan orgasmin voimasta kaukaisuuteen että hänen on toteutettava aivan toisenlainen suunnitelma kuin alun perin aikoi, synkkä, kolkko, lopullinen. Vallankumous näyttää toteutuneen ilman suurta uhrilukua, mikä on Dieterin mielestä käsittämätöntä ja miltei anteeksiantamatonta, sillä Dieter halusi olla kumouksen kaunein uhri, näyttävä, ensimmäinen, paras. Teloittajia ei ole näköpiirissä, ja siksipä Dieter päättää itse olla se, joka ampuu. Hän menee tyttöystävänsä kanssa vanhempiensa kotiin, ottaa kaapista haulikon, lataa sen, ja he kävelevät käsi kädessä rajanylityspaikalle jossa juhlat ovat edelleen meneillään. Muurin laella Dieter alkaa ampua holtittomasti, sillä hän ei voi hyväksyä että yhdenkään vapauden hinta olisi niin halpa ettei kukaan joudu sen vuoksi kuolemaan. Ja tietenkin: ensimmäisenä Dieter ampuu tyttöystävänsä joka seisoo hänen vierellään hyväuskoisena, poikaystäväänsä palvoen...

– Vittu mitä paskaa nyt oikeasti! Tekla karjaisee ja vetäytyy irti Aureliasta, pomppaa pystyyn. – Vittu näitä uhrihuoran rooleja! Jos täällä jokin räjähtää Dieterin kullin ohella niin voisiko tämä tyttö vaikka olla se joka käyttelee dynamiittia. Vähän erilainen blow job! Jotain ryhtiä näihin naishahmoihin!

Ohjaaja seisoo kädet puuskassa ja näyttää pelkästään vittuuntuneelta.

– Totta. Tämä ei toimi, ohjaaja sanoo. – Jotakin muuta.

Aurelia näkee lavastajan seisovan sivummalla ja katselevan heitä. Hän näyttää tuumailevalta. Kuin lupsakka versio Rodinin Ajattelijasta.

– Miksi kaikkien pitää ylipäänsä kuolla? Tekla kysyy. – Entä jos kumpikaan näistä ei kuolisi?

Ville puuttuu puheeseen:

– Jos niiden loppukuva olisikin vain se, että ne istuisivat sohvalla. Ne yrittäisivät keksiä nimeä tunteelleen ja olotilalleen eivätkä ne keksisi. Niistä ei tuntuisi miltään. Pelkkää tyhjää huminaa.

Ohjaaja näyttää ensimmäistä kertaa kuuntelevan Villeä, joka jatkaa:

– Dieterin kautta voisi määritellä vapauden toisesta näkökulmasta. Mehän olemme kaiken aikaa ikään kuin hyväksyneet että tutkimme vapautta nimenomaan vapautena jostakin eikä vapautena johonkin.

Ville takeltelee hiukan saapuessaan hämillisenä ajatuksensa huippukohtaan. Kerrankin Ville on tosissaan, ja vakavuus saa hänet yhtäkkiä ujostelemaan itseään:

– Jos Dieterille ja hänen tyttöystävälleen vaikka suorastaan tarjoiltaisiin vapaus. Se ei olisikaan mikään fanfaari, ei sinnepäinkään, vaan jonkinlainen monimutkainen kaavake, ja heidän pitäisi heti alkaa vimmaisesti tehdä päätöksiä. He tajuaisivat, ettei ole mitään muuta valtiota kuin he itse. He päättäisivät, pelkästään he. He olisivat kansa, ja heitä alkaisi heti itkettää ja he menisivät hyperventilaatioon. Sitten tulisi joku joka sanoisi hoitavansa paniikkikohtauksen jos vain vakuutus olisi kunnossa. Ja he itkisivät ja huutaisivat mutta kukaan ei päästäisi heitä valitsemisen ja päätöksenteon ikeestä.

Lavastaja liittyy keskusteluun:

– Tämän saa kyllä heti osaksi näyttämökuvaa, Wir sind das Volk ja kaikki, että sikäli oivallinen pohdinta.

– Hyvä, ohjaaja sanoo, – ihan hyvä ajatus, kehitellään sitä palaverissa myöhemmin. Mutta nyt yritetään ensin tavoittaa Dieterin ääni. Tekla, tule vaikka kokonaan pois näyttämöltä. Dieter istuu sohvalla yksin. No niin. Aurelia. Keskity. Ajattele Dieterin ajatuksia. Sano ääneen mitä Dieter ajattelee. Aloita koska tahansa, voit aloittaa kun sinusta tuntuu siltä.

– Ok.

Aurelia karistaa itsensä ulos itsestään muutamalla syvällä hengenvedolla. Hän sulkee silmänsä, hengittää, sisään ulos, sisään, ulos.

Nyt hän on valmis. Jokin lause, mikä tahansa Dieterin lause. Nyt. Nyt. Nyt.

On aivan hiljaista. Kaikki odottavat. Aurelia kuulee – tai ehkä pikemminkin aistii – päänsä sisällä eräänlaisen napautuksen kuin jousella viulunkieleen, ja Aurelia tuntee tulevansa heitetyksi itsensä ympäri. Ikään kuin hän nukahtaisi hetkeksi ja herääminen olisi kiepautus, vatsanpohjatuntemus yhtä aikaa jouseen liittyvän kuuloharhan kanssa.

Ja nyt Aurelia alkaa puhua.

Ääni joka Aureliasta purkautuu ei kuulosta lainkaan Dieteriltä. Hän miltei pyörtyy, mutta samaan aikaan hän kuulee miten hän alkaa lausua sanoja joita ei tiennyt itsessään olevan. Kuka hänessä nyt puhuu? Kuka tämä on joka nyt alkaa kertoa aivan toista tarinaa, holtittomasti, aivan eri äänellä?

Muistatko miten Anke opetti meille ruutuhyppelyä. Minä olen hypellyt siitä saakka, kaiken aikaa, kaikkialle. Länttä ja itää, sitä me leikimme silloin, sinä päivänä.

Jostain kaukaa kantautuu ohjaajan ääni. Mitä nyt helvettiä, joku kysyy, ehkä Aslak, mitä lässytystä tämä on olevinaan. Ohjaaja kutsuu Aureliaa nimeltä. Aureliaa kuulee kyllä mutta hänen on jatkettava. Hänessä jatketaan:

Ole sinä Eurooppa, ole yhtä vanha kuin vapaa Eurooppa, mutta minä olen maailma, olen maailma ennen meidän aikaamme ja olen maailma toisaalla, olen kaikki ajat ja kaikki paikat eikä se ole ollenkaan vaikeaa. Uskotko?

Nyt Aurelia tuntee lyyhistyvänsä, lyyhistyy. Ehkä hän on sairastumassa. Hän on ennenkin kuumeessa ollessaan houraillut. Kerran kouluaikoina hän sairastui munuaistulehdukseen eikä tajunnut tilanteen vakavuutta ennen kuin horkka riuhtaisi hänet ulos itsestään ja hän heräsi vasta ambulanssissa matkalla sairaalaan.

Aurelia istuutuu lattialle sohvan eteen. Hän lepuuttaa tässä hiukan. Hänellä on jonkinlainen kohtaus, ja se on inhimillistä. Hän on tehnyt paljon töitä.

– Hyvä on, ohjaaja sanoo rauhallisella, miltei lempeällä äänellä. – Tämä ei nyt toimi. Jätetään koko Dieter hetkeksi. Pidetään tauko. Tai lopetetaan tältä päivältä. Menkää kaikki vaikka baariin. Tai mennään yhdessä.

Sitten ohjaaja astelee Aurelian luokse ja koskettaa häntä kevyesti hartiasta.

– Oletko kunnossa?

Aurelia nyökkää, mutisee jotakin vuorosanojen sekoittamisesta. Aivan toinen näytelmä, toinen kertomus, hän kuulee sanovansa. Ohjaaja myöntyy hänen selitykseensä, ei kysy enempää.

Aurelia nousee ylös, seisoo hetken huterana ennen kuin uskaltaa ottaa askelia. Pois näyttämöltä, hän ajattelee, katseilta piiloon. Vakuuttelevia nyökkäyksiä Teklalle ja Pirittalle ja muille jotka tulevat kysymään voiko hän hyvin.

Päästyään pukuhuoneeseensa Aurelia sulkee oven perässään, nojaa oveen, antaa hengityksensä tasaantua ja ajattelee lohtuajatuksiaan, ohutta ihoaan joka juuri ja juuri erottaa hänet todellisuudesta.

Illalla Aurelialla on yhä hankala olo. Ikään kuin hänessä sirittäisi. Kuin tuhatpäinen armeija jonkinlaisia kaameita sirkkoja levittelisi siipiään hänen sisällään. Minne paeta tätä oloa?

Kotiin, turvaan. Eteisen lohdullinen hiljaisuus, olohuoneen ikkunaverhojen tuttuus. Aurelia keittää ruispuuroa, hauduttaa sen kattilassa pehmeäksi ja laittaa keskelle voisilmän.

Hän syö, hengittelee, oleilee. Mutta siritys ei lakkaa. Hirvittävä siritys. Sietämätön.

Aurelia kutsuu Niklaksen kylään. Ok, Niklas vastaa miltei heti.

Niklaksella menee puoli tuntia, ei kauemmin. Niklas riisuu takkinsa ja Aurelia ahmii tuttua näkyä, kädenliike, miten se voikaan olla täsmälleen sama joka kerta. Aurelia ihailee sekunnin sadasosan Niklaksen jalkoja, niistä Aurelia piti silloin, ensimmäisenä iltana, ja pitää niistä yhä. Aurelia ajattelee huolimattoman mutta täsmällisen ajatuksen, jonka sisältö on suurin piirtein tämä: hänen sinuutensa saa minut sijoilleni.

Aurelia päästää putoamaan kaikki ne lauseet joilla häntä ja hänen ruumiinosiaan on kuvailtu teatterikritiikeissä ja netin keskustelupalstoilla, kaikki säälimättömät määritelmät. Kliseiset maneerit, liian tyylitellyt äänenpanot, tyypillinen huokaus ja toinenkin, hohtamaton aura, jumiutunut kehoilmaisu, mitä muuta hänestä onkaan sanottu? Liian suurieleisin vedoin luonnosteltu roolityö, aika ajoin teennäinen ja turhan mahtipontinen ilmeistö, sumuinen presenssi, oudon hakkaava replikointi, käsittämätön taikuruutta hipova taituruus, houdinimaisuus.

Houdinimaisuus, sen sanoi Niklas kerran. Houdiniriita jäi heidän suurimmaksi riidakseen. Aurelia suri viikkokausia tätä määritelmää, koska hän tajusi, että hänessä todella oli jotakin taikurimaista, niin hyvässä kuin pahassakin. Myöhemmin hän käytti taikurisyytöstä eräässä monologissaan improvisaatiofestivaaleilla. Juhlissa, esityksen jälkeen Aurelia näki Niklaksen katselevan itseään. Hän oli ystävien ympäröimä, kaikki oli kevyttä, hän oli onnistunut satumaisesti, mutta kun Niklas vilkaisi häntä, hän näki että tämä oli tehnyt hänestä uuden arvion. Olla niin lähellä, kuulla yöstä toiseen toisen unihengitys, hengittää rakastelusta toiseen samaa ilmaa ja sitten nähdä yhdessä vilkaisussa toisen katseessa itsestään täysin uusi määritelmä, piinallisen tarkka ja totuudenmukainen. Vilkaisu oli salamannopeasti ohi. Niklas tilasi tuopin ja tuli Aurelian luokse, siveli Aureliaa selästä.

Kotimatkalla aamuyöstä Niklas puristi Aurelian kättä kädessään ja sanoi, ikään kuin mietiskellen, että ehkä joskus, jos he pysyisivät yhdessä, tulisi aika, jolloin he olisivat vain he, eivätkä kuulisi toisilleen sanomiaan lauseita koskaan osana esitystä. Niklaksen haave ja tavoite elämässä oli tulla ihmiseksi joka elää välittämättä teoksesta, sillä teosta ei ole, ei ennen kuolemaa. Elämä on sitä että elää toisille, toisista, Niklas jatkoi, eikä käytä mitään materiaalina, tai jos käyttääkin, ei ainakaan nimitä sitä taiteeksi, sillä se on pelkkää kunnianhimoa eli halua tulla nostetuksi jalustalle, eli halua muuttua kuvaksi. Mitä lähemmäksi analyysinsa yhteenvetoa Niklas tuli, sitä lempeämmäksi kävi hänen äänensä, mutta sitä tiukemmin hän Aurelian kättä puristi. Ja oli keväinen yö, omenankukkien puhkeamisen yö, autereisen taivaan yö, mutta Aurelia tunsi vain surua, suru oli Mariaanien hauta, johon Aurelia upposi, sillä hän tajusi että se mitä hän nimitti taiteeksi olikin ehkä halua muuttua kuvaksi, mikä puolestaan on eräällä tavalla halua kuolla, ja miten halu kuolla voisi koskaan olla yhteen sovitettavissa minkään onnellisuuspyrkimyksen kanssa, elämänrakkauden kanssa? Toinen Aurelian ajatus oli vielä surullisempi: läheisyys tekee lopulta intiimiyden mahdottomaksi. Mitä lähemmäksi toisen päästää, sen kipeämmin kaipaa etäämmäs, hän ajatteli, ja pohti, ovatko kaikki rakkaudet kaiken aikaa tällaisia.

Se toukokuuriita oli houdiniriidan jatko-osa.

Usein he rakastelivat riitojen jälkeen. Aurelia ehdotti melkein aina jotakin heidän leikeistään, heillä oli niitä monia. Yhdessä Aurelian suosikeista hän oli Freddie Mercury joka poimi newyorkilaiselta homoklubilta mukaansa uuden rakastajan. Niklas piti tästä leikistä yhtä paljon kuin Aurelia. Joskus he jopa menivät baariin, Aurelia oli sukinut tukkansa taakse ja laittanut päällensä hihattoman paidan ja farkut. Hän antoi hetken aikaa muiden miesten flirttailla Niklaksen kanssa, kunnes tuli ja suuteli. Muut baarin miehet joko pitivät häntä poikana tai eivät, sillä ei ollut väliä, sillä Niklakselle hän oli nuori Freddie. He menivät kotiin, Niklas kuiskasi että hommiin olisi käytävä nopeasti sillä hänen tyttöystävänsä saattaisi tulla minä hetkenä hyvänsä. Ja niinpä he riisuivat toisensa ja Niklas kävi sängylle makaamaan. Aurelia kosketteli Niklasta Freddienä, hänellä oli Freddien pitkät sormet ja karheat kädet, ja kun hän suuteli tämän vieraan pojan alavatsaa, hänellä oli Freddien huulet. Sitten Aurelia valjasti itsensä – heillä oli näitä leikkejä varten oma lelunsa – ja poika kääntyi vatsalleen ja antoi Freddien naida itseään.

Nyt Niklas istuu Aurelian keittiön pöydän ääressä, kysyy teatteriharjoituksista, ohjaajasta, ei näytä mustasukkaiselta kun Aurelia sanoo: no kyllähän hän on omanlaisensa nero.

Niklas hymähtää:

– Aika vanhakantaista. Miesnero ja niin edelleen.

– Mutta olisihan hän nero naisenakin, Aurelia kuulee sanovansa.

– Olisiko?

Heidän koko historiansa leijailee tässä, heidän välillään. Niklas vääntelehtii hiukan, ikään kuin olisi pitkästynyt.

Aurelia tarjoutuu keittämään Niklakselle kaakaota, hän voi lämmittää maidon liedellä ja sekoittaa joukkoon tummia suklaapaloja; hän muistaa kyllä että se on Niklaksen suosikki. Aurelia ehdottaa viskilorausta kaakaon joukkoon, ja Niklas nyökkää vaisusti, katsoo ulos ikkunasta, nostaa käsivartensa venytykseen.

He juovat viskikaakaonsa, puhuvat niitä näitä. Aurelia tuntee pöydän ääressä Niklasta vastapäätä istuessaan miten siritys hänen sisällään yltyy. Sietämättömät sirkat! Niklaksen läsnäolo ei vaimenna niitä vaan pikemminkin yllyttää. Itse asiassa Aurelia on kiihottunut. Aurelialla on olo kuin hän saattaisi kohta räjähtää. On miltei todennäköistä, että jos hänen on pidäteltävä itseään, hän räjähtää kappaleiksi, ihorepaleiksi ympäri kauniin kotinsa valkoisia seiniä. Hän ehdottaa Niklakselle toista viskipaukkua, tällä kertaa lasista, ja Niklas hymähtää, sanoo mikäpä ettei.

He kilauttavat lasit yhteen, kulauttavat juoman kuin se olisi teetä. Niklas kysyy muistaako Aurelia miten he aivan ensimmäisinä kertoina tarvitsivat rohkaisuryypyt ennen hommiin ryhtymistä, miten Aurelia vaati saada olla kännissä jos aikoi levittää jalkansa ja antaa Niklaksen nuolla klitoristaan.

Klitoris. Muuta ei tarvita ja Aurelia nousee, menee Niklaksen luo, istuu tämän syliin. Outo voima Aureliassa ottaa ohjat. Se on nyt hivenen eri kuin kaikentietävä olo, jonka vallassa Aurelia näki ja kuuli Teklan ja Sarankin ajatukset kahvilassa. Tämä olo on samaa sukua mutta nyt se kanavoituu haluksi.

Aurelia tietää, että se josta Niklas ei saa tarpeekseen on jotakin muuta kuin hän itse. Niklas himoitsee tätä säihkettä, joka läikähtelee Aureliasta yli. Nyt heidän vaatteensa ovat jo lattialla. He eivät ehdi makuuhuoneeseen, vaan tekevät kaiken sohvalla. Niklas ei tietenkään osaa ajatella että Aureliassa on jotakin ylimääräistä. Hän ajattelee vain: parasta seksiä ikinä. Niklas on jo Aureliassa, syvällä, syvällä, ja näkee halunsa läpi miten kummallinen hohkaava energia viitoittaa hänelle tien, polun jonkinlaisen siimeksen keskelle. Seuraavien minuuttien aikana Niklas näkee itsensä selkeytettynä ja eriytettynä. Myös Aurelia kykenee tarkastelemaan Niklasta, jos ylipäänsä tahtoo kaiken tämän keskellä ajatella.

Hellyys tuossa, ja tuossa viisaus. Ja tässä väreilee Niklaksen kärsivällisyys. Tuossa on hänen riippuvuutensa kuin rihmasto, ja tässä kyky kiintyä ihmisiin kuten myös kyky päästää irti kun kivut käyvät sietämättömiksi. Tuolla, syvimmällä siimeksessä, on Niklaksen kipein muisto, se että häntä kiusattiin alakoulussa vuosikausia. Kaksi poikaa, melko samanlaista kuin hän itse, vain päätti yhtenä tammikuun päivänä vuonna 1999 että Niklas oli ääliömäisintä mitä he tiesivät, ja piina alkoi. Niklas kehitteli itselleen erilaisia roolihahmoja selvitäkseen niistä vuosista, ja yksi niistä hahmoista, menestyksekkäin, naurattaa tätä nykyä miljoonaa ihmistä televisiossa joka lauantai. Mutta olisi voinut hyvin käydä myös toisin, niin että Niklas olisi keksinyt toisenlaisen hahmon, vaikkapa sellaisen joka haluaisi tehdä jotakin yltiöpäistä, näyttää voimansa, voittaa henkensä uhallakin.

Kaiken tämän voihkeen keskellä jokin pyytää Aureliaa tarkastelemaan Niklaksen olemusta. Uho ja viattomuus, pelko jonka takaa pyrkii esiin voitontahto, jonka senkin takaa vielä ilmenee jotakin uutta, äkkinäistä, miltei innostavaa mutta silti jyrkkää.

Aurelian tekisi mieli sanoa VMP: ei minkäänlaista kontemplaatiota nyt! Aurelia haluaa vain räjähtää, ja nyt hän räjähtääkin.

## 9

Punainen kenkä, punainen kenkä. Pidän sen koko ajan mielessäni, mutta sitä ennen on niin paljon sellaista mitä ei voi ohittaa.

Ennen kuin lähdimme Berliiniin, Theo halusi esitellä minulle perheensä. Oli toukokuun viimeinen ilta, ja me ajoimme raitiovaunulla Eiraan Huvilakadulle.

Kun kävelimme halki Kapteeninpuistikon kohti pastellinsävyisiä taloja, Theo vihellellen ja minä jännittyneenä uudessa kesämekossani, kysyin kuinka kauan hänen perheensä oli asunut näillä kulmilla. Theo virnisti huolettomana. Aina, kai, hän vastasi. Hän osoitti taloa jossa asui hänen vanha isoäitinsä ja toista jossa asui hänen serkkujaan, sanoi sarkastisesti: klaani levittää lonkeronsa kaikkialle. Hän vilkaisi minua ja näytti yhtäkkiä ujolta, ikään kuin olisi kysynyt hyväksyntääni. Tajusin, miksei hän ollut maininnut perheestään mitään muuta kuin että hänen isänsä oli kirurgi kolmannessa polvessa ja äitinsä elämäntaiteilija jolla oli kaksi tutkintoa muttei kärsivällisyyttä olla palkkatyössä ja että sisar opiskeli arkkitehtuuria Otaniemessä ja pikkuveli oli vielä yläasteella: hän kainosteli perheensä varakkuutta, sillä Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa, piireissä joissa me olimme tutustuneet, visio oli valuuttaa ja sukupääoma rasite.

Theo johdatti minut sisään takorautaisesta portista jonka avasi omalla avaimellaan ja vei rappukäytävään. Kuin olisi astunut kirkkoon: valo hohkasi ylhäältä mosaiikki-ikkunoista ja heitti seinille spektrejä. Nousimme kolme kerrosta.

Vaikka Theolla oli avain, hän soitti ovikelloa. Oven avasi hänen pikkuveljensä, jota kaikki kutsuivat nimellä Puppe. Hän katsahti meitä ja kääntyi kannoillaan sanomatta sanaakaan.

Muut perheenjäsenet pelmahtivat esiin kuka mistäkin valtavan lukaalin kolkasta, isä työhuoneestaan, äiti "ateljeestaan" eli suuresta merinäköalasalista, ja Kaisa keittiöstä missä oli valmistamassa meille seljankukkajuomaa.

Kaisa oli yhtä tyylikäs kuin oli neuroottinen, ja hänellä näytti alati olevan meneillään oma salainen huvinäytelmänsä. Hän oli älykäs kuin shakkimestari, mutta hänestä sai vaikutelman, että hän halusi piilotella sitä ja leikkiä mieluummin muilla ominaisuuksillaan. Hänellä oli tolkuttoman epämuodikkaat silmälasit, jotka olivat jonkinlainen hänelle itselleen ja kaikille asiaan vihkiytyneille suunnattu sisäpiirivitsi, ja mitä ihanin nauru ja hurmaava tapa katsoa hiukan yläviistoon samalla kun hymyili ja pohti seuraavaa repliikkiään. Hän oli nainen joka särkee sydämiä vain kävelemällä eteiseen ja avaamalla oven lähteäkseen.

Theon isä oli kuin ikääntynyt prinssi maanpaossa. Hän seisahtui heidän suuren kotinsa tarkanhuolettomasti sisustetun hallin keskelle – kultapalmuja, kaksi rottinkituolia, persialainen matto ja notkuva kirjahylly – ja pani kätensä puuskaan, hymyili ja tarkasteli minua keinuen edestakaisin jalkapohjiensa varassa. Rakkaus on se mikä pitää auringon ja muut tähdet liikkeellä, hän sanoi, ja minun piti tajuta viittaus ja tajuta että se oli testi, en voinut jättää lausetta leijumaan ilmaan, enkä jättänyt. Kaivoin intertekstuaalisten viittausten kapsäkistäni vähintään yhtä hyvän vastasitaatin. Lauseeni hyväksyttiin ja näytti siltä kuin olisin sen myötä päässyt osaksi klaania.

Jälkeenpäin, kun olen pohtinut tätä perhettä jonka sain kokonaisuudessaan tuntea varsin lyhyen aikaa, olen yrittänyt arvailla sitä miksi sekä isä että poika vaikuttivat siltä kuin he olisivat kuluttaneet paljon aikaa juuri oikeansävyisen kapinan etsimiseen. Theon isä tuntui tehneen hivenen vastahankaisesta suhtautumisestaan perhetraditioihin itselleen sopivan radikalismin muodon. Hänen keski-ikäisen tyytyväisyytensä aika ajoin puhkova kapina näyttäytyi kolmen konjakin jälkeisissä filosofoinneissa, sarkastissävytteisissä analyyseissa niistä itäblokin maista joissa hän oli vieraillut kirurgina ja pitkissä Walt Whitman -lainauksissa tai yhtäkkisissä luennoissa kreikkalaisista tragedioista.

Koskaan en oikein ymmärtänyt, miten Theon isä suhtautui vaimoonsa. Epäilemättä he rakastivat toisiaan, mutta kun heitä katseli ulkopuolelta, he näyttivät alituiseen törmäävän toistensa kulmiin. Ehkä juuri se oli heidän salaisuutensa: he jollain tapaa nauttivat törmäyksistään.

Mariana oli entinen valokuvamalli, kaunis sarkastikko, joka onnistui olemaan yhtä aikaa sekä äärimmäisen vieraanvarainen ja sydämellinen että käsittämättömän alentuva. En koskaan oppinut tietämään mitä hän minusta todella ajatteli. Vihasiko hän minua koska olin vienyt hänen esikoisensa, halusiko hän kouluttaa minua, kitkeä minusta savolaisuuden ja väärät eleet, vai toivoiko hän vain että osaisin ylläpitää sitä leikkiä jonka hän oli poikansa lapsuudessa aloittanut lastenhuoneessa jonakin lumisena helmikuun iltana jolloin pikku-Theo oli sanonut venyttäen lauseen jokaista tavua äiti mulla ei ole mitään tekemistä, leikkiä jonka hän oli uskotellut jatkuvan aina ja aina ja aina. Tai – vaihtoehdoista epätodennäköisin – rakastiko hän minua koska hänen poikansa rakasti.

Hän oli niitä naisia joilla ei koskaan ole persiljaa hampaittensa välissä, niitä jotka saattoivat vain yhtäkkiä päättää potkia kengät jalastaan ja kulauttaa drinkki ennen nousemista sohvapöydälle tanssimaan. Koskaan hän ei osoittanut eleelläkään olevansa pettynyt minuun tai aikovansa musertaa minut metodilla jonka vain hän tunsi, mutta jokin hänessä viesti minulle, että hän kykenisi siihen jos haluaisi ja saisi jostain yllykkeen. Hän oli se, joka pitkäksi venähtäneen keskustelun jälkeen huokaisi syvään ja kuuluvasti ja meni valitsemaan musiikkia, se joka laittoi levyn soimaan, se joka liioitteli turhautumistaan kun hirvipaisti oli syöty ja karpalomousse lusikoitu, se joka varasi lippuja yksin Pariisiin kertomatta muille, se joka toisinaan käveli kadulla vastaan niin ettei häntä uskaltanut tervehtiä, koska hän näytti uppoutuneen synkkämielisyyteen jonka syy oli siinä ettei ollut ketään jolle hän olisi voinut kertoa suurenmoisista näyistään ja ajatuksistaan. Joskus kun hän kuunteli musiikkia tai oli syventynyt lukemaan jotakin mielestään poikkeuslaatuista, hänet saattoi nähdä sisäisen myrskynsä vallassa. Noina hetkinä sai välähdyksen siitä mikä häntä elämässä niin kyllästytti: hänen sisäinen todellisuutensa oli aina rikkaampi kuin se jonka hän kohtasi ulkopuolella.

Ainoa, jolle Mariana näytti pystyvän näkynsä kommunikoimaan, oli Theo. Keskinäisiä katseita, vitsejä joita muut eivät ymmärtäneet, naurua joka katkesi vasta kun isä tuli väliin ja sanoi hyväntahtoisella äänellään: No niin, Oidipus autiomaahan, minä vien nyt rouvani nukkumaan.

Mitä me teimme tuona ensimmäisenä iltana? Me istuimme keittiössä salin sijaan – ehkä heillä oli salaiset koodinsa siitä milloin vieraan kestitseminen vaati salin ovien avaamista – ja söimme makuyhdistelmiä joihin en ollut tottunut, päärynäsiivuja joita oli sivelty pähkinävoilla, briejuustoa ja viikunahilloa, meloninpaloja jotka oli kääritty parmankinkkusuikaleeseen. Joimme viiniä. Jännitykseni suli vähitellen, vaikka tunsinkin muuttaneeni elokuvaan tai romaaniin tai maalaukseen. Huomasin heti vaateliaisuuden jonka isä suuntasi Theoon. Oliko se pettymystä valinnoista, ankaruutta, vai vain miehekäs tapa osoittaa kiintymystä mistä minä en ymmärtänyt mitään: piikitellä ja ojentaa käytöksestä ja saavutuksista silitysten ja kehujen sijaan? Tein nopeita keittiöpsykologisia päätelmiä jotka Theo myöhemmin riidoissamme vimmaisena halusi oikaista.

Puppe istui pöydän päässä viattomana, apeana, murjottavana, tukka reuhakkaana kiharana ja naama kiiltelevänä. Tunsin välitöntä sympatiaa häntä kohtaan: elää tämän suvereenin perheen keskellä ja vihata itseään niin kuin jokainen teini-ikäinen vihaa. Mennä omaan huoneeseensa ja kuunnella Maukka Perusjätkää kuin kokeeksi, koska tiesi että jotkut kuuntelivat sitä, ja tajuta että ei, tämä musiikki ei olisi vastaus yhtään mihinkään. Tarttua Sartren Inhoon ja pitää sitä käsittämättömänä, katsella omaa peilikuvaansa ja odottaa, odottaa, odottaa, että vuodet kuluisivat ja tulevaisuus pelastaisi siltä kauhealta vääryydeltä että oli kolmetoista ja pullea ja lempinimeltään Puppe ja elämä tuntui enimmäkseen hirveältä. Olisin halunnut halata häntä ja sanoa että odotapa vain, kaikki tulee olemaan ihmeellistä, ja samalla olin täysin epäkorrektin tyytyväinen siitä että edes yksi tämän täydellisen perheen jäsenistä oli inhimillinen, vaillinainen ja tosi.

Kaisa istui koko illan ikkunan edessä virheettömänä ja kujeilevana. Mariana tempoili edestakaisin silkkisessä kotiasussaan joka toi mieleen kaksikymmentäluvun aristokraatit, puuttui vain holkkisavuke ja jalokivin koristeltu hiussolki sekä vesilainekampaus, Mariana piinkovana ja sydämellisenä, läpitunkemattomana ja arvoituksellisena. Hän nousi vähän väliä helma hulmuten pöydän äärestä ja etsi kaapeista jotain minkä arveli sopivan tarjottavaksi, sipsejä, kokonaisen kakun – he todella olivat ihmisiä jotka ostelivat kakkuja Stockmannin Herkusta kaappiin kaiken varalta. Hän sipaisi paksuja kiiltäviä hiuksiaan ja leikkasi suurella keittiöveitsellä kakkua paloiksi kasvoillaan ilme joka kertoi että tämä kaikki oli suloisen tyhjänpäiväistä, että toisinaan elämä ei tarjonnut muuta kuin tällaisia iltoja, ja ne tuli ottaa vastaan syli auki sillä välin kun odotti suurenmoisempia aikoja, niitä hetkiä jotka todella olivat elämää: juhlaa, vimmaa, kiimaa.

Theon isä istui kaiken aikaa tyynenä pöydän päässä, vastapäätä kuopustaan.

Puhuttiin politiikasta – mikä tässä perheessä tarkoitti viittauksia filosofeihin ja yhteiskuntasopimusteorioihin sekä kärkkäitä määritelmiä käsitteille – ja puhuttiin taiteesta. Puppe vetäytyi keittiön puusohvalle lukemaan Tinttiä, mikä liikutti minua.

Muistan, että Theon kasvoilla oli koko illan ajan hänen valoisin ilmeensä. Jälkeenpäin olen aina ajatellut, että kun hän oli tuon mielialan vallassa, häntä oli mahdotonta olla rakastamatta. Jos hän olisi halunnut, hän olisi voinut luoda kokonaisen kansanliikkeen tai jopa diktatuurin kasvojensa kajon varaan. Oli kuin hän olisi yksin nähnyt tulevaisuuden ihmeellisyyden ja päättänyt jakaa tietonsa siitä lempeän hymyn läpi.

Kun olimme jo jutelleet aikamme, Theon isä vitsaili Humboldt-yliopiston marxistis-leninistisistä painotuksista.

– Millaista se olikaan, opetuksen taso siellä auvolassa?

Yllätyin määritelmästä. Miten niin auvolassa? Eihän Theo kuvaillut kokemustaan lainkaan niin. Vielä enemmän hämmästyin kun Theo vastasi hymyillen:

– Auvoisaa. Kaikki perustui auvolle ja sen lisäksi vapaudelle, veljeydelle ja tasa-arvolle.

Theon isä kohotti vasenta kulmaansa täsmälleen samoin kuin poikansa.

– Nekö todella ovat omineet Ranskan vallankumouksenkin? Aikamoista.

Kiista, joka jouluna leimahti, leijui tuolloin jo ilmassa. Kakku leikattiin ja kakku syötiin. Isä hymyili ja aistin vastalauseen jota hän ei sanonut ääneen: poika, sinä olet kapinassasi niin tyypillinen että minua haukotuttaa; jos käytät aikasi turhanpäiväisiin opintoihin ja haihatteleviin matkoihin, minun ei auta muu kuin odottaa että tulisit järkiisi ja alkaisit opiskella lääketiedettä tai menisit Otaniemeen niin kuin sisaresi, tekisit jotain millä voit elättää itsesi ja tulla onnelliseksi.

Kotimatkalla kysyin Theolta miksei hän kertonut todellisista ajatuksistaan isälleen, niistä joista puhui niin avoimesti toisissa pöydissä. Hän naurahti.

– Tietenkin minä haluan että he luulevat minun olevan täysin sekaisin. Se huvittaa minua.

– Eikö se ole vähän kieroa? kuulin kysyväni.

En sanonut ääneen, että minusta hänen tapansa esittää yhtäällä yhtä ja toisaalla toista oli todella kummallinen: häilyvää, epäluotettavaa, pelottavaa.

Theo katsahti minua tyynenä.

– Nämä tällaiset asiat saavat minut tuntemaan itseni vapaaksi. En tiedä millainen sinun perheesi on, mutta minun on sellainen että sitä pitää aina vähän vastustella, muuten se jähmettää ajattelun, pakottaa kaikki samankaltaisiksi. Fulbright ja lääkäriksi. Bachia ja Whitmania. Seurapiirejä ja supinaa. Ja jonakin päivänä sitä sitten kuolee eikä koskaan ollut mitään muuta kuin sitä mitä kaikki olettivat. En halua elää niin. Siksi annan aivan mieluusti isän pitää käsityksensä. Mutta en minä ole mikään pelle. Opiskelu niissä olosuhteissa on naurettavaa. Ei ajattelun häivääkään. Tunnen ne ihmiset, he ovat ystäviäni ja ovat kertoneet minulle yhtä ja toista. Kyllä minä nyt näen että mikään ei toimi. Mutta en ikinä halua isän saavan tietää että ajattelen niin. Se olisi tappion myöntämistä.

Kävelimme hetken aikaa vaiti, Eirasta keskikaupungille. Vaaleanpunaisen hehku oli jo sammunut. Theo tarttui minua kädestä. Minulla oli outo olo. Yhtäältä ajattelin, että olin muutaman tunnin aikana oppinut tuntemaan Theon paremmin. Toisaalta minusta tuntui, että hän oli uudella tavalla vieras. Hän ei kysynyt, mitä mieltä olin hänen perheestään. Hän vaikutti hilpeältä. Eiran sairaalan kohdalla hän veti minut lähelleen ja suutelimme pitkään. Levottomuuteni liukeni iltahämärään.

## 10

Heti, kun he astuvat kiipeilykeskuksen aulaan, Tekla käy asiaan.

– Me etsimme mahdollisimman haastavaa seinää. Kaikkein vaikeinta mitä teillä on. Jopa aivan sileää. Ja mielellään betonista. Onko teillä sellaisia?

Poika, jonka nimi on Jesse ja jolla on kireiden farkkujensa alla jumalaiset pakarat, näyttää hämmentyneeltä.

– Ja te olette siis ensimmäistä kertaa testaamassa tätä hommaa? Kiipeilyradat on merkattu värikoodein haastavuuden mukaan. Meillä on aloittelijoille aivan oma alueensa.

Tekla huokaisee niin että hänen kärsimättömyytensä ei jää epäselväksi. Aurelia näkee yhtäkkiä välähdyksen Teklasta vanhana rouvana joka tähdentää hotellin vastaanottovirkailijalle millaiset olosuhteet hän vaatii all inclusive -lomalleen. Paitsi että tämä on taas yksi muuriharjoitus. Aurelialla ja Teklalla on koko aamupäivä aikaa seinäkiipeilylle. Muut treenaavat tänään teatterilla.

He ajoivat metrolla länteen ja saapuivat tähän valtavaan laatikkoon jonka nimi on yksiselitteisesti Kiipeilykeskus ja joka tarjoaa olosuhteet kaikenlaisille pyrkimyksille korkeuksiin. Kallioseinämiä, kaltevia pintoja, suorien seinien äkkijyrkkyyttä ja puolimahdottomia vuorihaasteita. Aurelian mielessä välähtää: isä on taatusti aloittanut koko naurettavan harrastuksensa täällä jonakin marraskuisena keskiviikkona. Kaikista maailman asioista isä alkoi viisikymmentä täytettyään harrastaa ensin kalliokiipeilyä ja lopulta vuorikiipeilyä. Sympaattista, mutta samalla lohdutonta. Miltei säälittävää, ja silti jollain tavalla johdonmukaista, kun asiaa ajattelee. Täällä isä on ponnistellut ja yrittänyt nitistää mielessään kytevän rienaavan ajatuksen siitä, että tämä on merkityksetöntä ja ääliömäistä haihattelua: leikki jonka nimi on uhmakas mutta ironisuudestaan autuaan tietämätön "Rocktopia". Rocktopiaa mainostetaan kiipeilykeskuksen vastaanotossa vaikuttavin julistein. Äärimmäinen ja luonnonoloja mukaileva peruskallioon rakennettu vapaakiipeilyhaaste! Valloita, kesytä, hallitse! Iskulauseet ovat tietenkin englanniksi. Jos ne olisivat suomeksi, ne kuulostaisivat konsulttitoimiston vetäytymispäivän oivalluksilta. Jos ne olisivat saksaksi, ne kuulostaisivat kansallissosialismilta.

Ajatukset isästä tulevat aina äkkiarvaamatta, kiilaavat Aurelian tajuntaan kaiken ohi ja hän on vähällä valahtaa edessä olevan surun painosta. Isä ehti tehdä kolme erillistä vuorenvalloitusretkeä. Viimeisen jälkeen he tapasivat, ja isä säteili rauhaa.

Isä siemaili viiniään, katsoi Aureliaa suoraan silmiin, ei unohtunut ajatuksiinsa niin kuin yleensä. Katse ei harhaillut, sormet eivät rummuttaneet pöytää, huokaukset eivät halkoneet polveilevia lauseita. Isä tuntui saapuneen jonnekin ja halusi jakaa viisautensa ja perille tulon tunteensa Aurelian kanssa.

– Mutta eihän siellä ylhäällä, huipulla, eihän sielläkään ole mitään, Aurelia yritti sanoa.

Isä naurahti, löi kämmenellään kevyesti pöytää.

– Niin, siinäpä se. Saatana, siinäpä se. Mutta siellä näkee kaiken. Kaikki on niin kuin on.

Jostain syystä vasta löydetty viisaus aiheutti isässä lempeän mutta ärhäkän mielialan jonka ilmaisemiseen tarvittiin paljon kirosanoja:

– Ajattele nyt. Voi kuvitella kaupungit ja maaseudun, talot, joet, järvet ja meret, meriin laivat, niissäkin ihmisiä, kuin pienoisyhteiskunnat matkalla jonnekin. Helvetti. Nekään yhteisöt tuskin ovat täydellisiä, mutta ehkä aika ajoin onnellisia ja eheitä. Selkeällä säällä sieltä näkee kauas, mutta ei kaikkialle. Loput voi saatana vaikka kuvitella. Jotenkin minä osaan siellä tuntea hellyyttä tätä kaikkea kohtaan. Ymmärrätkö ollenkaan mistä minä puhun vai horisenko minä vain itselleni?

– Ei, jatka vain, minä haluan kuulla.

– Maan pinnalla olen usein vain tuskastunut ja raivoissani. Siellä ylhäällä minuun laskeutuu lempeys. Kuvittelen ihmiset kaupungeissa niin kuin muurahaiset työssään, koteja päällekkäin, jokaisen ihmisen taskussa pieni avain lukkoon, ajattele nyt sitäkin, miten helvetin käsittämätöntä, jokainen kantaa pientä mitätöntä tikkua joka sopii vain yhteen oveen ja jolla voi avata oven ainutlaatuiseen ympäristöön. Miten mitätöntä. Ja silti se on kaikki mitä meillä on.

Aureliaa nauratti.

– Sinä siis menet sinne ja ajattelet ihmisiä ja ihmisten kotiavaimia heidän taskuissaan?

– Kai se on vähän sama kuin jos matkustaisi avaruusaluksella kauas ja näkisi planeetta Maan niin kuin me näemme täältä Kuun. Kuka voisi tuntea avaruudesta käsin maata kohtaan muuta kuin hellyyttä? Ajattele nyt, pieni pallo oman onnensa nojassa, pimeydessä, tähtien välisyydessä, omillaan. Kuinka paatuneinkaan kyynikko voisi tuntea tämän näyn edessä mitään muuta kuin rakkautta?

Yhtäkkiä Aurelia näki isässä nuoren miehen joka tämä oli joskus ollut. Aurelian ajatus oli kirkas ja selkeä, melkein aineellinen: tältä äidistä tuntui rakastaa isää kauan sitten.

Aurelia haluaisi keskittyä vain työhön. Hän haluaisi hengittää, sisään ulos, sisään ulos, kutsua hahmojaan, tänään Sebastiania joka päätti ylittää muurin ja teki suunnitelman. Sebastian? Sebastian? Kuka sinä olit ja mitä halusit? Mitä teit ja miksi?

Aurelia haluaa vain seinän, joka mieluusti saisi olla tasan 3,6 metriä korkea. Hän haluaa vain asettua seinän eteen ja ajatella sebastianajatuksia, maanitella, kutsua ja ehkä hiukan jopa väristä Sebastianin unelmien painosta, eikä hän halua tuhlata aikaansa tarkoitusperiensä selittämiseen kiipeilykeskuksen vastaanottoaulassa.

Seinäkiipeilytyöntekijän kasvoilla vilahtaa ylenkatsetta ja ammattiylpeyttä viestivä ilme.

– Ok, jos haluatte kokeilla mahdotonta, kukapa minä olen teitä kieltämään. Mutta ilman asiantuntemusta ja apuvälineitä te ette välttämättä pääse edes metriä korkeammalle. En voi taata teille onnistumiskokemusta jos aloitatte liian vaikeasta.

Tekla ei nöyrry, vaan vastaa kirkkaalla äänellä katsettaan painamatta:

– Tässä tavoitellaankin ehkä epäonnistumiskokemusta.

Kiipeilymies naurahtaa.

– Miksi?

– Pinteessä oleminen. Nalkki. Hätä. Vankila jopa. Seinämän totaliteetti, mitä näitä nyt on, Tekla luettelee kyllästyneenä ja näyttää silminnähden nauttivan siitä, ettei seinämies tajua hänen selostuksestaan mitään.

Joskus Tekla tekee näin: hän valjastaa VMP-puheen omiin tarkoituksiinsa. Kukaan ei silloin tiedä kenelle hän ivailee.

– Hyvä on. Mutta saatte kyllä ostaa ohjatun tunnin. Meillä on täällä turvallisuustakuu. Kiipeilyohjaaja tulee opastamaan teitä.

Seinämies ei hyväksy vastalauseita, vaan ojentaa Aurelialle ja Teklalle turvavaljaat ja pienet selkään kiinnitettävät pussit joissa on talkkia pitävän otteen takaamiseksi.

Heidän harjoitustaan valvoo ohjaaja nimeltä Satu. Ennen kuin he aloittavat, Satu näyttää heille perusotteet ja etenemistekniikan. Sitten he saavat luvan kokeilla yksin. Tekla pyytää Satua olemaan puuttumatta heidän toimiinsa ennen kuin äärimmäisessä hädässä.

– Tämä saattaa näyttää siltä kuin me olisimme vähintään tahattomasti hirttäytymässä, mutta me emme ole, usko pois.

Satu hymähtää eikä esitä kysymyksiä.

Tekla valitsee haastavimman radan, keltaiset pienet nystyrät kaltevalla seinällä, ja alkaa ihmeen vaivattoman näköisesti kohota kohti korkeuksia. Kaiken ohella Tekla on myös hämähäkkinainen. Tämä ei yllätä Aureliaa. Teatterikouluaikoina Tekla oli aina se, joka menestyi parhaiten Cooperin testissä ja leuanvetokisassa, yhtä hyvin tai jopa paremmin kuin pojat.

Aurelia kääntyy tutkimaan hallia. Kaiken keskellä seisoo suuri harmaa seinä synkkänä ja karuna, pelkkä sileä kulissi. Aurelia astelee seinän luo. Hän ei voi vastustaa sitä: jyrkkä, armoton, nujertava mutta silti hellä.

Ja nyt, lopulta, Aurelia voi kutsua Sebastiania. Hän asettaa kätensä miltei huomaamattomiin harmaisiin nystyröihin jotka työntyvät esiin sileästä pinnasta. Oikeassa muurissa ei ollut tällaisia, Sebastianin oli harjoiteltava paljain käsin tai vaihtoehtoisesti etsittävä jostakin koukkuja. Matkustiko Sebastian jonnekin koukkuostoksille? Hänellä oli oltava monta pientä koukkua jotka sijoittaa etenemisensä mukaan tai yksi suuri, sellainen jonka laittaa köyden päähän ja heittää muurin yli, oliko hänellä mitään näistä? Ehkä Sebastian vain oli ja on taitava kiipeilijä, ketterä poika. Näin Sebastian nousee, laittaa kaiken toivonsa seuraavaan askelmaan jonka joko löytää tai ei löydä muurin sileästä pinnasta.

Aurelia nousee muutaman varovaisen pykälän.

Tällä tavalla, juuri näin.

Nyt.

Nyt Sebastian, tällainen minä, poika joka ajattelee päälausein.

Sebastian?

Näin minä sanon minä. Olen Sebastian, ikä 15. Sanon vittu jos minua huvittaa. Haistatan paskat kaikelle, opettaja Schumannille, joka käskee olemaan kiroilematta. Aivan niin kuin minä olisin ongelma, vaikka minulla on meneillään vuosisadan merkittävin tieteellinen koe nimeltään Miehuuskoe. Mutta nyt taas liian pitkiä lauseita. Pysy päälauseissa, Sebastian.

Totuus minusta, entisestä minusta Sebastianina. Totuus 1: Sebastian on nynnyprinssi jonka pää huuhdellaan vessanpöntössä joka päivä. Totuus 2: minä en ole nynnyprinssi. Hahaa, ne vain eivät tiedä sitä vielä, Jens ja Hubert ja muut, ne paskiaiset jotka ovat piinanneet minua kolme vuotta. Minusta tulee mies nimeltä Fred ja se tapahtuu pian. Katsokoot vaan, katsokoot ja oppikoot: Vuosisadan Merkittävin Miehuuskoe! Tieteellinen koe!

Minulla on äiti ja isä ja veli joka on satakahdeksankymmentäkolme senttiä pitkä. Jostain syystä minä olen 167. Olen pehmeä. Niin minä kuulin äidin sanovan lääkärille kun minua tutkittiin koska äänenmurrokseni oli myöhässä ja pituuskasvu hidastunut. Sebastian on aina ollut pehmeä, minun pikku prinssini. Vittu! Äitikään ei tiedä, kukaan ei tiedä, että kaikki muuttuu aivan pian. Päälause! Muista päälause!

Aurelia on puolessavälissä seinää, yrittää sijoittaa päkiänsä johonkin mistä ponnistaa ylemmäs. Hyvä, tämä toimii. Sebastian on meneillään hänessä yhtä varmasti kuin veri kiertää hänen suonissaan.

Yhtäkkiä Aurelialle tulee outo tunne. Onko hän juonut tai syönyt liian vähän, hän on miltei varma että seinä, tämä jonka hän kuvittelee muuriksi samalla kun uskottelee itselleen olevansa Sebastian, puhuu hänelle. Äsken tämä seinä oli vielä persoonaton ja harmaa, ja nyt se on tuttu, miltei kuin Aurelia itse. Ja se todella kuiskailee hänelle. Seinä sanoo mitä? Mitä? Muuri sanoo mitä?

Seinä sanoo että.

Että. Että? Seinä puhuu kaukaisella äänellä. Tutulla äänellä. Pienellä äänellä. Ikään kuin Aurelia olisi äänessä itse. Tai hän lapsena. Sellainen on seinän ääni.

Seinä kertoo jotain aivan muuta kuin Sebastianin tarinaa.

Seinä sanoo:

Me olimme sinä päivänä hyvin nälkäisiä ja janoisia, me leikimme länttä ja itää. Muistatko? Muistatko?

Mitä täällä tapahtuu? Kysymys sinkoilee Aureliassa. Hän päättää olla niin kuin ei olisi kuulevinaan. Kuka ikinä hänelle tai hänessä tai seinässä puhuukin, hän ei kuuntele, hän vain jatkaa kiipeämistä, nipistää sormensa aina uuteen pieneen kielekkeeseen, terävään, ja kiskoo itseään yhä ylemmäs, huipulle. No nyt. Keskity, keskity, hän komentaa itseään.

Sebastian. Sebastian. Missä Sebastian on?
Sebastian?
Seison huoneessani ikkunan edessä. Suunnitelmani on valmis.

Olen koko vuoden takonut koulussa metallityön tunnilla koukkua. Kaikkien silmien edessä! Koukkua! Opettaja Schumann sanoi että koukun saa tehdä. Kukaan ei ole tajunnut, kaikki ovat idiootteja. Kaikki paitsi Nadine. Nadine on ok. Kerroin hänelle suunnitelmasta viime syksynä kiipeilytelineiden luona kun Jens ja muut olivat menneet. Syljeskelin verta. En saanut katsettani irti Nadinen huulista, silmistä. Nadinella on kauneimmat näkemäni ruskeat silmät. Hän pitää minusta, ja minusta on alkanut tuntua että hän pitää minusta Fredinä.

Suunnitelma? Minä olen etsinyt koko vuoden oikeaa ylityspaikkaa. Ajattelin ensin tunnelialitustakin, mutta se olisi typerää ja kaiken lisäksi latteaa.

Suunnitelmassa on kaksi osaa, tai kolme. Valmistelu vie eniten aikaa, sitten on tietenkin toteutus, ja sen lisäksi vielä muuntautuminen, joka on jo meneillään. Muuntautuminen keneksi? Frediksi, tietenkin. En voi vain loikata ja sitten miettiä miten Frediksi tullaan, on oltava Fred heti, jo muurin laella. Fred on muskelimies ja kirjojen lukija, pankkiiri ja sen sellaista. Tai ei mitään sen sellaista, Fred on, piste.

Minä opin kyllä. En puhu enää Sebastianina, en sebastiania. Oppia pois Sebastianin kielestä on hiukan sama asia kuin oppia olemaan sanomatta niitä asioita joista voi joutua puheisiin viranomaisten kanssa. Ei sen helpompaa, ei sen vaikeampaa. Äiti ei koskaan sano että asiat olivat paremmin silloin kun hän sai nähdä Omaa ja Opaa myös Bernauerstrassen länsipuolella vaikka hänen ilmeestään näkee että hän kaipaa niitä aikoja. Hän ei puhu siitä. Hän on oppinut pois siitä. Voi oppia olemaan puhumatta niin monesta.

Olen pohtinut suunnitelmaa pitkään. Talvella ajattelin että Bernauerstrassen pohjoispuoli olisi hyvä. Toisinaan me olemme Nadinen kanssa menneet aivan lähelle vartijoita, muka toimittamaan jotain asiaa. Emme saisi. Aluksi, sivukaduilla, kukaan ei kiinnitä meihin huomiota. Sitten joku tulee kysymään meidän asiaamme. Nadine flirttailee vartijoille, hullu Nadine, rietas Nadine. Nadine mutristaa huuliaan ja ottaa koiranpennun ilmeen. Anteeksi, ei me tiedetty, Nadine sanoo. Sitten me käännymme kannoillamme ja marssimme tiehemme.

Kerran Nadine kutsui minut kotiinsa. Tietenkin minä menin. Me söimme voileipiä ja joimme mehua. Murut hänen huulillaan, hän nuolaisi ne. Hän kysyi, haluaisinko nähdä länteen. Luulin aluksi että se oli kiertoilmaus panemiselle mutta sitten tajusin. He asuvat niin lähellä muuria. Minä vastasin että totta vitussa. Hän vei minut huoneeseensa ja avasi ikkunan. Työnnä pääsi ulos ja katso, Nadine sanoi. Minä tein niin ja kaukana näin sen. Länsi näytti aivan tavalliselta. Ainoa mikä yllätti minut oli tyhjä alue kahden muurin välissä. Sitä oli paljon. Kuin urheilukenttä. Tein tietenkin muistiinpanoja mieleni sisäiseen kirjaan suunnitelmani varalle. Tajusin että suunnitelma on toteutettava etelämpänä.

Ja nyt minä olen valmis. Olen juuri lähdössä. On ratkaisun hetki.

Olen valmistautunut neljä pitkää kuukautta, tehnyt sata punnerrusta ja sata kyykkyhyppyä joka ilta, kerännyt rahaa ja vaihtanut rahat D-markoiksi. Olen opetellut lauseita, joita lausua hymyssä suin rajavartijoille jos jään kiinni. Matkan tarkoitus, matkan syy? Nähdä auringonlasku, ostaa jäätelöä lännestä. Maistaa hieman jäätelöä ja palata sitten takaisin.

Olen ajatellut sitäkin, onko edes olemassa sanoja joilla minä kykenen pelastamaan nahkani jos tilanne käy liian tukalaksi.

Mitä Fred sanoisi sellaisessa tilanteessa? Ei mitään, tietenkään. Fred ei jäisi kiinni. Fredinä minä en jää kiinni.

Fred on valmis kuolemaan jos tilanne sitä vaatii.

Äsken, tarkalleen ottaen 21.20, menin keittiöön missä äiti tiskasi päivällisastioita ja isä luki huomisia työpapereitaan. Join lasin maitoa, haukottelin, venyttelin, hohhoijaa, kylläpä unettaa, taidan mennä tänään aikaisin nukkumaan. Sanoin äänettä Sebastianina hyvästit äidille ja isälle ja veljelle, minua suretti. Ok, minua itketti. Omassa huoneessani terästäydyin. Fred ei itke!

Pakkasin reppuni millintarkasti: pieni kamera, metallikoukku, köyttä, muistikirja, perhevalokuva, suklaalevy, vaihtosukat ja alusvaatteet ja pieni saippuapala, D-markat. Istuuduin juhlallisesti kirjoituspöytäni ääreen luonnostelemaan jäähyväisviestiä. Kirjoitin että olin päättänyt muuttua mieheksi nimeltä Fred ja että minusta vielä kuultaisiin.

Ja nyt. Nyt minä avaan ikkunan, kuulostelen hetken, kiipeän karmille, loikkaan ulos.

Tuntuu hyvältä olla pyöränselässä. Nyt on jo pimeää mutta koska on kevät, ilmassa leijuu edelleen hiukan aurinkoisen päivän lämpöä, se tuoksuu asfaltissa, kohoaa ojista ja tienpientareilta, saa sydämeni lepattamaan. Ei. Ei! Ei mitään Sebastianin "lepattavia sydämiä". Fredin sydän ei lepata. Se takoo rinnassa kuin mäntä! Silti minulla on olo kuin olisin lintu, käteni, jotka puristavat ohjaustankoa, tuntuvat siiviltä, pian minä leijailen, niinkö se tapahtuu, minä vain hyppään ja leijailen muurin yli? EI! Ei.

Jumalauta jätkä. Fred ei leijaile. Fred loikkaa.

Päästäkseen Länsi-Berliiniin on kiivettävä ensin eräänlaisen esiaidan yli. Olen tietenkin opiskellut muurin läpikotaisin. Kukaan ei tunne muuria paremmin kuin minä. Ensimmäisessä vaiheessa karkuri on alttiimmillaan. Jos kuitenkin pääsee esimuurin yli, edessä on hankala piikkilanka-aita. Sitä varten olen vahvistanut housuni nahkapaikoilla. Hahaa! Raukat ja typerykset älkööt vaivautuko! Supermies-Fred on varautunut kaikkeen!

Jos pääsee piikkilanka-aidan yli, on kuolemanalueella, idän ja lännen välissä. Tällä vyöhykkeellä on vartiotorneja, lisää piikkilankaa, vihaisia koiria jotka eivät säästele hampaitaan saadessaan saaliin kiinni, valonheittimiä, vallihauta ja lopulta toinen seinämä. Se on varsinainen muuri, huipultaan sileäpintainen. Olen laskenut, että jos pääsen läntisen muurin laelle, suunnitelma onnistuu.

Saavun ylityspaikalle 22.57. Olen kolme minuuttia etuajassa. Olen ottanut selvää vartijoiden ruokailuajoista, vahdinvaihdoista, poissaoloista sekä sijaisuuksista. Esim. 1: Vartijat kokoontuvat hetkeksi neuvonpitoon pieneen bunkkerirakennukseen tornien välille jokaisen yövuoron aluksi. Samalla koirat saavat ruokansa. Olen nähnyt sen monta kertaa kaverini Ullrichin ikkunasta kun olen vieraillut hänen luonaan muka tekemässä matematiikan läksyjä: ruokakupit asetetaan riviin bunkkerin sisällä ikkunan alle, kuhunkin kuppiin lasketaan köntti, ehkä jauhelihaa. Yövuoro alkaa 23.00. Esim. 2: Vartioryhmän päällikkönä on tiistaisin punkero, joka tykkää pullan syömisestä. Niinä iltoina koko ryhmä istuu bunkkerissa viisi minuuttia pidempään. Tänään on se ilta. Minulla on 20 minuuttia aikaa.

Vien pyörän kahden korttelin päähän, lukitsen sen talon seinustaa vasten. Kävelen takaisin ylityspaikan tuntumaan. Varminta on aloittaa ylitys 23.08. Silloin koirat ovat saaneet ruokansa, ne syövät, eivät haista tai kuule mitään muuta kuin ruuan ja oman sekä toistensa leukojen louskutuksen.

Ja nyt olen ylityspaikan juurella, 23.00. Avaan repun, otan köyden, sidon sen vyölleni erikoissolmulla, otan metallikoukun, suljen repun ja laitan sen selkääni. 23.06. Sekunnit laajenevat sisäänpäin, ajattelen vielä hetken äitiä, isää, veljeä ja Nadinea. Jens ja Hubert, haistakaa paska! Tässä menee Fred, katsokaa miten hän menee!

23.08. Nyt.

Ensimmäisen aidan ylitys käy helposti, no niin! Yksi loikka ja olen kiinni toisessa aidassa, vaikeimmassa. Rimpuilen hiukan, köysi on tarttua aidan piikkilankaristikkoon, koukku kilahtelee. Mutta pääsen aidan päälle. Heilautan jalkani piikkilanka-aidan yli, ensin yhden, sitten toisen. Nyt tapahtuu se mitä osasin ennakoida. Kuuluu risahdus. Housut! Ei saatana! Nahkapaikka ei petä, olen ommellut sen tiukkaan, mutta housujen kangas repeää paikan reunoja mukaillen ja muodostaa täsmällisen suorakulman.

Helvetti, paska, vittu, vittujen vittu. Sebastian on vähällä päästää ääneen, kuulen kirosanat kiljahduksina. Viime viikolla sama kävi välitunnilla kun Jens vitun-ääliö-runkkari tuuppasi minua niin että lakkini lensi lätäkköön.

Kiepahdan alas muurilta, näin. Miten helppoa! On naurettavan helppoa väistää aidan alapuolelle asetetut piikkilankahidasteet. Mutta nyt, nyt. Nyt on oltava nopea. Kuolemanalue. On pysyttävä matalalla, kiidettävä varjon lailla vartiotornin katveeseen ja valojen alitse kohti vallihautaa ja lännen puoleista muuria. Solmin köyden metallikoukkuun ja heitän koukun kiinni aidan pyöreään reunaan, näin, kiipeä, kiipeä, kiipeä nyt Fred, niin hyvin kuin osaat.

Ja vittujen vittu! Kaikki on helppoa! Nyt minä olen jo aidalla. Aidan päällä. Nyt minä hyppään alas, nyt olen jo lännessä, kaikki kävi niin nopeasti etten ehtinyt edes tajuta. Ja nyt se on jo ohi.

Ei tunnu miltään. Aivan niin kuin sinä päivänä Nadinen luona. Aivan normaalia. Ei mitään erityistä.

Kello on 23.16. Kahdeksan minuuttia, ja kaikki on toisin. Ei seremonioita, ei rituaaleja. Vain sumua ja hiljaisuutta.

Olenko minä nyt mies nimeltä Fred?

Ei näin suuri teko saa tuntua näin pieneltä.

Aikaa on, voin aivan hyvin kiivetä vielä hetkeksi muurille. Voin viettää hetken muurin laella ja ajatella Sebastiania. Hän on ansainnut seremonian. Edes pienen.

No niin, takaisin muurin laelle. Koukun heitto ja kiipeäminen! En voi vain kiivetä ja hypätä, se on eläimen osa. Ihmisen osa on kiivetä, hypätä ja ajatella kiipeävänsä ja hyppäävänsä.

Mutta ei helvetti, vittujen vittu. Voi Sebastian minkä teet! Nyt minä putoan kuolemanalueelle. Tai ei sittenkään! En putoa, vaan jään roikkumaan housujeni palkeenkielestä pulttiin, joka on sijoitettu muuriin kuolemanalueen puolelle. Kuka pultin on siihen laittanut? Miksi se on siinä? Nahkapaikka pitää, muodostaa housujeni haaroihin kiilan. Fred sättii minua ja Sebastian haeskelee ilmaisua tälle mitä nyt tapahtuu: roikun pultissa kuin tarpeettomana naulakkoon nostettu suojapuku.

Olen Sebastian, 15. Kello on 23.19. Näytän marionetilta. Olen amatööri. Olen nynnyjen nynny. Jens ja Hubert tiesivät sen. Nadine saa tietää sen.

Vartiobunkkerin ovi avataan. Koirat livahtavat yksitellen ulos. Ne pysähtyvät, höristävät korviaan, katsovat minun suuntaani uteliaina ennen kuin ryntäävät kohti leuat louskuen, räksyttäen. Onneksi olen juuttunut niin ylös, että koirat eivät ulotu minuun.

Ja tuolta tulevat vartijat.

– Aha, yksi vartijoista sanoo. Hän on nainen. Kaunis, pitkä, solakka, tumma. Samanlaisessa univormussa kuin miehetkin. – Vai niin, nainen jatkaa. – Kukas sinä olet?

– Olen Sebastian.

– Ja miksi roikut siinä?

Nyt on oltava tarkkana.

– Minä ajattelin vain käydä lännessä, käydä katsomassa miltä siellä näyttää ja tulla sitten takaisin.

Nyt jos koskaan minun tulee käyttää vuorosanani. Nyt minä lausun sen mitä aioin, lausun kuin olisin yksin näyttämöllä:

– Kaunis päivä! Kaunis aamu! Aurinko nousee! Se nousee aina idästä, näettehän, valo tulee idästä. Yön jälkeen aamu, miten ihanaa palata kotiin.

Vartija vilkaisee taakseen, katsoo minua tyynesti, melkein hymyillen.

– Nyt on yö, aurinko ei nouse vielä tunteihin. On yö ja sinä olet kuolemanvyöhykkeellä. Tiedätkö mitä se tarkoittaa?

En voi mitään sille että itken. Tähän tämä päättyy. Onneksi kukaan luokkalaisistani ei ole näkemässä. Vartija vastaa minun puolestani:

– Useimmat pääsevät täältä pois vain kuin linnut.

Vartija kohottaa kätensä ilmaan ja näyttää yhtäkkiä eteeriseltä. Nyt hän kuiskaa äskeisten sanojensa tueksi:

– Lentäen, lentäen.

Vartija astuu lähemmäksi. Minä näen nyt hänen kasvonsa kokonaan. Todellakin, kaunis nainen. Hän kurottautuu minua kohti, nojaa muuriin. On outoa miten pitkä vartija on. Miltei kaksimetrinen. Ei, hän on pidempi, muurin korkuinen. Vartija nojautuu muuriin ja painaa kasvonsa kiinni minun kasvoihini. Entä jos hän haluaa sittenkin auttaa minut muurille ja uuteen elämään? Vartija kuiskaa iltasatuäänellä:

Muistatko, sinä päivänä me leikimme länttä ja itää, me olimme nälkäisiä ja me hoimme kaikenlaisia hassuja lauseita, hikkori tikkori toikki, me saimme omenamehua mutta sitä ennen me leikimme länttä ja itää, loputtomiin. Muistatko, muistatko?

Aurelia vapisee kiipeilyseinän laella. Hän on kuin onkin päässyt kiipeämään aivan ylös, mutta hän ei tiedä kuka hän on ja kuka hänelle puhuu.

Vartija muuttuu seinäksi, jonka laelle Aurelia on Sebastianina kiivennyt, ja seinä puhuu hänelle niin kuin vartija äsken Sebastianille. Seinä jylisee ja pauhaa vaikka ääni on pienen lapsen:

– Sinä päivänä, muistatko, me leikimme länttä ja itää. Muistatko?

Jossain kauempana Tekla kysyy mikä Aurelialla on, eikö hän pääse alas, voiko Aurelia huonosti. Tule nyt alas sieltä tai minä soitan hätänumeroon, Tekla huutaa.

Kiipeilyvalmentaja Satu, joka on oikea amatsoni, on muutamassa sekunnissa Aurelian vieressä, Aurelian joka on kietoutunut seinän yläreunaan kuin pieni apina puun oksaan. Satu auttaa Aurelian alas. He laskeutuvat turvaköyden avulla maan tasalle kuin hissillä.

Aurelia tärisee edelleen kauttaaltaan.

– Loppuivatko voimat kesken, Satu kysyy ymmärtäväisellä äänellä. – Sitä tapahtuu täällä yhtenään, älä huoli.

Aurelian on mahdotonta vastata.

Itse asiassa hänen on vaikea aloittaa yhtäkään lausetta sanalla "minä". Juuri nyt hän ei ole kukaan minä. Hän ei tiedä kuka on. Se mitä vartija sanoi. Se mitä seinä sanoi. Aurelia ei ole varma enää mistään.

## 11

Me lähdimme matkaan kesäkuun kuudes. Oli ensimmäinen hellepäivä. Olin saanut siirrettyä torimyyjän pestini heinäkuulle: meillä olisi kolme viikkoa aikaa.

Meillä oli laivassa pienenpieni hytti, ja me söimme osan aterioista kapeassa vuoteessa moottorin jyrinää ja toistemme hengitystä kuunnellen. Theo sekä hehkutti sitä mitä tuleman piti että varoitteli monta kertaa: älä sitten odota liikoja, siellä on melko tunkkaista ja ankeaakin, vaikka tietenkin minun ystäväni ovat mahtavia.

Iltaisin kävimme haistelemassa laivan keulassa meri-ilmaa, maistoimme suolapärskeet huulillamme, söimme rasvaisen leikkeen puoliksi, oskarinleike, wieninleike, kengänpohjaleike, söimme niitä koska muutakaan ei ollut tarjolla, ja jaoimme yhden oluen, istuimme hetken sylikkäin ja katselimme ikkunasta hitaasti himmenevää iltataivasta. Kerroimme toisillemme millaista meidän elämämme tulisi olemaan, nyt kun rakkaus oli pelastanut meidät kaikelta siltä pitkäveteisyydeltä jota arki tavallisille ihmisille oli.

Ystävystyimme ruokalassa tanskalaisen rekkakuskin kanssa, kävimme nautinnollisen keskustelun iltamyöhällä eläkkeellä olevan yhteiskuntatieteilijän kanssa joka oli matkalla hakemaan uutta Mersua Länsi-Saksasta.

Rostockista jatkoimme junalla. Kun lopulta saavuimme perille ja näin Theon ystävät, Thomasin, Reginen, Anken ja Hansin, minusta tuntui kuin olisin jo tavannut heidät. Huudahduksia, halauksia, naurua. Minua käteltiin kohteliaasti, tarkasteltiin hymyssä suin keskustelujen lomassa.

Ajoimme U-Bahnilla pohjoiseen poppelien reunustamalle kadulle jonka varrella olevassa talossa kaikki neljä asuivat. Saimme huoneen joka oli jäänyt tyhjilleen kun Walter oli muuttanut Dresdeniin opiskelujen päätyttyä.

Ensimmäisten tuntien jälkeen keskustelut käytiin niin nopeatempoisella saksan kielellä, etten pysynyt perässä. Tyydyin juomaan viiniä, hymyilemään, istumaan paikallani ikkunan vieressä. Nojasin leukaa polviin ja tuudittauduin tunteeseen, joka oli äkkiarvaamatta vallannut minut: suloinen muistuma lapsuudesta, myöhäisestä illasta kun sai jäädä vielä hetkeksi valvomaan.

Ensimmäisen illan aikana minulle ei selvinnyt, mikä Theon ystävien oma käsitys elinpiiristään oli. Ehkä ihmiset täällä eivät puhuneet asioista suoraan. He hengittivät tätä ilmaa, elivät tätä yhtä todellisuutta, joten miksi he edes olisivat kertoneet näkemyksistään? Tai sitten he olivat tottuneet käyttäytymään ja puhumaan niin kuin oletettiin. He halusivat opiskella, ajatella, keskustella, nauttia, nauraa, rakastaa. Se, mikä liikahteli pinnan alla, oli näkymättömissä.

Päivät kasvoivat uusiksi huomisiksi toistensa sisästä niin että kadotimme ajankulun, kuten kesäisin usein käy.

Yhtenä iltana söimme päivällistä ulkona, jauhelihapihvejä ja perunoita. Aterioinnin jälkeen jäimme istuskelemaan viinilasillisille. Paikka oli yksi harvoista niissä kortteleissa. Pelkkä huone ja keittiö, tuolit ja pöydät eri paria, ei siksi että se olisi ollut tyylikästä vaan siksi että minkäänlaista sisustussuunnittelua ei noina aikoina ja niissä oloissa harrastettu.

Näinä ensimmäisinä päivinä keskustelumme olivat vielä avoimia. Kysyin ihmetellen Thomasilta ikkunapöydän nuoresta miehestä, joka näytti pitävän jonkinlaista vastaanottoa mustakantisen pienen kirjansa kanssa. Mies oli välillä häipynyt jonnekin ja palannut taas, vilkuillut ympärilleen ja asettunut samaan paikkaan. Hänellä näytti olevan sopimus kuppilan omistajan kanssa: katseita vaihdettiin, nainen toi miehelle ruoka-annoksen ja oluen kun tämä palasi. Ihmisiä tuli hänen luokseen ja hän kirjasi jokaisen vierailijan jälkeen merkinnän pieneen muistikirjaansa.

– Mistä he oikein sopivat? kysyin Thomasilta ja osoitin miestä.

Thomas hymyili.

– Hän ottaa vastaan tilauksia. Hänellä on vakituinen matkustusviisumi, ja käydessään lännessä hän hankkii ihmisille tavaroita, perii pienen maksun hyvitykseksi.

– Ja ne antavat hänen tehdä niin?

Ne. Ne antavat. Ensimmäisinä päivinä saatoin todella vielä puhua näin pälyilemättä ympärilleni. Olin kuin lapsi huvipuistossa. Myöskään Thomas ei vaikuttanut hämmentyneeltä, vastasi vain tyynesti:

– Miksi ei? Eihän hän salakuljeta mitään.

– Mitä tavaroita hän sitten tuo?

– Mitä ihmiset nyt tarvitsevat, Regine sanoi. – Minä olen tilannut esimerkiksi toisenlaisia kuukautissuojia, en jaksa joka kuukausi niitä jättivaippoja joita täällä myydään.

Regine nauroi heleästi. Theo katsoi poispäin, ehkä silkkaa häveliäisyyttään.

– Entä sinä, kysyin Thomasilta, – mitä sinä olet häneltä tilannut?

– Kaikenlaista, Thomas sanoi hymyillen. – Joskus olen tilannut lahjoja Reginelle. Toisinaan ruokatarvikkeita jos olemme olleet järjestämässä juhlia.

Viidentenä aamuna me nukuimme pitkään. Kun heräsimme, aurinko oli jo kivunnut korkealle. Söimme aamiaista raukean kauan. Lopulta lähdimme ulos, kaikki muut paitsi Hans, joka sanoi että hänellä oli menoa perheensä kanssa. Maleskelimme kaduilla kunnes Thomas keksi että Theon pitäisi käydä katsastamassa yliopiston kulmat. Alitimme rautatien sivukatuja kävellen. Theon ehdotuksesta kuljimme Unter den Lindeniä ensin länteen. Hän halusi nähdä Brandenburger Torin. Minua hämmästytti, miten vanhat talot oli päästetty rapistumaan. Kortteleissa oli autiota ja suorastaan rähjäistä: ikään kuin historia olisi sysätty sivuun käyttökelvottomana. Kun saavuimme Brandenburgin portille, joka oli muurattu umpeen, pääsimme ihmeen lähelle vartijoita. Otimme jopa valokuvia. Koska nähtävää ei juuri ollut, lähdimme kohti Museuminseliä, ja pian olimme yliopiston rakennusten lähellä.

Theo ja Thomas halusivat käydä istuskelemassa kirjaston rappusilla niin kuin heillä oli ollut edellisenä vuonna tapana. Me muut istuimme nurmikolle puun varjoon, Ankella oli jalassaan rakko, ja oli niin kuuma että oli mukava hetken aikaa vain olla. Anke ja Regine kertoivat lapsuudestaan ja minä tajusin jo kykeneväni osallistumaan keskusteluun lyhyin lausein. Näin sivusilmällä miten Thomas ja Theo jäivät juttelemaan heitä vanhemman miehen kanssa. Professori? Jonkun tuttavan isä? Kuka?

Theo kumartui lähemmäksi aivan kuin mies olisi puhunut kuiskaten. Kohta mies elehti kiihkeästi, viuhtoi käsillään. Huomasin, että tämä sai Thomasin vilkuilemaan ympärilleen hiukan epäilevänä, ikään kuin hän olisi haravoinut aluetta siltä varalta että vastaan kävelisi tuttuja. Keskustelu näytti jatkuvan ja jatkuvan.

Lopulta Thomas ja Theo kättelivät miestä ja kääntyivät, kävelivät meidän luoksemme. Kysyin kenen kanssa he olivat jutelleet, miksi he olivat puhuneet niin pitkään. Theo mutisi jotakin edellisvuoden suosikkiluennoitsijasta ja vaihtoi sitten puheenaihetta, ehdotti että kävelisimme Museuminselin kautta kohti Alexanderplatzia. Siellä vanhojen kortteleiden rähjäisyydestä ei ollut tietoakaan. Rakennukset hohtivat, lasiseinä heijasti koko maiseman. Hotelli oli moderni, samoin kauppakeskus. Keskellä aukiota kohosi televisiotorni, ylivertaisuuden symboli.

Huomasin, että Theo oli koko loppupäivän mietteliäs. Hän hakeutui monta kertaa Thomasin seuraan ja jättäytyi tämän kanssa meistä muista jälkeen. He puhuivat kuiskaten. Theo tuntui kyselevän kaikenlaista. Yritin tulkita heidän eleitään mutten saanut niistä selvää. Aloin vilkuilla taakseni, katsoa vastaantulevia ihmisiä tarkemmin, jakaa heitä ryhmiin sen mukaan vastasivatko he katseeseeni hymyillen, pään kääntäen vai uteliaasti takaisin tuijottaen. Mitä mikäkin merkitsi? En tiennyt.

Päivä oli täynnä naurua ja aurinkoa, mutta silti olin levoton. Jotakin oli meneillään. Kaiken lisäksi vaikutti siltä, että mitä enemmän Theo kyseli, sitä hermostuneemmaksi Thomas kävi.

Meillä oli kuitenkin iloinen ilta kun palasimme kotiin poppeleiden reunustamalle kadulle. Kukaan ei jaksanut syödä kunnollista päivällistä joten me avasimme pari säilyketölkkiä ja kilistelimme olutpulloja. Anke oli löytänyt hedelmäkaupasta persikoita mikä oli sensaatio, ja muistan makean mehun joka valui sormien välistä.

Illalla, kun olimme jo sängyssä, kysyin Theolta, mistä he oikein olivat Thomasin kanssa puhuneet koko päivän ja miksi kaikki oli niin salamyhkäistä ja mikä oli tämä outo levottomuus, kyllä minä aistin sen, ja missä Hans oikein oli ollut koko päivän, olivatko Hans ja Thomas riidoissa ja miksei kukaan puhunut siitäkään mitään. Theo vain sulki minun suuni suutelemalla ja sanoi äh, Thomasilla on ollut paljon paineita ja Hans on Hans, pitkävihainen, älä murehdi, nyt on kesä, meidän pitäisi pikemminkin miettiä sitä mitä me teemme huomenna.

En kysellyt enempää, mutta huoli poukkoili minussa.

Kymmenentenä matkapäivänä päätimme Theon kanssa käydä Länsi-Berliinissä. Visiitti sovittiin edellisenä iltana keittiön pöydän ääressä, Theo ehdotti sitä, ilmeisen huolettomana. Huomasin heti, että Thomas tarttui ehdotukseen liian nopeasti, aivan kuin peittääkseen jotain: totta kai, ilman muuta, hauska ajatus, menkää vain, minulla onkin vielä yksi essee kirjoittamatta kevään opintoihin, voin tehdä sen huomenna sillä välin kun te olette poissa.

Theo nyökkäsi katsomatta minua. Ajattelin: hän ei halua että suunnitelma paljastuu. Samassa kauhistuin ajatustani. Mikä suunnitelma?

Minua nolostutti se miten innoissani olin retkestämme. Halusin istua kahvilassa ja valita kahdestakymmenestä jäätelölajista mieluisinta. Halusin ostaa uusia sukkahousuja entisten rikkoutuneiden tilalle. Halusin länsimaisiin elokuviin, vaikka elokuva olisikin dubattu saksaksi. Retkemme virallinen syy oli se, että Theon matkakirjoituskoneesta oli sattunut loppumaan värinauha neljäntenä päivänä. Hänen kaksi esseetään olivat rästissä, ja hän oli saanut seminaarin vetäjältä erikoisluvan palauttaa esseet ennen syyslukukauden alkua. Hän oli myös käsittämättömän onnenpotkun kautta myynyt kaksi artikkelia matkalta aikakauslehtiin ja niitä odotettiin jo. Hänen olisi pitänyt pysyä päivittäisessä kirjoitusvauhdissaan, ja liuska liuskalta haalistuva teksti paperilla teki hänet levottomaksi.

Uuden, koneeseen sopivan värinauhan hankkiminen Itä-Berliinistä oli silkka mahdottomuus. Kaikkialta löytyi vain nauhoja itäsaksalaisiin malleihin, ja saimme toistuvasti vastata samaan kysymykseen: miksette ostaisi kokonaan uutta kirjoituskonetta, itäsaksalaiset koneet ovat kuuluja ja mainioita?

Niinpä me seuraavana aamuna kävelimme Friedrichstrassen asemalle. Vartija tiedusteli meiltä matkustusasiakirjoja heti aseman edessä olevan rakennuksen ovilla. Sisällä odotimme länsituristeille varatussa jonossa. Ne itäsaksalaiset, joilla oli oikeus matkustaa länteen, olivat enimmäkseen eläkeläisiä, ja heistä muodostettiin oma jononsa. Vartijat vahtivat jonottamistamme. Yritin ottaa heihin katsekontaktia, mutta he tuijottivat lävitseni täysin ilmeettöminä. Ennen tarkastuspistettä jonotustila kapeni käytäväksi. Lopulta olimme luukulla ja ojensimme asiakirjamme virkailijalle. Hän otti paperimme ja veti luukun eteen verhon sanaakaan sanomatta. Vilkaisimme Theon kanssa toisiamme. Huomasin ajattelevani: entä jos emme pääsekään pois? Theo hymyili, vihelteli kädet taskuissa. Silti tiesin että hän mietti samaa kuin minä.

Odotimme yli kymmenen minuuttia. Miksi niin kauan? Theo muuttui kärsimättömäksi, oli vähällä koputtaa luukun pleksilasia. Lopulta verho avattiin. Virkailija sanoi: Alles klar ja löi leiman papereihimme. Siirryimme odottamaan junaa laiturialueelle joka oli varattu vain niille joilla oli tarvittavat asiakirjat. Tajusin, että itse asema-alue oli muuri: maailmojen raja kulki laiturialueiden välissä. Kaikkialla täytyi olla silmäpareja. Varoin tekemästä yhtäkään virheliikettä. Oli parempi olla suorastaan hengittämättä, ettei vain herättäisi huomiota.

Oli häikäisevä kesäkuun aamu. Me nousimme S-Bahnin junaan ja ajoimme Zoologischer Gartenin asemalle. Välittömästi rajanylityksen jälkeen maisema avartui: rakennukset hohtivat, aurinko helotti, puut olivat vehmaita. Tai ehkä se oli minun kuvitelmaani: itäberliiniläinen matalapaine oli painanut mielialaani sadevesikaivojen tasalle jo päiväkausia, ja nyt kaikki näytti kauniimmalta. Näimme junan ikkunoista Tiergartenin vehreyden ja päätimme mennä sinne päiväkävelylle, hankkia piknikeväät Kaufhaus des Westensistä. Theo hymyili. Hän katsoi minua, ja minusta tuntui että hän osasi poimia minusta kaiken olennaisen pelkästään katsomalla niin. Minun on yhä helppo kuoria ajan kerrokset hänen yltään ja löytää nuo pojankasvot. Me pidimme kiinni junavaunun tangosta, juna heilahti, horjahdin hiukan, ja hän otti minut syliinsä ja suuteli, kuiskasi korvaani kolme sanaa.

Jos minun pitäisi valita elämästäni yksi kohtaus ja kehystää se ja nimetä sanalla onni, se olisi tuo hetki, junan kirskuessa vaihteissa, lehmusten ja tammien ja poppelien vilistessä ikkunoiden takana ja jonkun selittäessä viereisessä penkissä kiivaasti jotain painokkailla saksan konsonanteilla.

Muistan päivän ensimmäisen kuuman maitokahvikupillisen ja juustosämpylän Ku'dammin sivukadulla. Mieleen nousivat lapsuuden hiihtoretket, liian pitkät vaellukset umpihangessa talvisessa metsässä, sen kun lopulta saapui mökille ja sai kuumaa mehua ja pähkinäsuklaata. Puute ja täyttymys.

Theo sanoi hoitavansa värinauha-asian heti, ja sovimme, että tapaisimme kahden tunnin kuluttua KaDeWen ruokaosaston edessä. Vaeltelin yksin kaduilla ja nautin kaiken paljoudesta. Kävin kirjakaupassa, mikä satumainen ilo sekin oli, ostin suklaata vain koska kykenin, jäin kahvilaan lukemaan pidemmäksi aikaa kuin olin aikonut.

Lopulta etsiydyin tavarataloon ja suunnistin ruokaosastolle ylimpään kerrokseen. Odottelin Theoa hetken ja menin sitten yksin sisään. Ostin piknikillemme ravunpyrstöjä, patonkia, juustoja ja omenamehua. Löysin myös viikunahilloa ja kannoin hillopurkkia halki tavaratalon kuin aarretta. Kun Theo lopulta saapui, hikipäissään ja hajamielisenä, hän nauroi minun ilmeelleni ja täydelle ruokakorilleni ja otti minusta valokuvan. Aina kun katson tuota valokuvaa ja näen kasvoillani hamstraajan autuuden, oivallan yhä uudestaan eroavaisuutemme: Theolle viikunahillo ja tuoreet kirsikat, vasikankare ja parmesaanikuutio ovat sivuseikkoja, maukkaita kyllä, mutta täydellisen yhdentekeviä. Hänen mielestään ne sijaitsevat merkitykseltään olemassaolon reunalla, kun taas minulle ne muodostavat perustan, jonka päälle elämän muut merkitykset voidaan rakentaa. Minä en voisi kuvitellakaan käyväni filosofista keskustelua tyhjin vatsoin, kun taas hän näkee kaikki arkiset yksityiskohdat, kuten kysymyksen siitä mitä tänään syötäisiin, harmillisena keskeytyksenä, jota voi lykätä tärkeämpien toimien tieltä. Minua houkuttaisi sortua keittiöpsykologiaan ja sanoa, että hänen eiralaistaustansa, se tosiasia, että hän on aina saanut tulla valmiiseen ruokapöytään, on opettanut hänet välinpitämättömäksi ruokakaupassa, mutta ehkä syy vain on se, ettei hän pidä jokapäiväisiä asioita tärkeinä. Miten monet kerrat me olemme riidelleet tästä asiasta. Ja miten monet kerrat minä olen palannut hillopurkkihetkeen KaDeWessa.

Tuona satumaisen onnellisena päivänä pääsimme kuitenkin yhteisymmärrykseen siitä että tarvitsimme erittäin paljon kaikkea. Valitsimme kuohuviinin ja kävelimme puistoon käsi kädessä. Theo oli rentoutunut, riehakas ja leikkisä. Minä sanoin ainakin kaksikymmentä kertaa että rakastan häntä.

Viivyimme Tiergartenissa tuntikausia. Viini kihosi päähän ja teki kaikesta utuista. Me loikoilimme puun alla pitkään kunnes tulimme liian janoisiksi ja nousimme etsiäksemme juotavaa. Pohdimme hetken elokuviin menemisen mahdollisuutta, tai museoon, mutta kello kävi jo viittä, ja ajattelimme, että olisi viisasta olla rajanylityspaikalla ennen kahdeksaa.

Yhtäkkiä Theo sanoi ettei hän ollut vielä hankkinut värinauhaa. Ällistyin. Missä sinä sitten viivyit tuntikausia, kysyin. Theo katsoi poispäin ja sanoi että oli unohtunut liian pitkäksi aikaa kirjakauppaan ja oli jättänyt koko nauhan ostamatta. Tiesin heti hänen valehtelevan. En tiennyt miksi hän teki niin. Häpeällisin piirteeni, sähköisenä esiin singahtava mustasukkaisuus, sai minut hetkeksi tärisemään. Mitä oikein oli meneillään? En kysynyt.

Menimme U-Bahnilla lännemmäs pieneen erikoisliikkeeseen. Löysimme etsimämme helposti. Siitäkin on valokuva: Theo pitelee nauhaa oikeassa kädessään ja on kohottanut vasemman peukalonsa pystyyn. Hän on onnellisen näköinen.

Meidän oli aikomus viipyä ystäviemme luona vielä viikko, ja niinpä ostin KaDeWen ruokaosastolta kaikkea mitä saattaisin tarvita tai kaivata tulevan viikon aikana, tamponeja, kasvovettä, pähkinöitä, Milka-suklaata. Valitsimme yhdessä tuliaiset: lisää pähkinöitä, pullo likööriä ja toinen punaviiniä, tyhjiöpakattua parmankinkkua, suklaakakku, kahta erilaista ranskalaista juustoa, suolakeksejä.

Nousimme junaan Zoologischer Gartenin asemalla ja pian olimme taas Friedrichstrassella. Oli jo myöhä, ja laskeskelimme että jos kävelisimme, olisimme kenties nopeammin perillä kuin jos vaihtaisimme itäisen kaupungin metroon. Rajanylitysluukulla vastassa oli sama virkailija kuin aamulla. Tajusimme heti, ettei hän ilmaissut eleelläkään muistavansa meitä aamulta. Theo kaivoi takataskustaan lompakkoa. Minä vain seisoin hölmistyneenä paikoillani, tunsin vartijoiden ilmeettömät katseet niskassani. Sitten tajusin etsiä omat asiakirjani. Theo oli jo ojentanut virkailijalle omansa.

– Meillä on kyllä viisumit, Theo sanoi puolustelevalla äänellä.

Virkailija katsahti molempien papereita ja puisteli sitten päätään.

– Teillä on kyllä maahantulolupa, mutta nyt olette käyttäneet poistumislupanne, se lukee tässä aivan selvästi.

– Miten niin, mikä poistumislupa?

Virkailija katsoi Theoa hymyttömänä, tyynesti. Jokin hänen ilmeessään viesti tyytyväisyyttä. Hän oli valinnut puolensa oikein, hän oli se joka myönsi tai epäsi pääsyn toisilta, hän ei ollut anelija.

– Ette kai aio jäädä asumaan Saksan demokraattiseen tasavaltaan? Tarvitsette poistumisluvan, ja olette tänään kello 8.06 käyttäneet sen kumpainenkin.

– Mitä helvettiä, Theo sanoi epäuskoisena. – Mehän vain kävimme ostamassa mustenauhan kirjoituskoneeseen. Mehän vain kävimme Länsi-Berliinissä, ja nyt me palaamme ystäviemme luo. Ei kukaan ole puhunut mitään poistumisluvasta. Meillä on validit viisumit. Meidän kaikki tavarammekin ovat vielä siellä, kaikki, kirjoituskone, laukut, vaatteet, kaikki. Ette te noin vain voi evätä meiltä pääsyä takaisin, me emme ole tehneet mitään väärää.

Virkailijan suupielet värähtivät ikään kuin hän olisi vain vaivoin saanut peiteltyä esiin pyrkivän tunteen.

– Kyse on siitä ettei teillä ole tarvittavaa lupaa.

Theo ei kyennyt kätkemään suuttumustaan:

– No johan nyt on saatana!

Tämän Theo sanoi suomeksi, mutta viesti kävi virkailijalle selväksi. Vartijat astuivat lähemmäksi.

Virkailija oli edelleen ilmeetön:

– Viisumeissanne lukee, että teille on myönnetty yksi lupa poistua Saksan demokraattisesta tasavallasta, ja olette käyttäneet tuon luvan.

Hän osoitti papereissamme olevaa merkintää, jota emme kumpikaan olleet huomanneet. Emme ylipäänsä olleet ajatelleet poistumista minään luvanvaraisena asiana. Olimme katselleet viisumiemme päivämääriä ja ajatelleet, että ne ratkaisivat. Aamulla olimme käyneet ennen rajanylitystä lyhyen keskustelun siitä, pääsisimmeköhän sittenkään noin vain länteen. Kun meidän oli annettu kulkea toiselle puolelle ilman huomautuksia, olimme tietenkin ajatelleet, että paluukin onnistuisi.

Virkailija kokosi ryhtinsä ja lausui viimeisen tuomionsa:

– Ennen uutta lupaa poistua teillä ei ole asiaa takaisin Saksan demokraattiseen tasavaltaan. Kehotan teitä anomaan viisumia joko kotimaassanne tai Saksan liittotasavallassa.

En saanut sanaa suustani. Theo puolestaan tuntui ajattelevan että neuvottelusta tai anelusta olisi vielä hyötyä.

– Mitä me nyt teemme, meidän ystävämme odottavat meitä illaksi kotiin.

– Se on heidän kotinsa, ei teidän, virkailija sanoi eleettömästi.

Theo äyskäisi kärsimättömänä:

– Kotiinsa, kotiinsa, niinhän minä sanoin.

Virkailija oli kivikasvoinen. Äänessä ei ollut minkäänlaista tunnetta:

– Kuten sanottua: voitte hakea uutta viisumia.

Me jäimme äimistyneinä seisomaan niille sijoillemme. Theo otti vielä askeleen lähemmäs. Vartijat tulivat luoksemme. Yhdessä he asettuivat riviin ikään kuin ilmaisten: muuri olemme me.

Vasta S-Bahn-junassa matkalla takaisin Länsi-Berliiniin Theo päästi raivonsa valloilleen. Hän karjaisi saatananperkele, huusi että tämä viimeistään todisti että koko maa oli matkalla tuhoon, kysymys olisi vain siitä kuinka kauan luhistuminen veisi.

Tiesin heti, että meiltä oli evätty lupa palata takaisin Thomasin ja Theon supisevien keskustelujen takia. Tiesin, että me emme saaneet palata sen vuoksi, että kadotessaan pariksi tunniksi Theo oli käynyt jossakin – missä? – minkä vuoksi hänestä oli tullut epätoivottu henkilö. Tiesin tämän kaiken ja kuitenkin soimasin itseäni: älä ole hullu, miksi ne tarkkailisivat tavallisia opiskelijapoikia jotka ostavat lännestä ravunpyrstöjä ja värinauhaa!

En kertonut Theolle ajatuksistani. Sen sijaan esitin joukon käytännön kysymyksiä: Olisiko meillä varaa hotelliin? Pääsisimmekö lähtemään aamujunalla Tukholmaan?

Joimme epätoivoomme muutaman tuopillisen olutta ja kirjoittauduimme liian kalliiseen hotelliin. Olin onnellinen valkoisena hohtavasta tassukylpyammeesta ja julistin puljaavani kiehuvankuumassa kylvyssä koko illan. Ensin yritimme soittaa hotellin vastaanotosta useamman kerran Reginen vanhemmille, jotta he olisivat ilmoittaneet ystävillemme rajalle jäämisestämme. Kukaan ei vastannut puhelimeen.

Menimme huoneeseemme emmekä osanneet tehdä muuta kuin levittää kahdelle liian yltäkylläiset eväämme hotellin sängylle, syödä, kiistellä siitä kumman olisi pitänyt huomata poistumiskielto. Theo halusi tarkastella asiakirjoja vielä uudestaan. Näytti siltä että poistumiskielto oli lisätty viisumin alalaitaan leimasimella jälkeenpäin. Olimme molemmat miltei varmoja ettei sitä ollut ollut papereissa vielä aamulla ennen rajalle saapumistamme. Lopulta uskalsin sanoa sen ääneen: Entä jos olimme yhtäkkiä joutuneet jonkinlaiselle mustalle listalle ja maahantulomme oli evätty siksi. Mitä muutakaan aamullinen pitkä odottelu olisi voinut tarkoittaa? He tiesivät heti, ettemme me olisi enää tervetulleita takaisin.

Viimein uskalsin myös tivata Theolta, mistä hän oikein oli niinä kaikkina iltoina keskustellut Thomasin kanssa niin vakavan näköisenä. Hän ei suostunut kertomaan. Intin ja intin, mitä oikein oli meneillään ja missä hän sitten oli aamupäivällä ollut, ellei ostamassa värinauhaa. Kirjakaupassa, hän karjaisi, johan hän oli sen sanonut. Riita yltyi syyttelyksi. Parmankinkkusiivu lensi seinälle. Kuohuviinilasi rikkoontui kahteen siistiin osaan, jalka ja kuppi, jalka, kuppi. Ajattelin lyhyen raivokkaan hetken, millaista olisi tuhota sohaisemalla lasin jalalla nuo kauniit kasvot, jotka eivät olleet kohdanneet järin suuria pettymyksiä. Sitten itkin. Theo katseli murheellisena ikkunasta ulos, antoi minun itkeä kohtuuttoman kauan ennen kuin tuli luokse ja sulki minut syliinsä.

Sopiminen ja hyvittely tapahtui kylpyammeessa, sylikkäin, ja muhkean vuoteen valkeissa lakanoissa. Hän oli hellempi kuin koskaan, kiihkeämpi kuin koskaan. Hän näytti huoneen hämärässä hikinen iho minun ihoani vasten ensimmäistä kertaa täysin siltä ettei halunnut olla missään muualla.

Iltayöstä Theo kirjoitti jotain keskittyneesti. Nukahdin lyijykynän kahisevaan ääneen hänen muistilehtiönsä sivuilla. Kun säpsähdin hereille puoli seitsemältä aamulla, hän nukkui sikeästi vieressäni kädet suojassa reisien välissä. Näin hänen muistikirjansa yöpöydällä, ja minut valtasi vastustamaton halu vilkaista, mitä hän oli kirjoittanut. Olin nuori hupakko, tahdoin vain saada todisteita siitä mitä hän minusta todella ajatteli. Niin: en halunnut lukea sivuilta hänen näkemystään edellisen illan tapahtumista, halusin vain mustaa valkoisella: rakastan, rakastan, rakastan.

Luin sattumanvaraisen lauseen, se oli osa pitkää vuodatusta. Käänsin sivua ja ihmettelin hänen tyyliään olla käyttämättä isoja alkukirjaimia:

petin thomasin, en onnistunut. no, koko juttu olikin yksi saatanan suuri riski. miten naurettavaa tämä on! muurattuna on nimenomaan vapaus. miten oksymoron voi toimia käytännössä kun se ei toimi teoriassa? on nähtävä mielessään ilmakuva; on ajateltava ympyrää, umpiota. pyrkiä sisään, pyrkiä, pyrkiä. he tänne ja me sinne, en tiedä. rakkaus on halua sisäkkäisyyteen ja samalla sisäkkäisyyden mahdottomuutta. rakastaa voi vain ulkoapäin. helvetti. tämä matka on tässä, toisia tulee. kaikesta huolimatta. minun naiseni. rakastan häntä. haluan asua hänessä.

Olisin saanut tietää heidän sopimuksestaan kenties lisää jos olisin jatkanut lukemista. Mutta olin jo löytänyt etsimäni: minun naiseni, haluan asua hänessä. Tunne tulvehti minussa. Katselin Theoa pitkään, ja lopulta hän heräsi.

Söimme hotellin aamiaishuoneessa tuoreita sämpylöitä ja voita ja saksalaista edamjuustoa sekä marmeladia, joimme kahvia. Olimme tavoittaneet kotimatkan odotukseen liittyvän hilpeyden. Olin sekoittanut aamiaishuonetta hotellin vastaanotosta tiedustellessani sanan "Frühstuck" sanaan "Zukunft" – Entschuldigung, wo ist die Zukunft – ja se nauratti Theoa, sai hänet vääntämään aiheesta erilaisia pieniä dialoginpätkiä loputtomiin.

Aamiaisen jälkeen menimme huoneeseemme ja sinetöimme matkan vielä lakanoiden välissä, ja sitten pakkasimme tavaramme, tai emme pakanneet, sillä eihän meillä ollut mitään muuta kuin kaksi KaDeWen kassia täynnä ruuantähteitä ja kelvottomat viisumit sekä käsilaukku ja lompakot, joten kokosimme ne, kirjauduimme ulos hotellista ja kävelimme Zoologischer Gartenin asemalle noustaksemme Tukholman-junaan.

Juna pysähtyi Friedrichstrassen asemalla, ja huomasimme molemmat vilkuilevamme ympärillemme, vaikka tiesimme, että vasta kotona voisimme yrittää soittaa Ankelle, Thomasille ja Reginelle ja kertoa, mitä meille oli käynyt. Juna lähti liikkeelle hitaasti, se kulki talojen välistä Georgenstrassen suuntaisesti. Planckstrasse jäi taakse. Yhtäkkiä näin Thomasin seisovan Universitätsstrassen kulmassa. Hihkaisin tahtomattani. Thomas seisoi paikoillaan tyynenä, aivan kuin olisi koko aamupäivän odottanut junaamme. Theo yritti paukuttaa ikkunalasia, nosti jopa värinauhan näytteille kämmenensä ja ikkunan väliin, mutta Thomas ei katsonut meihin päin. Silti: aivan kuin hän olisi odottanut junaa tervehtiäkseen meitä, viestittääkseen meille jotakin. Hän oli näköpiirissämme, mutta toisaalla. Rauhallisena, myöntyväisenä mutta itsevarmana hän seisoi kadunkulmassa, ikään kuin olisi halunnut olemuksellaan kertoa: ei nyt, ei tänään, mutta joskus vielä.

Välikohtauksen jälkeen olimme molemmat vaitonaisia. Yritin lukea mutten osannut keskittyä. Luonnostelin muistivihkooni Theon mietteliästä olemusta, mutta sain aikaan vain viivoja joilla ei ollut yhteyttä toisiinsa.

– Sie haben keine Zukunft, Theo mumisi omiin ajatuksiinsa vaipuneena.

Yritin hymyillä, ehkä Theo halusi yhä jatkaa aamuista vitsailuaan, mutta hän katsoi vain vakavana maisemaa.

## 12

Kun on kerran menettänyt otteensa, alkaa pelätä, että se tapahtuu uudestaan. Nyt, nytkö? Taasko?

Aurelia katselee kaiken aikaa ympärilleen ja kuulostelee. Metrossa. Liukuportaissa. Kaupassa. Hän ajattelee: kohta, jossakin. Hän ei tiedä miten ja missä eikä edes miksi, mutta hänellä on olo, että kohta hän saa jossakin taas merkin. Onko hänellä juuri nyt se tietty olo? Onko hän putoamassa, liudentumassa? Puhuuko joku hänessä, onko puhumaisillaan?

Päivät kuluvat, harjoitukset teatterilla jatkuvat, eivätkä he saa mitään valmiiksi. Tänään ohjaaja ehdotti että Honecker askeltaisi puujaloilla muurin kahta puolta, halki näyttämön, univormun takin pitkät liepeet kuin laahus. Aurelia teki niin kuin käskettiin, sai puujaloista tikkuja päkiöihinsä.

Harjoitusten jälkeen hän istuu pitseriassa Teklan ja Niklaksen ja Saran kanssa ja puhuu tavallisuuksista. Hän aistii kaiken aikaa voivansa hiukan huonosti. Migreenikohtaus? Psykoosi? Altistuminen hallusinogeenisille kemikaaleille? Ei. Tuskin mikään näistä. Ainakaan häntä ei okseta. Hän kykenee aivan hyvin syömään pitsaansa. Silti tämä olo. Kuin hän kannattelisi jonkinlaista konetta silmien takana aivojensa tilalla – jonkinlaista linkoa. Niin: Ikään kuin hänellä olisi päänsä sisällä salaattilinko joka pyörittää kaikkea hänen näkemäänsä ja kuulemaansa ja aistimaansa hiukan toisenlaiseksi kuin kuuluisi, linko joka näyttää asiat myös hänen itsensä vieressä sijaitsevasta näkökulmasta ja vielä toisaalta, ja vielä toisaaltakin. Hän tietää enemmän kuin kuuluisi. Mutta sitä, mitä hän tietää, hän ei tiedä.

Hyvä on, Aurelia ajattelee samalla kun leikkaa palasia pitsastaan. Hyvä on: minulla on aivojeni tilalla salaattilinko, mutta entä sitten? Minun on nyt vain opittava elämään sen kanssa. Minun on opittava sulauttamaan monta näkökulmaa yhdeksi ja samaksi kokemukseksi. Niin kauan kuin linko ei puhu, niin kauan kuin se ei päätä mitä minä tai se tai me yhdessä sanomme, kykenen jatkamaan elämääni. Minähän näyttelen kaiken aikaa jotakuta toista, se on minun ammattini, joten kenties selviän tästä olostani vain päättämällä esittää aukottomasti itseäni, niin itselleni kuin muillekin.

Pitseriasta Aurelia menee sairaalaan tapaamaan isää, jota ei ole vielä siirretty saattokotiin: hän makaa korkean rakennuksen huoneessa jonka ikkunasta on merinäköala.

Aurelia on yhtä aikaa oma itsensä ja kaikki ne jotka joskus ovat käyneet tapaamassa äkkiarvaamatta haurastunutta isäänsä. Kyyneleet tulevat heti kynnyksellä. On kuin Aurelia olisi pelkästä itkusta tehty.

Isä. Hän ei sano sitä, ei edes kuiskaa. Sana tarkoittaa hellyyttä, partaveden tuoksua jonka nimeä Aurelia ei tiedä, pitkäsormisia käsiä, naurua, äkkiarvaamatta huippuunsa kohoavaa innostusta asioista joita useimmat ihmiset pitävät mitättöminä. Isä se oli, joka loi Aureliaan uskon leikkiin, siihen että aivan kaikkea voi ja saa kuvitella. Hän itse oli realismipoliisi, pikku konservatiivi, isä puolestaan yllyttäjä: Sinä voit olla vaikka hypersateenkaariyksisarvinen, puoliksi robotti, puoliksi shetlanninponi, ja hallita tätä planeettaa sekä kahdeksaa miljardia muuta.

Isän ehtymätön uteliaisuus maistella eksoottisia ruokalajeja, yhtäkkinen hurahtaminen penkkiurheiluun aina olympialaisten aikaan, kerrosvoileivät, joissa majoneesia ei säästelty.

Outo tyyni hehku isän olemuksessa silloin kerran kun Aurelia kuuli isän puhuvan salilliselle opiskelijoita. Aurelia oli lukiossa, meni kuuntelemaan isän luentoa yhteiskuntaopin esitelmäänsä varten. Isä ei tiennyt Aurelian olevan paikalla eikä Aurelia jostain syystä halunnut isän näkevän häntä. Hän suojeli heitä molempia tunnistamisen intiimiydeltä, kätkeytyi edessään istuvan pojan taakse.

Kaikki vaikuttivat pidättävän hengitystään. Isä puhui puolen tunnin ajan keskittyneesti, miltei kiihkeästi, sulki välillä silmänsä ja nojasi päätään hiukan taaksepäin. Aurelia näki miten opiskelijatytöt katselivat isää, tajusi että monet haaveilivat tästä miehestä, ehkä jopa tekivät aloitteita juhlissa tai yksityisissä tenttien jälkeisissä keskusteluissa.

Yhtäkkiä isä sanoi tyynesti:

– Muuten, ihan näin sivumennen sanoen, kaikki mitä äsken puhuin, on pötyä. Valetta. Vailla totuuspohjaa.

Opiskelijat vilkuilivat toisiaan ihmetellen. Oliko tämä tyyppi tosissaan?

Isä virnisti.

– Keksin kaiken omasta päästäni, vedin luvut ja tutkimukset ja nimet niin sanotusti hatusta. Mutta te uskoitte, eikö vain? Te kirjoititte kynät sauhuten.

Opiskelijat katselivat papereitaan hölmistyneinä, ikään kuin nolattuina, tai ehkä jopa myötähäpeän vallassa. Lopulta isä paljasti, mitä oli ajanut takaa:

– Lurittelin epätotuuksia, että näkisitte, miten helppoa on hahmotella aukoton maailmanselitys jos kuulijakunta haluaa uskoa siihen. Tämä olkoon varoittava esimerkki. Tämän jos minkä varalta meidän kaikkien tulisi olla valppaina: uskottavan mutta tyhjän puheen.

Opiskelijat pälyilivät toisiaan kuin hakeakseen varmistusta sille, miten tähän ihmiseen pitäisi suhtautua.

Isä jatkoi painokkaasti:

– Vaarallisinta on puhe joka on toden kaltaista, ja vaarallisin on sellainen yhteiskunta jossa todenkaltaisuus riittää totuuden korvikkeeksi.

Joku uskaliais opiskeljapoika vaati tarkennuksia:

– Eikö jokainen ideologia ole sen vastustajille eräänlaista valhetta?

Isä katsoi kysymyksen esittänyttä poikaa hyväntuulisen kriittisenä:

– Väitätkö että kaikki puhe, julkinen tai yksityinen, on samanarvoista totuuspohjasta riippumatta?

– Ei, vaan että kaikki on ideologista tavalla tai toisella, poika jatkoi.

Isä naurahti, nyökkäsi ensin, mutta puisteli sitten päätään.

– Jos ajatellaan että kaikki on ideologista, se ei saa tarkoittaa samalla sitä, ettei tosiasioilla ole merkitystä, isä jatkoi hilpeänä. – Jos faktat hylätään, uskottavuuden mittaa suosio, eikä suosittuus saa mennä läpi ideologiana. Sitä en ainakaan minä voi hyväksyä.

Kaikki kirjoittivat isän sanat ylös, myös Aurelia, vaikkei ymmärtänytkään kuulemaansa. Kun luento loppui, Aurelia livahti vaivihkaa muiden lomassa ulos salista. Hänellä oli hankala olo. Hän oli nähnyt isän, mutta isä oli ollut aivan toinen kuin hänen seurassaan. Hurmuri? Kyllä. Visionääri? Ehkä. Vaarallinen? Kenties.

Aurelia muisti ensimmäisen kerran jolloin oli tajunnut, ettei isä paljastanut hänelle kuka todella oli. Neljätoistavuotiaana Aurelia oli tullut koulusta isän luo omalla avaimellaan jonka isä oli hänelle antanut ja löytänyt isän keittiönpöydälle jättämän muistiinpanon, kuulakärkikynällä kirjoitetut levottomat rivit:

odotan ja odotan, mutta mitä? kun elää kaiken aikaa yhtäältä täällä ja siellä, joutuu alati tähyämään eikä osaa kohdistaa katsettaan eläviin. odotanko minä siis kuolemaa? kyllä. metron alle heittäytymisen mahdollisuus tuo minulle päivittäin suurta lohtua. voitto olisi minun, ikuisesti, ikuisesti. voitto mistä, kenestä? voittaisin suruni ja alakulon, saavuttaisin synteesin uskomalla kuolemaan enemmän kuin elämään. niin. miksi minulla on olo että vain sillä tavoin saisin säilytettyä rakkauden. en saa selvää mistään, tähyän, tähyän kunnes kaikki päättyy, väkivaltaisesti tai hiljaa hiipuen. kumman valitsen?

Aurelia kuuli mielessään hälytyssireenit, hänen sisällään herahti lentoon tuhatpäinen naakkaparvi. Hän oli kuvitellut että isällä meni hyvin. Ne olivat aikoja jolloin isällä oli hymynkare huulillaan aina kun he tapasivat, luentoja eri yliopistoissa, joka vuosi eriniminen naisystävä, aina kaunis, aina nuorempi kuin isä. Miksi silti tällaiset sanat? Aurelia otti paperin. Hän taitteli sen, pisti sen taskuunsa. Hänellä on se edelleen tallessa.

Tuona päivänä isä tuli kotiin pian Aurelian jälkeen, ja tuttuus uhkui isän joka kohdasta, tuoksu, ilmeet, eleet. Kaikki se mitätöi äsken luetut sanat. Isä ilahtui hänen näkemisestään ja ehdotti että he menisivät Rivolettoon niin kuin aina. Metrolaiturilla Aurelia tarttui isän käteen, puristi lujaa kun metro syöksyi tunnelista asemalle. Paperi oli Aurelian farkkujen taskussa, paperilla isän sanat, armottomat, totuudelliset, tarkkanäköiset sanat joita ei ollut tarkoitettu hänen silmilleen. Mutta isä vain vihelteli, puristi hänen kättään.

Me kaikki kannamme mukanamme omaa pimeäämme, kuljemme ympäriinsä outoina sekä itsellemme että rakkaimmillemme. Me toivomme läheisiltämme sitä mitä emme voi itsessämmekään taata: että olemassaolomme jatkuu, että me emme äkkikuole, kuole lainkaan, ainakaan salaa.

Isällä oli taito vihellellä Chopinin Nocturne Es-duurissa ja Puccinin Nessun dorma -aaria.

Ja muutama viikko sitten, puhelimessa, aivan erilainen isä, isä jonka ääni särkyi: Kaikki on ollut yhtä saatanan valhetta, koko sinun elämäsi.

Ja sitten tämä: Isä sairaalasängyssä. Mykkänä. Vaienneena.

Aurelia ottaa roolinsa. Hän menee lähemmäs, asettaa kätensä isän käden päälle.

Kerran he nousivat New Yorkin -matkalla pilvenpiirtäjän katolle. Isällä oli typertyneen onnellinen ilme, Manhattan kohisi heidän allaan, yläpuolella pelkkää hiljaisuutta. Aurelia oli huolekas pikku murehtija, hän tulkitsi isän onnellisen ilmeen väärin, hän muistaa pelänneensä kaiken aikaa että isä aikoisi hypätä. Isän salainen lappu oli silläkin matkalla Aurelian taskussa kuin pieni amuletti.

Yhtäkkiä näyttää siltä kuin isä kavahtaisi jotakin. Se ei ole mahdollista, Aurelia vain kuvittelee. Hänen on tehtävä jotakin, mitä tahansa, kohennettava peittoa, aseteltava tuomiaan krysanteemeja parempaan muodostelmaan maljakossa, oiottava verhoja. Hän kävelee ikkunaan, avaa sälekaihtimet. Syksyisen iltapäivän alakuloiset auringonsäteet yltävät kirjavoimaan huoneen lattian.

– Onko näin parempi, isä? Aurelia kuulee kysyvänsä.

Hän jää seisomaan sängyn päähän.

– Onhan sinulla kaikki hyvin, isä? Aurelia kuulee kysyvänsä.

Isän silmäluomet värisevät hiukan. Vai kuvitteleeko Aurelia vain? Sen ei pitäisi olla mahdollista. Lääkärit sanoivat ettei se ole mahdollista. Ja nyt: aivan kuin isä avaisi silmänsä. Isä katsoo Aureliaa.

Hetkeä ennen kuin Aurelia aistii valo-olennon vieressään, olennon josta ei voi sanoa muuta kuin että se on Aurelia itse, vain monin verroin kykenevämpi, mahtavampi ja suurenmoisempi kuin Aurelia, hän tajuaa, että isä näkee hänet kahtena.

Tässä he seisovat, isän sängyn päädyssä, nämä kaksi Aureliaa. Toinen ihmisen kaltainen, näyttelijänkyvyistään huolimatta tavallinen nuori nainen, ja toinen sädehtivä, hurja ja ihana. Niin häikäisevä, että isän täytyy ajatella jossain infarktin runtelemien aivojensa syvimmissä kerroksissa: minun tyttäreni on muuttunut valoksi ja kutsuu minua kotiin.

Isä katsoo heitä, kahta Aureliaa, oivalluksen vallassa.

Toinen Aurelia ojentaa Aurelialle kätensä eikä Aurelia voi tehdä muuta kuin tarttua siihen.

Sanat tulevat tuimanlempeinä, tulvivat niin että huone on yhtäkkiä täynnä tietoa siitä että avaruudellisesta näkökulmasta kaikki todella on kaunista, ihmisessä, maapallolla:

– Ei ole hätää, isä, kaikki on hyvin, nyt ei ole enää kiire minnekään.

Aivan kuin isä hymyilisi.

Aurelia ei tiedä mitä tehdä. Hän tekee mitä pystyy: hän astuu itseään kohti, yrittää ujuttautua takaisin yhdeksi ja samaksi. Hetken aikaa Aurelialla on olo kuin häneen johdettaisiin sähköä. Lausuuko hän kohta taas jotakin holtitonta?

Isä on sulkenut silmänsä. Aurelia tarkistaa, kohoileeko isän rinta yhä. Kyllä.

Aurelia kävelee ulos huoneesta, hänen askeleensa ovat yllättävän vakaat, hän on onnistunut kuromaan ääriviivansa umpeen.

## 13

Punainen kenkä. Teen matkaani sitä kohti hitaasti mutta vääjäämättömästi. Pidän sen mielessäni. Tiedän, että omalla tavallasi sinäkin olet kaiken aikaa muistanut sen. Kyse on vain siitä kuinka kipeää muistaminen tekee.

Syyskuussa me vuokrasimme Torkkelinmäeltä yksiön, jossa oli vähän neliöitä mutta iso erillinen keittiö. Uuden kodin siivous ja sisustaminen oli onnellinen leikki. Theo halusi välttämättä etsiä huonekalut kirpputoreilta ja roskalavoilta, ja niin me teimme. Kuurasimme yhdessä jokaisen nurkan. Keittiöstä, jonne hankimme lähetyskirpputorilta liian suuren pirtinpöydän, tuli uuden elämämme keskipiste. Ensi töikseni pesin soodalla ja hammasharjalla tiskialtaan ja paistoin omenapiirakan. Poltimme kynttilöitä viinipulloissa, joita löysimme kulmakaapista ikkunan ja hellan välistä.

Hankin mutterikahvipannun ja ostin kauppahallista viikkobudjettiani uhmaten joka lauantai vastajauhettua kahvia.

Lauantaisin me teimme pitsaa ja kutsuimme ystäviä kylään, sunnuntaisin lojuimme sängyssä puoleenpäivään, kuuntelimme levyjä. Välillä toinen nousi kääntääkseen rahisemaan jääneen levyn tai etsiäkseen jääkaapista pitsanjämiä. Usein mitään ei ollut jäänyt, ja puoli neljän jälkeen iltapäivällä oli pakko lähteä etsimään syötävää. Kotimatkalla kävelimme Tokoinrannan ja Töölönlahden ympäri ja palasimme Helsinginkatua kotiin.

Sunnuntai-ilta oli opiskeluilta, kahvi-ilta, teeleipäilta, ilta jona keskeneräiset työt saatettiin päätökseen keittiönpöydän ääressä. Lopulta minä kömmin nukkumaan ja Theo jatkoi uurastustaan. Hän oli edellisen vuoden aikana alkanut kirjoittaa säännöllisesti eri sanomalehtiin – olin hiukan kateellinen, miten helposti hän tuntui saavan oikeita töitä, kun minä kituuttelin perunanmyyntituloillani ja siivoustöillä – ja luki tentteihin siksi usein öisin. Aamuisin tunsin viileän lankkulattian paljaiden jalkojeni alla, katsoin ikkunasta heräävää puistoa ja yliopiston rakennusta jonne sytytettiin valot sali kerrallaan, kävin nopeasti kuumassa suihkussa ja kaadoin kahvin ja erikseen keittämäni maidon suureen kuppiin ja lähdin luennolle. Kävelin puiston halki, päätin että illalla me tekisimme sipulipihvejä ja kutsuisimme jonkun kylään, ja valmistauduin ottamaan luennolla vastaan itseäni suuremmat asiat: väestönkasvu, köyhyys, tilastolliset menetelmät.

Elämä oli yksinkertaista ja täyttä, ja oli vaikea kaivata mitään. En halunnut minkään muuttuvan. Olisipa ikuisesti kirkas ja avara syksy ja päivät kohoaisivat kaareviksi meidän onnemme voimasta.

Theo kutsui minut viettämään joulua perheensä kanssa hyvissä ajoin, lokakuussa. Emmin pitkään, rakastin kotiseutuni hankia ja lunta kantavia kuusia, mutta lopulta suostuin.

Theon perheen joulunvietto oli yhdistelmä Astrid Lindgrenin lastenromaanien tunnelmaa, bergmanilaisuutta, ranskalaista eleganssia ja outoa teatterirevyytä, jossa imitoitiin kaikkia tunnettuja joulutraditioita ja nautittiin imitaation aukottomuudesta pilke silmäkulmassa. En tiennyt, ottivatko he ylenpalttisuuden tosissaan vai oliko sekin jonkinlainen työläs sisäpiirivitsi, johon koko suku osallistui. Aika ajoin joku tuntui putoavan esityksestä, meni keittiön avonaisen ikkunan ääreen tupakalle tai kävi hetkeksi makoilemaan eteishalliin pitkin pituuttaan, kunnes tuli joku toinen joka sanoi ylös siitä, ja näytelmä jatkui. Kaikki tuntuivat nauravan näille nyrjähdyksille, etenkin perheen nuorempi polvi. Ikään kuin he olisivat halunneetkin välillä rikkoa kuvaelman. Ja kuitenkin: joka ikinen pieni koukero joulukäsikirjoituksessa oli toteutettava täsmälleen niin kuin aiempina vuosina.

Jouluaaton ateria oli varattu koko suvun yhteistapaamiselle, ja tänä vuonna Theon perheen oli määrä järjestää se. Mariana purjehti aatonaluspäivien halki suloisen, itseironisen tuskastuneisuuden vallassa: jostain syystä hän halusi itse valmistaa kaikki jouluruuat, vaikka olisi voinut palkata kokonaisen ravintolallisen keittiö- ja salihenkilökuntaa avukseen. Kaisan vastuulla olivat sacherkakku, luumuvanukas ja pienet punssileivokset. Theon isä toimi aatonalusyön kinkkumestarina. Theon ja Pupen jokavuotinen jouluaskare oli hakea kuusi, ja minä avustin heitä tuossa vaativassa tehtävässä.

Kuljeskelimme veistoskäytäviksi muuttuneita katuja matalalta paistavan pakkasauringon oranssinpunaisessa loisteessa. Oli kirkasta ja kylmää, ja me pysähdyimme kauppahalliin. Ostimme savumakrillia ja graavilohta ja lasimestarin silliä ja menimme sitten tinkimään kaupungin komeimman kuusen hinnasta puolet pois. Kun kaupasta oli sovittu, laitoimme käsiimme metsätyöhansikkaat ja lähdimme kantamaan kuusta kohti Huvilakatua.

Mariana silmäsi hankintaamme ja nyökkäsi sitten vastahakoisesti. Theo virnisti ja kertoi että viime vuonna heidät oli lähetetty takaisin torille epäsymmetriasyytösten saattelemina.

Olohuoneessa kampesimme kuusen pystyyn, ja se otti saman tien arvovaltaisen roolin joulunäytelmässä. Sen ryhti ja vaitonainen tuuheanvihreä valta asettivat hyörinän ja keittiön pienet tragediat mittasuhteisiinsa. Koristelimme kuusen heti. Levylautaselle oli laitettava ensin Nina Simonea ja sitten Otis Reddingia ja sitten John Lennonin So This Is Christmas ja vasta sitten varsinaisia joululauluja. Lasiin oli kaadettava portviiniä ja jokaisen kulauksen välissä oli syötävä yksi sinihomejuustolla päällystetty piparkakku. Nauroin näille säännöille, mutta huvittuneisuudelleni heristettiin sormea. Taasko, Kaisa puuskahti, kun Mariana pakotti kohottamaan viidennen maljan. Tämä lähenee jo pakkoneuroosia, hän sanoi muka tuskastuneena, ensi vuonna joku varmasti keksii että lattialankuille ei saa astua, ja seuraavana että kaikkien pitää vuorollaan pitää puhe joulukuusen näkökulmasta.

Theo nauroi. Se olisi hyvä idea, puun viesti metsästä, metsän ääni, lisätään käsikirjoitukseen.

Autoin koko illan Kaisaa keittiössä. Paistoimme kakun, leikkasimme sen kolmeen kerrokseen, kostutimme rommilla maustetulla sokerivedellä, täytimme aprikoosihillolla ja kuorrutimme paksulla suklaakerroksella. Huhkimme piparkakkutalon äärellä, ranskanpastilleja päätyi yhtä paljon suuhun kuin katon koristeluun, sokerikiteet sulivat valurautapannulla ja talonosat saatiin juotettua kiinni toisiinsa. Kun vihreät marmeladikuulat oli asetettu piparkakkutalon portinpylväiksi, meidän oli pidettävä tauko ja syötävä paisti-majoneesivoileivät. Keittiö oli ainoa paikka koko asunnossa jossa sai joulunaikaan kuunnella vapaavalintaista musiikkia, ja niinpä me soitimme Michael Jacksonia ja Queenia ja Madonnaa ja nauroimme sille että vaikutimme aivan teini-ikäisiltä sisaruksilta. Poltimme majoneesileipien päälle keittiön avonaisesta ikkunasta yhdet tupakat, pakkasilma huurusi sisään.

Theo osallistui piparkakkutalotalkoisiin syömällä epäonnistuneen talon seinät ja juomalla olutta.

– Kaljaa ja piparia, Kaisa sanoi ilahtuneena Theon anarkismista.

– Kaljaa ja piparia, Theo toisti. – Ei tätä hulluutta muuten kestä.

– Vielä hullummaksi käy huomenna, Kaisa sanoi.

– Tiedän, Theo sanoi. – Huominen on yhtä helvetin minuuttiaikataulua.

Vieraat saapuivat seitsemäksi. Vanhin oli Theon isän äiti, yhdeksänkymmentävuotias rouva, ja nuorin Theon serkun tytär, neljä kuukautta.

Setiä ja tätejä riitti, samoin serkkuja, kummeja, enoja. Puin kasvoilleni hymyn jota en riisunut koko iltana. Kaipasin hiukan kotiin, pohdin joko joulupuuro oli asetettu ulos ovenpieleen ja lahjat jaettu. Mitä tekisin juuri nyt jos olisin kotona? Ehkä saunoisimme sisarteni kanssa kynttilänvalossa, kävisimme pyörimässä lumessa ja sisälle tultuamme söisimme kinkkuvoileipiä ja kukin kokonaisen kerroksen suklaarasiasta ja vetäytyisimme joululahjakirjoinemme sohvalle, nojatuoliin, keittiön pöydän ääreen iltakahveille, takkatulen loimuun. Ei sääntöjä eikä lukittuja traditioita. Ei piiloviestejä, ei hymyilypakkoa.

Päivällisellä istuin huonosti kuulevan isoäidin vieressä ja jouduin toistamaan jokaisen lauseeni. Join ruokaviinini nopeasti ja pääsin keskelle humisevaa hyvänolontunnetta ennen kuin sacherkakku ja punssileivokset kannettiin pöytään. Kaikki oli hetken ajan lempeää ja kaunista, kunnes Theon setä avasi keskustelun Theon edellisvuoden opiskeluista.

– En ole koskaan oikein ymmärtänyt miten rajavalvonta siellä tapahtuu, setä sanoi. – Pitäisi varmasti mennä itse katsomaan. Ulottuuko muuri siis todella vapaan Länsi-Berliinin ympäri ja jatkuuko se samanlaisena koko matkan? Ja miten hassua oikeastaan on, että muurin sisäpuolella on se mikä mielletään osaksi vapaata maailmaa. Kestämätöntä, voisi joku sanoa.

Hämmästyin kysymystä niin että jouduin hetken kakistelemaan punssileivosta kitalakeni takaa. Sehän oli muunnelma Theon omasta ajatuksesta, siitä jonka olin lukenut länsiberliiniläisessä hotellissa salaa hänen muistikirjastaan. Mutta Theo vastasikin kirkkain silmin, hymyillen, tahallisen provokatiivisesti jotakin aivan muuta:

– Muuri kulkee kaupungin halki. Kaupungin ulkopuolella fasismin vastainen raja-aita on tietenkin vähemmän mittava.

Theon setä hymähti.

– Fasismin vastainen, hah, sitäkö termiä käytetään yhä?

Theo katsoi setäänsä edelleen tyynesti hymyillen.

– Miksi sinä haluat sitä kutsua?

Theon isä näytti olevan halukas keskeyttämään alkavan kiistan. Hän hymyili ja laittoi kätensä poikansa olkapäälle.

– Muistatko, Mariana, miten Theolla oli tapana pienenä leikkiä huoneessaan ihanneyhteiskuntaa. Kaksitoista–kolmetoistavuotiaana, siinä iässä kun pojat usein löytävät tupakan ja kiljun tai alkavat pelata tosissaan jääkiekkoa. No, meidän poika tässä, hän liimasi kaikenlaisia lappuja oveensa, kielsi astumasta peremmälle. Tietenkin hän tuli ulos kun oli ruoka-aika, mutta muuten utopian raja kulki yksiselitteisesti hänen huoneensa kynnyksen kohdalla.

– Olin silloin kaksitoista, Theo sanoi hymyillen aurinkoisinta hymyään.

– Välillä minusta tuntuu niin kuin sinulla olisi yhä kaksitoistavuotiaan mielipiteet, Theon setä mutisi.

Olin äimistynyt siitä miten Theo käyttäytyi. Miksi hän piti yllä tällaista näytelmää? Liittyikö tämä kaikki jollain lailla Thomasiin, josta emme olleet koko syksynä puhuneet, vaikka tiesin Theon pitävän häneen yhteyttä? Vai oliko Theo vain uppiniskainen, koska halusi vastustaa omien vanhempiensa elämäntyyliä? Edelliseltä kesältä tuttu levottomuus kiiri minuun. Entä jos kaikki muukin Theossa oli harkittua roolileikkiä, kaikki mitä hän näytti itsestään muille, minullekin? Kuka hän oikein oli?

Theon setä vaihtoi keskustelun suuntaa, aloitti loputtoman tarinointinsa matkoistaan itärajan taakse. Puheessa toistuivat sanat naurettavuus, puute ja byrokratia, ja häntä kuunnellessani en voinut olla ajattelematta että joskus nämä kaksi veljestä elonsa huipulla, nämä kaksi jotka nykyään keskittyivät vastuun kantamiseen ja viihdyttäytymiseen, olivat pelanneet kivitalojen välisessä puistikossa kymmentä tikkua laudalla. Olivatko hekin leikkineet lapsena ihanneyhteiskuntaa, ja jos olivat, mikä oli saanut heidät lopettamaan leikin?

Kaisa armahti lopulta kaikki, ehdotti yhteislaulua, ja Puppe meni flyygelin ääreen. Kaikesta itseinhostaan ja kömpelyydestään huolimatta hän oli verraton pianisti, ja Jouluyö, juhlayö pelasti meidät.

Kun laulu oli tauonnut, kahvipöytäseurustelu muuttui epämuodollisemmaksi ja puheensorina täytti olohuoneen. Kuulin, että Theon sedän julistama kiista ei sittenkään ollut vielä päättynyt. Setä penäsi ja penäsi Theolta tämän poliittisia näkemyksiä. Lopulta Theo tokaisi hymyillen:

– Oikeudenmukaisuus, solidaarisuus, tasavertaisuus, tasajako. Tiedän, että sinä tulet maailmasta jossa voi valita miten nuo käsitteet määritellään, voit valita pidätkö niitä kiinnostavina, merkityksekkäinä, vanhanaikaisina vai kliseisinä. Jos kaikki ajattelisivat niin kuin sinä, jos kaikki pitäisivät niitä valintakysymyksenä ja mielenkiintoisena filosofisena pähkinänä, me olisimme vieläkin pidemmällä matkalla helvettiin. Nyt olemme vasta puolivälissä.

Näin voitonriemun hänen katseessaan. Hän ilmiselvästi nautti setänsä ärsyttämisestä.

Nyt Theon isä puuttui tuhahtaen keskusteluun:

– No niin Theo, nuo sinun argumenttisi ovat niin tyypillisiä ja sinun uhmasi niin nuorta että minun tekisi mieleni ottaa esiin punakynä ja korjailla sinun lauseitasi.

Theo naurahti.

– Miksei kirurginveitsi?

Isä näytti äimistyvän Theon uhmakkuutta. Hän maiskautti kieltään kitalakea vasten. Se oli jyrkin tuohtumuksen ilmaus jonka muistan häneltä kuulleeni.

– Älä sekoita minun työtäni tähän. Siitä sinä et tiedä mitään.

Yhtäkkiä Theon harmiton ivailu leimahti raivoksi. Tulilinjalla oli sedän sijaan isä.

– Älä kuvittele että tietäisit maailmasta mitään, kun elät vain täällä pienissä ympyröissäsi, esität sankaria linoleumikäytävillä ja tulet illaksi kotiin tissuttelemaan konjakkia ja siteeraamaan sonetteja ellet sitten mene herrain kanssa polttelemaan sikareita.

Mariana ja Kaisa yrittivät tulla väliin huvittuneine kysymyksineen: hei, mitä ihmettä, älkää nyt. Puppe sen sijaan oli ilahtunut illan saamasta suunnasta, hän vaikutti uteliaalta kuulemaan isänsä vastineen.

– Kuulepa, maailmassa on paljon puhetta, epäilemättä kokonaisia valtioita pidetään pystyssä käsiterakennelmien ja hienolta kuulostavien mutta kestämättömien arvojen varassa. Tervetuloa joskus päivystykseen katsomaan, miten ihmissydän käynnistetään sen jälkeen kun se on pysähtynyt. Tervetuloa oikeiden tosiasioiden äärelle koska tahansa.

Oikeat tosiasiat. Jostain syystä sanapari sai Theon raivon kohoamaan vielä yhden pykälän. Hän vetäisi liinan tarjoilupöydältä niin että kahvikupit putosivat lattialle ja särkyivät, ja sacherkakku läsähti persialaiselle matolle.

Kaikki olivat niin yllättyneitä ettei kukaan sanonut sanaakaan.

Theo kokosi päättäväisyytensä kuin olisi valmistellut uskonhyppyä tai tanssiloikkaa. Hän katsahti minuun.

– Tule, häivytään täältä.

Kotimatkalla kysyin Theolta, mitä peliä hän oikein pelasi. Fasismin vastainen raja-aita? Hänhän nauroi termille, pilkkasi sitä, ja olinhan minä ollut edellisenä kesänä hänen kanssaan kyseisen raja-aidan takana, minkä jälkeen hän oli ennustanut sen luhistuvan ennen pitkää omaan mahdottomuuteensa. Oliko hän unohtanut sen? Lopulta uskalsin ensimmäistä kertaa kesän jälkeen puhua myös Thomasista.

Theo ei katsonut minua, sanoi vain tylysti:

– Thomas ei liity tähän mitenkään.

En päästänyt häntä niin helpolla.

– Kyllähän minä näin että Thomas suunnitteli jotain viime kesänä ja että sinä autoit häntä. Siksi olit poissa ne tunnit silloin aamupäivällä. Ja nyt sinä kuitenkin esität olevasi joku puolueen kultapoika, kommunistien kommunisti. En ymmärrä sinua ollenkaan.

– En halua että he voittavat. En halua että isä voittaa.

– Voittaa missä? Mikä kilpailu tämä oikein on?

– Tervetuloa meidän perheeseemme, Theo sanoi katkeraan sävyyn.

Kävelimme kotiin. Kaupunki oli pelkkää postikorttilumisadetta etelästä pohjoiseen. Havis Amanda oli saanut ylleen kimmeltävän lumi-iltapuvun, ja pakkastaivas oli vaaleanvioletti. Aluksi etenimme rivakoin askelin, ja kuuntelin Theon isäänsä suuntaaman raivonpurkauksen analyyttista jatko-osaa, selitystä sille, miksi oli mahdotonta olla hänen perheensä kanssa tekemisissä ja miksi oli välttämätöntä, eksistentiaalisesti ja eettisesti, pysyä lujana. Ajattelin että hän liioitteli. Kiista oli sovittavissa, hänen isänsä ei ollut ollut kohtuuton. Oli kuin Theo olisi suorastaan odottanut jotain tällaista tapahtuvaksi, halunnut repäistä itsensä irti.

Lopulta vauhtimme hidastui. Pitkänsillan ylittämisen jälkeen Theo rauhoittui, leppyi, tarttui minua kädestä.

– Tiedätkö sellaisen tunteen, että haluaisi tarjota toisille ihmisille maailmanselityksen kuin pienen karttapallon? Suunnitelman uudeksi ja uljaaksi todellisuudeksi. Sellainen olo minulle usein tulee Thomasin kanssa jutellessani. Jos Thomas todella haluaa jättää kaiken, haluaisin kyetä auttamaan häntä, mutta samalla haluaisin, ettei hän joutuisi pettymään, vaan että minä voisin esitellä hänelle jotakin ylivertaista: katso, tätä on vapaus. Vähän sama olo minulla on isän kanssa, mutta eri syistä. Haluaisin viedä näytille itse keksimäni uuden ja paremman kokonaiskäsityksen kaikesta. Enkä minä oikeastaan tiedä mitä haluaisin hänen sanovan, kun olisin voittanut hänen luutuneet näkemyksensä. Ehkä minä haluaisin että hän sanoisi ääneen että kas, poika, sinäpä sen keksit, minä en olisi koskaan tullut ajatelleeksi, mutta sinä sen keksit.

Sanoin tietäväni mitä Theo tarkoitti, vaikken ollut aivan varma tajusinko ajatusta todella.

– Ongelma vain on, Theo jatkoi mietteliäänä, – ettei minulla ole mitään kokonaiskäsitystä kaikesta. Ja siksi minulla on tunne, että minun on mieluummin vaikka esitettävä uskovani johonkin mihin en usko. Etten vain seisoisi isän edessä neuvottomana. Kuulostaako tämä sinusta hullulta ja typerältä, lapselliselta?

En sanonut mitään. Suutelin häntä. Pakkanen teki meistä höyryävän patsaan.

Lopulta Theo sanoi:

– Kun kiista nyt tuli julistetuksi, me emme voi mennä huomenna enää Huvilakadulle.

Naurettavaa, olisin halunnut sanoa. Mutta kysyin sen sijaan:

– Mitä me sitten teemme?

– Vietämme joulua kahdestaan, Theo sanoi ja suuteli minua taas talvihuulillaan.

## 14

Aurelia seisoo kumarana näyttämön laidalla. Hänen ihonsa on kauttaaltaan Saksan demokraattisen tasavallan virallisten leimojen peitossa. Leimoista hänen ihollaan otetaan videokuvaa ja se heijastetaan kulisseihin. Ohjaaja haluaa korostaa sitä, että koko järjestelmän elinehtona oli toisaalta Honeckerin valta ja toisaalta se, ettei valta paikantunut häneen vaan ilmeni valtiokoneistossa itsessään: byrokratiassa, rakenteissa, vakoilu- ja ilmiantokulttuurissa.

Aurelia on valmis taas kerran olemaan Herr H.

Hänen ajatuksensa hidastuvat. Hän haurastuu.

Nyt hän on jo niin hauras, ettei jaksa itse kävellä.

Hänet saatellaan näyttämölle pyörätuolissa. Hän ei jaksaisi edes istua, hän haluaa maata. Hänen olisi allekirjoitettava uusia säädöksiä, olisi välttämätöntä tehdä jotain. Hänet autetaan sänkyynsä, hän saa tyynyn selkänsä taakse. Muut näyttelijät asettuvat jonoon hänen sänkynsä laidalle. Jono yltää halki näyttämön. Jokaisella on hänelle asiaa, jokainen kantaa mukanaan uutta asiakirjaa, toveri H, toveri H, teidän pitäisi kyetä lausumaan mielipiteenne, teidän olisi välttämättä allekirjoitettava julkilausuma, tiedättekö te edes mitä kaikkea on meneillään, niin monia ihmisiä on kokoontunut Prahaan, tilanne on kestämätön, juna maan halki ei ole hyvä ratkaisu, se on ratkaisuista huonoin, ymmärrättehän te sen, kaikki näkevät, senkaltaisilla kuljetuksilla on huono maine, eikä ikkunoiden lautaaminen ratkaise asiaa, ongelmana ovat nimenomaan ne ihmiset jotka näkevät junat, eivät ne, jotka matkustavat junassa. Me voimme allekirjoittaa paperin teidän puolestanne, teidän ei tarvitse kuin nostaa leimasin, kastella se musteessa, painaa se kevyesti paperiin.

Hän nyökkää jokaisen vaatimuksen edessä. Kyllä, periaatteessa kyllä ja käytännössäkin. Hänelle käy kaikki. Hän on juuri tänään hiukan liian väsynyt ajattelemaan niitä ihmisiä Prahassa Länsi-Saksan suurlähetystössä, hän haluaisi jonkun muun tekevän päätökset hänen puolestaan mutta ei tiedä kenen puoleen voisi kääntyä. Nämä leimat ovat naurettavia. Koko ongelma on makaaberi, vitsikäs, tarvitaan kaiken aikaa uusia lakeja, tilannehan on kestämätön! Toki olisi olemassa yksi ratkaisu, mutta sitä ei saa käyttää. Emmehän me sentään ihmisiä tappamaan rupea. Tämän sanoo hänen neuvonantajansa: Asia on ratkaistava toisin, Moskova määrää, vaikka kieltämättä Kiinan tapa houkuttelee. Mutta me emme ole sellaisia. Emmehän? Emmehän?

– No niin no niin, riittää!

Ohjaaja keskeyttää harjoituksen ja tokaisee tuskastuneena:

– Leimat eivät sittenkään ole hyvä ajatus. Leimat osana näyttämökuvaa eivät toimi, leimaamisen ääni taustalla ei toimi. Viitteellisemmin, viitteellisemmin, me emme voi tuottaa tarkkaa historiankuvaa, me emme tee mitään rekonstruktiota täällä. Tämä pitää ajatella aivan alusta, voiko joku nyt helvetti tulla ja pestä leimat hänen kasvoiltaan, ne ovat niin naurettavia että minua itkettää ja oksettaa, ohjaaja karjaisee.

– Ok, maskeeraaja sanoo tyynenä. – Poistetaan leimat. Mietitään tilalle jotakin muuta.

Aurelia on väsynyt kiistoihin. Päivä toisensa jälkeen he kuuntelevat milloin ohjaajan, milloin koko produktiota epäilevän Aslakin, milloin maltillisen hyväntuulisen lavastajan luentoja siitä miten asiat olisi hyvä esittää. Tänään on Aurelian vuoro suuttua.

Hän kimpoaa seisomaan sairaalavuoteelta, karistaa Herr H:n neuvottomuuden harteiltaan, repii päästään lateksikaljun ja kuulee huutavansa:

– Minä olen mukisematta hyväksynyt puujalat, olen antanut leimata ihoni, olen pitänyt tätä hiostavaa peruukkia päässäni viikkotolkulla. Päätetään nyt jo mitä Honeckerilta halutaan. Minä olen valmis esittämään hänet tyrannina ja olen valmis esittämään hänet raukkana ja olen valmis vittu vaikka näihin leimoihinkin. Mutta tehdään nyt jo päätöksiä! Tyranni vai empijä, tappaja vai neuvoton valtakunnan isä? Päätä jo!

Ville aplodeeraa Aurelian raivonpurkaukselle aivan kuin olisi viikkokausia odottanut jotakin tällaista tapahtuvaksi. Piritta viittilöi Villen vaikenemaan. Ohjaaja näyttää loukatulta mutta säilyttää malttinsa, kävelee sivuportaille ja nousee lavalle.

– Sinäkö vaadit selitystä tälle haparoinnille? Hyvä on. Haluan että tämä näytelmä on kaaosta, arvaamattomuutta, päällekkäisyyttä, samanaikaisuutta. Meidän on näytettävä Honeckerin kaikki puolet, kokeiltava kaikkea.

Aslak puuttuu puheeseen:

– Entä jos Honecker makaa sängyssä sarjatuliaseen kanssa? Hän ikään kuin odottaa sekä omaa lopullista haurastumistaan että Moskovan lupaa puuttua tapahtumiin. Hauraus ja väkivallan uhka, kuuliaisuus Moskovan määräyksille mutta yhtä kaikki halukkuus toimia? Siinä hänen tragediansa, yhdessä kuvassa.

Ohjaaja valpastuu.

– Oikeastaan ihan toimiva ajatus.

Ville nauraa.

– Toveri Aslak, sinäkö sittenkin myönnät että ratkaisun hetket olisivat voineet kääntyä verioopperaksi? Kaikkien näiden vuosien jälkeen olet valmis päivittämään historiankäsityksesi?

Aurelia äyskähtää Aslakin ajatukselle:

– Jos sinä haluat halailla asetta unikaverina niin mene itse tuohon sänkyyn vaikka singon kanssa. Minusta ajatus on ääliömäinen.

Tekla naurahtaa, ilmiselvästi hyvillään Aurelian suorasukaisuudesta. Aslak nostaa kätensä pystyyn muka antautuen. Hänen kasvoillaan vilahtaa mielihyvän sävyinen ilme: Aurelian läksytys saa hänet kenties kuvittelemaan aivan toisia asioita.

Ohjaaja vilkaisee Aslakia ja katsoo sitten Aureliaa, sanoo enemmän itselleen kuin Aurelialle tai muille:

– Tämä pitää miettiä vielä kerran palaverissa, kaikki koolle, kaikki asiat pöydälle, mitään ei vielä hylätä, ei yhtäkään hahmoa eikä yhtäkään teemaa. Mutta kaikki on mietittävä alusta asti.

– Minä menen nyt suihkuun ja pesen nämä leimat pois, Aurelia sanoo ja marssii pois näyttämöltä.

Lounastunnin jälkeen Aurelia puetaan Friedan mekkoon, hänelle kammataan Friedan liehuhiukset ja hän ottaa käyttöönsä Friedan olankohautukset, Friedan lauseet, yhden niistä harvoista jonka ohjaaja on hänelle kertonut: Haluaisin vain vähän säpinää, minä olen niin tylsistynyt että voisin kuolla!

Näyttämöllä on elokuu. Kaikkialla väreilee Balatonjärven maiseman outo, vaarallinen valo. Perhe on lähtenyt matkalle. Ja mitä sitten? Mitä sitten?

Frieda-harjoitusten aikana ohjaaja muuttuu aina paljaaksi, ja Aurelia pohtii näkevätkö muutkin saman: ohjaaja istuu hiljaa katsomossa, ei murheellisena, ei kaipaavana, ei sijoiltaan menneenä, mutta kasvot kivusta värisevinä.

Harjoitusten aluksi ohjaaja komentaa kaikki muut katsomoon. Vain Aurelia on näyttämöllä, yksin hän. Ohjaajan ainoa ohje Aurelialle ja koko työryhmälle on helposti lausuttu lause, mutta vaikeampi toteuttaa:

– Haluan että olet uhri, mutta samaan aikaa haluan, että sinulla on ääni, ymmärrätkö? Sinun on kärsittävä ja kuoltava, mutta niin, että säilytät kykysi kertoa. Vasta silloin kun teatterissa luodaan uhri jonka ääni säilyy, on tehty jotakin kumouksellista.

Aurelia nyökkää, vaikkei ole aivan varma miten se tehdään.

No niin. He aloittavat.

Ohjaaja pyytää Aureliaa juoksemaan ympyrää. Aurelia tekee niin. Nyt ohjaaja karistaa haavoittuvuuden harteiltaan. Hän on piiskuri ja visionääri, eikä Aurelia voi muuta kuin totella. Kierros kierrokselta vauhti kiihtyy.

Aurelia ei tiedä kuinka kauan hän juoksee.

Pysähdy, ohjaaja karjaisee lopulta, ja Aurelia tekee niin. Ohjaaja pyytää Aureliaa tekemään kyykkyhyppyjä alhaalta ylös, täyteen ojennukseen kuin tanssija, taas alas, aivan kyyryyn ja yhdellä voimakkaalla ponnistuksella ylös.

Aurelia maistaa suussaan veren. Hän kuulee omat nyyhkäisynsä.

Ohjaaja käskee avustavia näyttelijöitä muodostamaan näyttämön laidalle muurin: Aurelia saa juosta muurille, yhä uudestaan ja uudestaan. Ja taas Aurelia tekee niin kuin käsketään. Ihmisliha on tiivis, avustajat ovat rotevia nuoria teatterikoululaisia, tytötkin, ja joka kerta kun Aurelia on saamaisillaan muurista otteen, hänet tuupataan maahan, häntä kouraistaan, tukistetaan, nipistetään. Vai tekeekö hän kaiken sittenkin itse itselleen?

Mikä helvetillinen metodi tämä on olevinaan, jokin osa Aureliasta ajattelee, mutta hän jatkaa, juoksee päin ihmismuuria yhä uudestaan ja uudestaan.

Lopulta Aurelia on miltei tajuton. Hän on pelkkä rätti, hänet voisi vääntää kuiviin tähän, lavalle. Jos tämä on metodi hänen nujertamisekseen niin se toimii: hän haluaisi kuolla. Ei, hän haluaisi ensin oksentaa ja sitten itkeä ja sitten vähä vähältä haihtua olemattomiin.

Kun juoksee tarpeeksi kauan, kun jatkaa hyppimistä, raivoamista, muuriin törmäämistä vielä kauan senkin jälkeen kun tuntee sydämenlyönnit hampaissaan, kun lopulta kaatuu maahan, jäljelle jää vain tunne kaikkialla olemisesta.

Aurelia haluaa vain maata lattialla. Hän antaa itsensä sulautua ympäristöön, näiden seinien rajaamaan ilmaan.

Juuri nyt hänen on helppo saada tietää mitä ohjaaja ajattelee.

Ohjaaja näkee pelkästään Aurelian. Ohjaaja, joka nyt, Aurelian olemuksen vavahduttamana, on muuttunut Joachimiksi, pelkäksi Joachimiksi vailla ammattitaitoa ja visiota, ajattelee sisartaan. Helvetti, Joachim ajattelee. Helvetin helvetti. Hän tiesi sen heti valitessaan rooliin juuri tämän näyttelijän, mutta hänellä ei ollut aavistustakaan että tämä nainen kykenisi näyttämään hänelle Friedan täsmälleen. Jokin Aureliassa on saanut Joachimin ajattelemaan ajatuksia joita hän on vuosikausia pitänyt etäällä, jotta ylipäänsä voisi hengittää ja jatkaa olemassaoloaan. Joachimin ajatukset ovat kuin kuvia toistensa päällä, irrallisia lauseita. Nyt lauseet kiilaavat esiin Aurelian olemuksesta ja ohjaaja voi tarttua niihin kuin esineisiin:

Loppukesä, hellettä, niin kuumaa ja kosteaa että ilmaa voisi kauhoa.

Koska me oikein saavumme perille?

Minä haluan nähdä kun myrsky nousee, haluan mennä soutamaan juuri silloin kun ei saisi.

Sinun pitää tulla minun kanssani, Joachim, heittäydytään vaaraan, se olisi seikkailu!

Ei kerrota kenellekään, minä olen kuullut kaikenlaista, yöllä alkaa tapahtua, minä olen kuullut.

Haluan vain vähän säpinää! Haluan nähdä uusia paikkoja! Minä olen niin tylsistynyt että voisin kuolla.

Joachim on typertynyt. Hän kuuli sen kyllä, oman nimensä, se sanottiin niin samanlaisella äänellä että Joachim joutui katsahtamaan ympärilleen ja etsimään lausujaa salin varjoista.

Friedan levottomat lauseet hermostuttivat Joachimia. Jos Frieda halusi olla muualla kuin kotona tai autossa lomamatkalla, muualla kuin kaiken sen ympäröimänä mikä oli heidän elämänsä, missä Frieda sitten oikein halusi olla? Miten Frieda edes oli saanut päähänsä haaveilla jostain muusta? Eihän ollut olemassa mitään muuta kuin koti, koulu, koulunpiha, auton takapenkki, sekatavarakauppa josta joskus sai appelsiineja, Friedan pianotunnit, voimistelutunnit torstaisin koulun jälkeen. Joachim joutui tulemaan joskus Friedan mukaan ja näki miten tämä venytteli muiden tyttöjen kanssa pitkiä jalkojaan viileässä salissa ja uudenlainen tunne valtasi hänet: kaipausta, kivistävää halua olla jo aikuinen. Ei ollut olemassa muuta kuin nämä heidän elämänsä ääret ja se mitä he olohuoneessaan näkivät iltaisin televisiosta, mutta jos Frieda osasi kuvitella niiden lisäksi jotakin muuta, silloin kaikki Friedassa saattoi olla Joachimille tuntematonta. Helvetti, Joachim ajattelee. Nämä ovat hänen omia ajatuksiaan, kun hän katselee tätä naista lavalla, näyttelijäänsä. Projektiota, tunteensiirtoa. Hänen näyttelijänsä ei voi tietää mitään hänen ajatuksistaan, aivan niin kuin hänkään ei tiedä näyttelijänsä perimmäisiä ajatuksia.

Silti jokin tässä maassa makaavassa naisessa todella saa Joachimin muistamaan täsmälleen millainen Frieda oli. Ei niin, että heissä olisi samaa näköä. Pikemminkin hänen valitsemansa näyttelijä vaikuttaa jonkinlaiselta kynnykseltä, Joachim ajattelee, eikä hänellä ole aavistustakaan miten ihminen voisi olla kynnys johonkuhun toiseen toisessa ajassa.

Entäpä Aurelia itse? Hän viruu lattialla miltei henkihieverissä, mutta hänellä on ihmeellisen levollinen olo. Hän on saapunut vehmaaseen siimekseen. Hän tuntee miten kasvi, ehkä saniaisen lohdullinen lehti, hivelee hänen poskeaan. Todella: saniainen, täällä, näyttämöllä. Hän on ja ei ole tässä. Vehmaus ja lohtu kumpuavat jostain muualta mutta ulottuvat näyttämölle.

No niin. Hän kuolee. Joku hänessä kuolee. Frieda? Kuoleeko Frieda hänessä tällä hetkellä? Hän makaa tässä ja vetää sekä omia ahnaita henkäyksiään että Friedan viimeisiä henkäyksiä. Hänen näkönsä sumenee. Jostain, kaikkialta, kuuluu lintujen sirkutusta, yö vaihtuu aamuksi, ei ole hätää.

Maa, juurakko tai pehmeä sammalmatto hänen allaan keinuu, ja hän antaa maan tuudittaa itseään. Henkäys henkäykseltä hän tuntee jonkun lähestyvän. Tuo joku on hänelle hyvin tuttu, lempeä ja arvovaltainen vaikka aika ajoin tuima, mutta nyt, kuoleman hetkellä, Friedan kuoleman hetkellä, tuo hahmo, valoisa vieras, on lempeyttä tulvillaan.

Se kumartuu hänen puoleensa ja silittää häntä maailmanymmärtäjän ja maailmansurijan varmoin ottein. No niin, hahmo sanoo, kipu lakkaa ja vuoto tyrehtyy, minä olen tässä sinun kanssasi kunnes niin käy. Aurelian on hyvä olla. Friedankin on lopulta hyvä.

– Lopettakaa! Keskeyttäkää nyt vittu joku tämä kidutus!

Aurelia kuulee Teklan huudon.

– Hyvä on, hyvä, lopetetaan tähän, Joachim saa sanottua.

Joachim muuttuu taas ohjaajaksi, takeltelee vain hiukan. Muut näyttelijät nousevat kukin omalta paikaltaan hämillisinä ja helpottuneina siitä että kohtaus on päättynyt, ja alkavat tehdä lähtöä pukuhuoneisiinsa. Tunnelma muuttuu sekunnissa arkipäiväiseksi. Tekla ja Piritta tulevat kysymään onko Aurelia ok, ja Aurelia saa kuin saakin kohotettua peukalonsa ilmaan, väännettyä kasvonsa hymyyn. Tekla tarjoutuu olemaan Aurelian seurana, suorastaan vaatii saada tulla Aurelian mukaan minne ikinä hän onkaan menossa, kauppaan tai kotiin. Aurelia saa sanottua että olisi mieluummin hetken aikaa yksin. Tekla nyökkää.

Aurelia nousee ja kävelee lavan poikki kulisseihin. Hän on tottunut näyttämöntakaiseen näkyyn eikä se hämmästytä häntä lainkaan niin kuin se hämmästyttäisi jotakuta joka kävelee ensimmäistä kertaa esiripun taakse: vinssejä, siirrettäviä seiniä kuin puolittaisia rakennuksia, suuria fasadeja, kaikenlaista välineistöä jolla liikutellaan kokonaisia aikakausia, pyöräytetään maailmankäsityksiä ympäri vain yhtä nappia painamalla.

Aurelialla on olo kuin hän olisi juossut kokonaisen aikakauden halki, ja niin hän onkin.

Aurelia on vettynyt mutta tyyni, niin kuin lapsi pitkän itkukohtauksen jälkeen. Hänellä on verraten levollinen olo. Ei huono. Kun pienenä kesäisen päivän jälkeen, hiekkaa kengissä, ruohonkorsia hiuksissa, jäätelönmaku yhä kitalaessa, nenänpää kuumottaen palasi kotiin – palasi kotiin jonkun vieraan kanssa, ei äidin, ei isän, miksi ja kenen? Ja mitä sitten, mitä kotona?

Jokin tässä tässä ylösalaisin kääntymisen tunteessa, vanutettuna, uitettuna, rutistettuna, on Aurelialle niin tuttua että hän on miltei varma siitä, että juuri tämä on tapahtunut hänelle joskus.

Lisäksi hänen mieleensä on tunkeutumaisillaan ajatus, johon hän ei aivan vielä kykene tarttumaan. Se lepattaa hänen ulottuvillaan mutta ei ole vielä tavotettavissa.

Mikä lause, mikä?

Meidän piti mennä.

Vai ovatko nämä ohjaajan ajatuksia, ohjaajan, joka nyt on Aurelian mielessä muuttunut täysin Joachimiksi, ovatko nämä ajatuksia, jotka ovat äskeisen selvänäköisyyden jälkeen jääneet soimaan Aurelian päähän?

Meidän piti mennä.

Aurelia muistaa yhtäkkiä erään huudon, omansa. Hän ei tiedä miksi juuri tuo hetki kiilaa kaikkien hänen kerroksiensa läpi tietoisuuteen. Huuto kaikui huoneessa jossa hän oli yksin. Oliko hän kolmevuotias vai vanhempi, hän huusi, huusi ja jatkoi huutamista tietämättä miksi. Oliko hän sulkenut oven itse vai oliko hänet teljetty? Ja miksi hänet olisi teljetty, mikä sekopäinen ajatus, miksi äiti ja isä olisivat tehneet niin? Mikä se paikka edes oli? Miksi hän oli huoneessa yksin, tärkein kysymys on tämä.

Kunpa Aurelialla olisikin täsmälliset käsitettävät sanat huutomuistolleen, kunpa muisto olisi kuin runo tai laulu, luettavissa, kuunneltavissa. Mutta Aurelialla on pelkästään huuto ja äskeinen mieleen kiilannut lause, lyhyt ja täsmällinen, meidän piti mennä, lause joka liittyy kenties enemmän Joachimiin kuin Aureliaan itseensä.

Yrittäessään muistaa muuta Aurelia löytää pelkkiä tyypillisyyksiä, aurinkoisia päiviä, sateisia päiviä, värityskirja, mehiläisvahavärikynät, puoliksi syöty karjalanpiirakka, kotiin kello seitsemän, kaakaota ja juustoleipää, unilauluna Hyppelihiiri.

Pukuhuoneessa Aurelia riisuu hiestä litimärän Frieda-mekon yltään. Hän käy suihkussa, kuivaa itsensä ja pukeutuu omiin vaatteisiinsa. Hän katselee itseään peilistä. Hän on yksin hän, ei kukaan muu.

Aurelia huomaa odottavansa että oveen koputettaisiin. Äskeisen jälkeen hän on miltei varma, että Joachim tulee.

Mutta Joachimia ei kuulu.

## 15

Oli kirkas helmikuun alku. Jouluaattona alkanut Theon perheriita oli muuttunut mykkäkouluksi. Olin jo viikkojen ajan kysellyt Theolta aluksi varovasti, sitten vaativammin, oliko hän aikeissa ehdottaa isälleen tapaamista. Lounas Elitessä, eikö heillä ollut sellainen tapa? Tai ehkä pelkkä puhelinsoitto? Postikortti? Mitä tahansa.

Theo pyysi minua jättämään asian sikseen. He olivat ennenkin riidelleet ja sopisivat tämänkin kiistan, mutta omalla tavallaan. Theo hankkiutui monenlaisiin kiireisiin, meni töihin ruokakauppaan ja haali luentoja ja esseitä ja tutkimusassistentin tehtäviä yliopistolta ja toimeksiantoja eri sanomalehtiin.

Annoin kevättalven kantaa. Kävin aerobicissa ja osallistuin kaikille kursseille joita yliopisto järjesti ranskalaisesta filosofiasta. Tapasin Kaisaa kahvilassa. Me olimme ystävystymässä. Toisinaan hän kutsui minut Huvilakadulle, ja minä menin enkä kertonut Theolle. Illalla kotiin tullessani sanoin maleksineeni kaupungilla. Kaisan kanssa me lakkasimme kynsiämme, kreppasimme hiuksiamme, kuuntelimme Madonnaa ja Michael Jacksonia olohuoneen stereoista, söimme kaapit tyhjiksi ja suunnittelimme kaikkea emmekä mitään.

Toisinaan näin Puppea ja Marianaa, mutten koskaan Theon isää. Kukaan ei maininnut häntä sanallakaan. Ehkä hän teki entistä enemmän töitä. Kirurgit ovat kiireisiä.

Muistan, että jonakin kevättalven aamuna Theo sanoi sivulauseessa soittaneensa isälleen. Hän sanoi heidän sopineen lounaasta jahka isä, Mariana ja Puppe palaisivat Alpeilta, jonne olivat menossa hiihtämään.

Sinä päivänä oli tulipalopakkanen. Kesken alkuillan teenjuonnin ja rauhallisen keittiökeskustelun me aloimme kuulla rappukäytävästä vaikerrusta. Joku juoksi ylös ja itki, ja mitä lähemmäs äänet tulivat, sitä varmempia me olimme: Kaisa. Hän ehti soittaa ovikelloa, rämpyttää sitä, hakata ohutta puuoveamme nyrkillään, ennen kuin Theo sai hämmennykseltään avattua oven.

Muistan suru-uutisen jälkeiset hetket, he halasivat, Kaisa huusi ja itki, vaikeni sitten. Muistan sisarusten kalpeat, järkyttyneet naamat keittiössä, villahuopaan kääriytyneen Kaisan joka sopertaen pyysi lupaa jäädä asumaan yksiöömme siksi aikaa kunnes hautajaiset olisi järjestetty. Mutta se, miten Kaisa uutisen sanoi, on painunut shokin myötä unohduksiin. Pystyn kertomaan sen vain ikään kuin lukisin onnettomuustutkintalautakunnan pöytäkirjaa: auto oli suistunut kapealla vuoristotiellä rotkoon, eikä kukaan ollut jäänyt henkiin. Matkustajien menehtyminen oli tapahtunut välittömästi. Matkustajien menehtyminen.

Theo jankutti yhtä ja samaa lausetta koko illan:

"Meidänhän piti tavata isän kanssa ensi viikolla Elitessä. Mehän olimme sopineet. Mehän olimme sopineet."

Seuraavien viikkojen aikana Theo ja Kaisa elivät surun tiheässä ytimessä, tekivät hautajaisjärjestelyitä ja tapasivat perheen asianajajia, elivät kaiken sen paperisirkuksen keskellä mikä on jälkeenjäävien osa kun vanhemmat kuolevat, ottivat yhteyttä kaukaisiin sukulaisiin kertoakseen onnettomuudesta, pyysivät Pupen koululuokkaa laulamaan muistotilaisuudessa, soittelivat maistraattiin ja lentoyhtiöön joka toisi arkut Suomeen. Kaisa nukkui meidän keittiömme sohvalla. Iltaisin nukahdin hänen vaimeaan nyyhkytykseensä.

Theo ei itkenyt. Hänen surunsa näytti siltä kuin hän olisi saanut ratkaistavakseen aivan liian monimutkaisen matemaattisen laskutoimituksen, jonka mahdottomuus valkeni hänelle vähitellen. Iltaisin hän makasi vieressäni ja tuijotti kattoa. Yritin aika ajoin ujuttaa käteni hänen rintakehälleen, kutsua häntä lähemmäs, kiinni itseeni. Jos saisin hänet ihoani vasten, minä ajattelin, hän ehkä myös alkaisi puhua, kenties jopa itkeä. Mutta hän sysäsi käteni pois, ei suivaantuneena vaan hellästi, asetti sen takaisin lakanalle ja sanoi tarvitsevansa tilaa ajatella.

Päivisin hän tapasi Kaisan kanssa luentojen välillä kokonaisen liudan ihmisiä joiden kanssa parikymppiset eivät tavallisesti joudu tekemisiin: sijoitusneuvojia ja kiinteistönvälittäjiä ja pankkitoimihenkilöitä.

Hautajaiset olivat jyrkänjuhlavat. Kolme arkkua, maaliskuun lopun linnunlauluinen lauantai, jälkeenjääneillä sisaruksilla vahanaamiokasvot. Loputtomasti adresseja, loputtomasti lakkakermakakkua, sohjoinen saatto äveriäisyyttä uhkuvaan sukuhautaan. Pupen luokkatoverit lauloivat saaton jälkeen kappelissa heleästi, ja hautajaisväki tajusi laulun aikana, että hän oli menehtynyt vanhempiensa mukana vain siksi että oli vielä niin lapsi että halusi lähteä hiihtolomalle.

Pian hautajaisten jälkeen me kävimme yhdessä Huvilakadulla ensimmäistä kertaa. Theo meni empimättä isänsä baarikaapille ja avasi konjakkipullon, kaatoi kaikille lasillisen. Me laitoimme soimaan Marianan levyjä.

Kaisa alkoi tanssia. Minua itketti, eniten Kaisan vuoksi. Muistin yhtäkkiä hänen olemuksensa sinä toukokuun lopun päivänä, kun olin tullut ensimmäiselle vierailulleni. Siitä ei ollut vuottakaan.

– Meidän on myytävä tämä asunto, Theo sanoi äkkiä varmana. – Kukaan meistä ei halua muuttaa tänne. Tämä on museo. Jäljelle ei jää muuta vaihtoehtoa kuin myydä.

Kaisa lopetti tanssimisensa, katsoi Theoa, alkoi hiljaa itkeä.

Illalla, kun palasimme Torkkelinmäelle kaksin, Theo vaikutti järkyttyneeltä ja poissaolevalta. Yritin halata häntä, suudella. Hän vastasi, mutta käänsi sitten katseensa pois. Teimme lämpimiä voileipiä, laitoimme paljon emmentalia ja kinkkua, jokaiseen leipään ananasrenkaan. Söimme kynttilänvalossa. Ajattelin tulevia vuosia, hiljaisuuksia jotka jakaisimme, tiheän hernerokkasumun kaltaisia päiväkausien vaikenemisia joiden halki meidän tulisi kerta toisensa jälkeen tehdä uuttera matka toista kohti. Olisinko minä aina se, joka päättäisi haluta ja pystyä, se joka tahtoisi, se joka rohkenisi, se joka uskoisi?

Lopulta Theo halkaisi hiljaisuuden:

– Tajuathan sinä, että meidän ei ole nyt pakko asua tässä asunnossa. Että me voimme muuttaa minne ikinä tahdomme, voimme vaikka ostaa oman asunnon? Sano vain jos haluat. Minulle sillä ei ole niin väliä.

Hän näytti murheellisemmalta kuin vielä kertaakaan onnettomuuden jälkeen, ikään kuin pöydässä istuminen ja lämpimien voileipien syöminen olisi ylivoimaisen vastenmielinen näytelmä johon hänen oli otettava osaa minun vuokseni, ja kenties myös menehtyneen perheensä vuoksi.

Tajusin, millaisten tunteitten kanssa hän kamppaili. Jouluisen riidan jälkeen hän oli julistanut kykyään elää täysin omillaan. Hän oli kirjoittanut esseitään ja lehtiartikkeleitaan yömyöhään työvuorojensa jälkeen, syönyt makaronia suoraan kattilasta dostojevskilaisen inspiroituneen köyhyyspuuskan vallassa, polttanut tupakkaa keittiön avonaisessa ikkunassa ja näyttänyt onnelliselta, toimeliaalta ja ehtymättömän iloiselta uuden elämänsä keskellä. Hän oli juhlinut jokaista palkkanauhaansa, ostanut meille juustoja ja leikkeleitä ja viiniä, joskus jopa leivoksia. Se oli ollut hänen kapinaansa: maksaa elämänsä itse, olla töissä ja opiskella. Ja nyt, yhtäkkiä, koko hänen lapsuudenperheensä oli lakannut olemasta, ja hänestä täytyi tuntua että häntä rankaistiin kapinasta paitsi heidän kuolemallaan myös siten, että hänen ponnistelunsa oman elämänsä ja toimeentulonsa eteen tehtiin tyhjäksi.

Theo nousi pöydästä, istui sohvalle ja painoi kasvot käsiinsä. Sitten hän sanoi väsyneellä äänellä:

– Minä olen koditon. Minulla on yhtäkkiä saatanasti rahaa muttei kotia eikä perhettä.

– Mutta onhan sinulla koti, yritin. – Meillä on koti tässä. Ja minä olen sinun perheesi.

Theo katsoi minua kuin olisin puhunut vierasta kieltä.

– Niin kai sitten. En ole tullut ajatelleeksi.

Hän näytti miettivän asiaa. Hän nousi ja otti minut syliinsä, suuteli.

Yöllä hän ravisteli minut hereille. Suunnistin paksun unen läpi kohti Theon vimmaista kysymystä:

– Mennäänkö naimisiin?

– Oletko tosissasi?

Nyt olin jo niin hereillä että kykenin katsomaan Theoa silmiin yön hämäryydessä.

– Olen. Mene minun kanssani naimisiin, hän sanoi painokkaasti.

Naurahdin pöllämystyneenä.

– Ensin minun pitää herätä, mutta menen minä.

Theo suuteli minua, työnsi minut hellästi takaisin makuulle. Sitten tapahtui kaikki se mikä yöllisten kosintojen jälkeen tapahtuu. Aamulla luulin hetken pelkästään nähneeni unta, mutta hänen ilmeestään muistin.

Toukokuussa, vain kaksi kuukautta hautajaisten jälkeen, me menimme naimisiin. Häät olivat pienet. Juhlalounaalla Savoyssa Kaisa hymyili kipeän paljon. Hän näytti valvoneelta ja riutuneelta, mutta hän oli vielä niin nuori että laihuus ja uupumus tekivät hänestä kauriinsilmäisen, kolhonkaihoisan. Maljojen jälkeen hän kertoi sivulauseessa muuttavansa Pariisiin, aluksi vain asumaan, mutta aikovansa hakea myöhemmin taidekouluun. Theo sanoi sen olevan hyvä ajatus, enkä kuullut surua hänen äänessään. Kun kävelimme kotiin Torkkelinmäelle, asuntoomme joka jo nyt alkoi näyttää lasten leikiltä – olimme ostaneet huoneiston Aurorankadulta, meille oli tilattu Artekin sohva ja pöytä, me jättäisimme viinipullokynttilänjalat taaksemme – huomasimme, että omenankukkien aika oli heleimmillään. Lupaus leijui kaikkialla kaupungissa.

## 16

Aurelia sulkee pukuhuoneensa oven. On tehtävä jotakin. Miten raivostuttavaa on vain oleilla tapahtumien liepeillä, saada vihje sieltä, toinen täältä. Miten raivostuttavaa on kohdata päivästä toiseen, harjoituksesta toiseen Joachimin viileänkäskevä ammattiminä. Äsken hän näki ja kuuli ja aisti sen kaiken, Joachimin kivun, mutta heti kun harjoitus oli ohi, näkymä sumeni. Aurelia haluaisi tehdä Joachimiin reikiä, hän haluaisi tuuppia, sysätä, läpsiä ja avata Joachimin, kerta kaikkiaan, vain avata niin kuin takin vetoketjun, niin että vuosikymmenien aikana taiten rakennettu puolustusjärjestelmä valahtaisi jalkojen juureen kuin käyttökelvottomaksi muuttunut haarniska. Pois, pois, pois se tyyneys jonka läpi Joachim katsoo häntä joka päivä teatterilla, esiin poika, esiin epävarmuus.

On tunkeuduttava tiedon äärelle pelkäämättä ja häpeämättä. Hänen on löydettävä Joachim poikana ja tämän myötä Frieda, kaikkinensa, yksiselitteisesti. On vain toimittava välittämättä korrektiudesta.

Aurelia tietää missä Joachim asuu: Vaasankadulla.

Kun Aurelia astuu teatterin sivuovesta kadulle, hän on päättänyt. Hän astelee verraten varmoin askelin rautatieasemalle, asemahallin läpi, kohti liukuportaita, metroon. Matka kestää viisi minuuttia eikä hän ennätä epäröidä. Ohi ikuisen vapun aukion, ohi kaupan mainoskylttien, ohi vegemestojen ja muiden hippiruokaloiden, kohti thaihierontapaikkaa jonka yläkerrassa on Joachimin koti. No niin. Enää on soitettava, eikä Aurelia edelleenkään epäröi.

Joachim vastaa kolmannella soittamalla, kuulostaa hilpeältä. Ikään kuin olisi odottanut Aurelian puhelua.

– Olen täällä alhaalla, kadulla, Aurelia sanoo.

Tauko. Joachim tuntuu miettivän jotain. Aurelia kuulee Joachimin äänessä hymyn:

– Mistä tiedät että olen kotona? Haluatko tulla tänne ylös?

– Haluan, Aurelia sanoo.

– No tule.

Aurelia kiipeää portaat neljänteen kerrokseen. Joachim seisoo kynnyksellä, pitelee toisella kädellään ovenkarmista, toinen käsi farkkujen taskussa. Ilme on kysyvä. Aurelia ei esitä minkäänlaisia selityksiä vaan astuu Joachimin käsivarren ali eteiseen. Kas: lautalattiat, kaunis erkkeri-ikkuna, seinillä suuria öljyvärimaalauksia ja keittiössä mutteripannu hellalla. Olohuoneen matalalla pöydällä pinoittain kirjoja.

Aurelia kääntyy, katsoo Joachimia kiirehtimättä, pitkään.

Niin vitun tyypillistä, sanoisi Tekla tästä kaikesta, mutta juuri nyt Aurelia ei välitä Teklasta.

– Sitä vaan että. Että entä jos me olemmekin sama ihminen, Aurelia sanoo hymyillen.

Aurelia astuu aivan Joachimin lähelle. Joachim sulaa, suli ehkä jo sillä hetkellä kun päästi Aurelian sisään. Ehdottomuuden, tinkimättömyyden ja vaativuuden takaa on astunut esiin mies joka kokee elämän täytenä ja väkevänä, mies jonka kanssa voi nauraa, leikkiä, iloita, viihtyä ja surra. Ehkä kaikki on näin yksinkertaista: kun ihminen hetkeksi luopuu perustavista totuuksista ja elämän näytteillepanosta, jää tilaa herkkyydelle ja lempeydelle ja viihtymisellekin, kaikelle sille mitä useimmat ihmiset kutsuvat onnellisuudeksi.

– Voi olla, Joachim sanoo ja hymyilee myös.

Aurelia suutelee Joachimia ja Joachim vastaa suudelmaan. Tämä ei ole teatteria. Pehmeää, kosteaa, todellista.

Hetki jona emmintä muuttuu himoksi on sävähdyksen kaltainen sadasosasekunti. Nyt he eivät enää epäröi.

He kävelevät käsi kädessä makuuhuoneeseen.

Nämä asiat yllättävät Aurelian edelleen miehissä seitsemän vaihtelevanmittaisen suhteen jälkeen: Vatsalihakset. Vaikka hän on itse treenannut salilla kuusi pitkää vuotta, hänen vatsansa on yhä sileä ja pehmeä, ei karhea ja kova niin kuin nyt tämä jota hän sivelee navasta ylöspäin. Myös peniksen oppikirjamainen anatomia hämmästyttää häntä aina. Hän ei totu siihen eikä hänen kuulukaan tottua. Kaikki on naurettavan täsmällisesti kohdallaan.

Joachim työntää Aurelian sängylle ja painautuu häntä vasten. Vaikka Aurelia osasi kuvitella millainen Joachim olisi, tämän pakahduttava halu yllättää hänet silti. Halun paljaus riisuu kenet tahansa vallasta: jäljelle jää ihminen, pelkkänä, haavoittuvana, mutta teeskentemättömyydessään vahvana.

Kun Joachim on Aureliassa, syvällä, vaiko sittenkin pikemminkin Aurelia Joachimissa, Aurelia tuntee valoisan vieraan taas saapuvan. Hän tiesi että tuo joku tulisi, osasi jo odottaa sitä. Se alkaa tehdä vimmaisesti töitään, kykenee vaivatta siirtymään hänestä Joachimiin ja taas takaisin. On raivattava pois tieltä kaikki merkityksetön, tai ainakin vähemmän merkitsevä. Aurelia tuntee miten joku myllää ja järjestää Joachimia, hellästi, raivokkaasti, häikäilemättömästi. Joku möyhentää, vatvoo, vanuttaa, kaulitsee, haroo, mukiloi, paiskoo, harventaa, hankaa ja heittää ilmaan, ympäri, ympäri, ympäri ja vielä kerran ympäri Joachimin Joachimissa. Heissä jatkuu ja jatkuu tuon hahmon aikaansaama pauhu, jylinä ja mellastus.

Huokaukset ja voihkaisut tihenevät, tiivis lihaisa kontaktilinja vahvistuu entisestään. He ovat molemmat silkkaa hermoimpulssia toisensa jälkeen.

Joachimin kaikki huomio on keskittynyt tämän naisen sisätilaan, mutta jokin osa hänestä silti näkee eteensä. Jokin osa hänestä näkee Aurelian sisällä hahmon joka pyytää häntä seuraamaan itseään. Joachim seuraa, on hetki hetkeltä yhä syvemmällä, kunnes saapuu kynnykselle. Yhtäkkiä on miltei sietämättömän kirkasta, avautuu näkymä menetettyyn elokuuhun, vuoteen 1989. Joachim ei voi olla seuraamatta hahmoa yhä syvemmälle, yhä sisemmäs. Kaikki on paljastumaisillaan. Täällä on Frieda, täällä on Balaton, he ovat juuri saapuneet perille, ja ilmassa leijailee tuhkaa ja huhuja ja riemunkiljahduksia, kaikki on alkamaisillaan ja päättymäisillään täällä, miten ihmeellistä, paikkojen paikka, Joachim ajattelisi jos kykenisi muodostamaan ajatuksia.

Mutta ei hän pysty. Hän kykenee vain naimaan tätä naista.

Vähä vähältä, sekunti sekunnilta Joachimista alkaa saada selkoa aivan uudella tavalla. Kas tuossa on yksinäisyys, ja entäpä hylätyksi tulemisen pelko, se sijaitsee Joachimin olemuksen varjoisalla puolella. Tuossa on kaipaus, tuolla kaikelta piilossa on häpeä.

Olento kehottaa Aureliaa katselemaan, vaikka Aurelia ei juuri nyt kykene keskittämään huomiotaan. Olento viipaloi Joachimin, räjäyttää tämän ensin atomeiksi ja viipaloi vielä atomitkin. Puhdistus on perusteellinen. No niin. No niin. Vielä on löydettävä syyllisyys. Se on sekoittuneena tämän miehen aivojen harmaaseen aineeseen, suuri annos sileintä pölyä mitä kuvitella saattaa.

Lopulta he ovat valmiit. He huohottavat. Myös olento on saanut työnsä päätökseen: kaikki Joachimissa oli hetken aikaa esillä. Ja jos halutaan ilmaista asia täsmällisesti, niin olento näytti Joachimin Aurelialle sekä Joachimille itselleenkin, ja nyt kumpi tahansa heistä, Joachim itse tai Aurelia, voi rakentaa vasta löydetyn tiedon varaan täsmällisen historian, historian sanan kaikissa merkityksissä, tarinan jonka voi kertoa itselleen, elämän jota voi elää, hetki hetkeltä, tuoksu tuoksulta, pelko pelolta.

Kun Aurelia kävelee Vaasankatua metroasemalle, se mitä hän äsken sai tietää Joachimista järjestyy hänen mielessään pieneksi kertomukseksi josta aiemmin teatterilla Aurelialla oli vain aavistus. Nyt hänellä on enemmän lauseita, sanoja jotka kiistatta ovat Joachimin, ja hän kykenee lausumaan ne mielessään alusta loppuun:

Me jouduimme vain lähtemään. Meidän oli pakko, ja niin me teimme, vaikka kaiken aikaa minä ajattelin häntä. Minä en osannut ajatella sitä mitä oli ehkä tapahtunut, olin vasta lapsi, ja silti ajattelin. Pilvet purjehtivat taivaan halki, tuli aamu ja päivä ja uusi yö, taas aamu ja päivä, ja minä olin surullisempi kuin koskaan. Silti meidän piti mennä, me jouduimme vain lähtemään.

## 17

Harjoitukset ovat tältä päivältä miltei ohi, keskittyminen on jo herpaantunut. Aslak ja Piritta pitävät omaa supisevaa palaveriaan lavan reunalla, Tekla venyttelee, Ville selailee puhelintaan ja kuljeskelee edestakaisin. Joachim käy taas ikuista keskusteluaan lavastajan kanssa, Aurelia erottaa lauseen sieltä, toisen täältä. Sittenkin pala muuria, täsmälleen oikean kokoisena, Joachim sanoo. Aurelia kuulee lavastajan pitkän huokauksen, joka on eräänlainen vastalause.

He eivät ole Joachimin kanssa puhuneet siitä mitä tapahtui Vaasankadulla. He eivät tiedä itsekään mitä se oli. Kun he tapasivat harjoituksissa seuraavana aamuna, he nyökkäsivät toisilleen tervehdykseksi, jakoivat tiedon: jatketaan niin kuin ei mitään ja silti kaikki.

Aurelia hyppää alas rampilta ja nousee portaita pitkin katsomoon. Hänen oma yksityinen lepohetkensä: hän ottaa katsojan roolin, vetäytyy viimeisille penkkiriveille. Hän toivoo saavansa olla hetken rauhassa. Hän toivoo, etteivät keskeneräiset hahmot häiritse häntä.

Aurelia kuulee kyllä salin oven käyvän, muttei osaa varautua siihen että äiti seisoo yhtäkkiä penkkirivin päässä. Äidin katse on aneleva.

Äidillä on villakangastakki, kallis silkkihuivi, uupuneet kasvot, surulliset silmät.

Aurelia ponkaisee seisomaan. Rauha on poissa, lepohetki on menetetty. Ensimmäinen asia joka tulee Aurelian mieleen on kysymys:

– Onko isä kuollut?

Äiti näyttää hämmästyneeltä.

– Ei. En minä siksi tullut. Sitäkö sinä luulit? Minä vain en voinut olla tulematta. Kun kerran tiedän että olet täällä joka päivä. Sara soitti minulle, tiesitkö siitä? Ajattelin, että. Minä haluaisin kertoa kaiken niin täsmälleen kuin pystyn, ymmärrätkö? Minusta tuntuu etten ole aiemmin osannut mutta nyt yritän.

Aurelia kokoaa malttinsa, tyyneytensä, viileytensä. Hän ohjaa äidin ulos ovesta lämpiöön, ennen kuin sanoo lauseen jota on pitänyt sisällään viikkokausia:

– Sinä etsit omaa sovitustasi.

Äiti katsoo häntä hämmästyneenä, aivan kuin tämä näkökulma olisi täysin vieras.

– Miten niin? Minä vain yritän tavoittaa sinua. Haluaisin vain puhua. Sitä paitsi tiedäthän sinä kaiken. Olen siitä varma. Tiedät vaikket suostu...olet kaikki nämä vuodet tiennyt.

Aurelia korottaa ääntään. Hänen hiottu teatteriäänensä suuntautuu nyt äitiä vastaan:

– Muistatko mitä isä joskus sanoi? Hän sanoi että sinä olet tunteiden totalitaristi. Minä olin paikalla. Kuulin kyllä. Olin omassa huoneessani leikkimässä tai keittiössä juomassa kaakaota mutta kuulin kyllä. Lause jäi minun mieleeni koska minun piti etsiä termi tietosanakirjasta: totalitaristi.

Äidin silmät kyyneltyvät.

Aurelia huomaa hymyilevänsä vaikkei varsinaisesti halua hymyillä. Mistä tämä kumpuaa, tämä rooli: tytär joka on voitonriemuisen itsevarma anteeksipyytelevän äitinsä edessä? Onko Aurelia näytellyt joskus tällaista tytärtä? Missä näytelmässä? Hän sanoo tyynenä lauseen jonka tietää satuttavan äitiä eniten:

– Sinä olet aina antanut ymmärtää että isä tukehtui heti kun joutui realismin kanssa tekemisiin, perheen ja arjen ja sen sellaisen, että hän oli mahdoton eikä siksi oikein kestänyt oikeaa elämää. Tässä sinulle näkökulma: ehkä sinä itse olet kaiken aikaa ollut se mahdoton, ja isä pääsi pois ennen kuin tukehtui.

Hyvä, juuri näin, Aurelian sisäinen dramaturgi ajattelee: julmista asioista julmimmat, tikareina kohti toista. Jokin toinen osa hänestä katuu jo. Liikaa. Säälimätöntä, peruuttamatonta, musertavaa.

Äiti anelee hänen yhä edessään:

– Minä haluan vain saada sinut ymmärtämään.

– Sinulla ei oikeastaan ole mitään asiaa tänne. Joten voisitko poistua.

– Rakas..., äiti yrittää.

Nyt Aurelia jo kuulee itsekin että teatteriäänen takaa esiin pyrkii toisenlainen ääni, hädän paljastava falsetti:

– Ei kun kuulitko mitä minä sanoin, mene pois! Pois pois pois!

Aurelia ei tiedä mitä logiikkaa noudattaen sanat valikoituvat hänen huulilleen, jokin näytelmä tämä on, kenties vain hänen omansa. Hän on varma vain yhdestä asiasta, ja hän sanoo sen ääneen.

– Tämä täällä on minun, täysin minun.

Äiti katselee häntä vaiti, kuin ensimmäistä kertaa näkisi hänet kunnolla. Jostain syystä Aurelian mieleen palaa kuin välähtävänä valokuvana se, kun äidin äiti kuoli. Siitä on jo vuosia. Mummo oli sairastanut pitkään. Sinä joulukuun päivänä, kun äiti oli kuullut uutisen, tämän kasvoilla oli ilme, jonka Aurelia oli nähnyt ennenkin. Hän ei vain muistanut miksi ja milloin.

Äiti nyökkää, ei sano enää mitään. Äiti kääntyy ja kävelee ovelle. Avaa oven ja on poissa.

## 18

Mitä tahansa. Tauko, keskeytys. Lounas, ruokaa.

Aurelia haluaa ulos tehdäkseen jotakin tyystin tavallista, vaikkapa vain syödäkseen lounaan.

Torilla mummot nousevat busseihin vaivalloisesti eineksiä ja täysmaitoa rollaattorin korissa. Näky pakahduttaa aina. Tuokin tuossa: vihreä trenssi, sukkahousut joiden sävy on epäilemättä kameli. Kävelykengät, harmaat Eccot; Aurelian sydän on haljeta hellyydestä.

Ja sitten äidit ja vauvat, niin kuin nuo kaksi joiden ohi Aurelia nyt kävelee. Äidillä banaani- ja maitotahroja takkinsa hihoissa, lapsi vaunuissa nappisilmäisenä. Ja entäpä pulut, niiden nikotteleva kulku aukion poikki. Ja vielä kerjäläiset ja kerjäläisten pyynnöt, pliiz, pliiz, pliiz, niin kuin tuo nainen joka ei ole vain polvistunut maahan, vaan makaa anelevassa asennossa kuin joogi, miten kukaan voi kävellä naisen ohi musertumatta? Ja vielä juomamiehet joilla ei ole paikkaa minne mennä, saati aikomuksia, pelkkää örinää, toisinaan hymyjä nuorille naisille. Ja entäpä juomanaiset, naiset joilla ei ole haaveita. Miten onkaan että naiset vailla haaveita ja kotia ovat surullisimpia kaikista.

Kaikki tämä, torilla, bussien välissä, ja asemalla keskipäivän kakofonia ja kohina, latteus, kenellä reikä sukassa, kenellä selittämätön alakulo, kenellä ennennäkemätön draivi, kenellä loistofiilis, kaikki tämä pelastaa Aurelian teatterilta ja äidin kertomukselta. Asemahallin kukkakojussa nuupahtaneet ruusunnuput, iltapäivälehtien lööpeissä tähtöset joista kukaan ei ole koskaan kuullut, alakerran ketjukahvilassa tarjouksessa uutuus: kanelipyörre, joka oikeastaan on eilisen korvapuusti paloiteltuna paperikääreeseen ja koristeltuna ylijäämäkreemillä. Liukuportaat ylös, kahvikoneiden vihainen sihinä kahviloissa, toisiaan kohti pöytien yli kumartuvat päät.

Aurelia suuntaa kahvilaan jossa aikoo tilata salaattinsa täytteeksi katkarapuja ja artisokkaa, kastikkeeksi curryananasmajoneesia. Hän seisoo liikennevaloissa. Hän ylittää tien, avaa kahvilan oven, asettuu jonoon.

Mutta niin vain on, ettei Aurelia pääse karkuun.

Yhtäkkiä Aurelialle tulee taas voimakas tunne, samanlainen kuin aiemmin sairaalassa hänen seisoessaan isän sängyn päädyssä. Jokin kohoaa hänessä, ja sitten nyrjähtää sijoiltaan. Hän kaikkoaa itsestään, muttei täysin, vain askeleen tai kaksi etäämmäs. Hän katsoo ympärilleen, karistaa kurkkuaan. Hänen on yhtäkkiä kuuma, hiki hulvahtaa häneen niin kuin joskus kun voi äkisti pahoin. Sydämenlyönnit tuntuvat korvissa ja poskipäissä. Onko hän pyörtymässä? Oksentamassa?

Nyt se todella tapahtuu. Se sama. Nyt se tapahtuu vain perusteellisemmin, kertakaikkisesti, täydellisesti.

Aurelia näkee itsensä edessään. Hänen edessään on nuori nainen joka on hän, täsmälleen.

Nahkatakki, punainen kaulahuivi, sekainen pitkä tukka, tummanharmaat farkut. Tyttö vilkaisee häntä, näyttää katsovan ajatuksissaan hänen lävitseen.

Ja nyt tapahtuu vielä jotakin uutta. Toinen Aurelia puhuu. Toinen Aurelia puhuu kahvilan myyjälle vaikka Aurelia itse on hiljaa. Nyt toinen Aurelia nauraa, mille, jollekin mitä vieressä oleva mies sanoi. Toinen Aurelia flirttailee, vaikka Aurelia itse seisoo tässä, jonossa, on hiljaa, katsoo itseään.

Sitten toinen Aurelia katsoo Aureliaa suoraan silmiin: timanttiporakatse, säihkyvä, hänen omansa.

Aurelia on tulla sokeaksi oman kaikentietävän katseensa voimasta. Hän katsoo itseään silmiin ja hymyilee, vaikka eihän hän hymyile, vaan tuijottaa itseään kauhuissaan.

Tällainen ei ole mahdollista, minä olen tulossa hulluksi tai sitten todellisuus on vaihtunut. Tämä ei kerta kaikkiaan käy.

Aurelia ei huuda ajatustaan, ei sano mitään, vain ajattelee näin, paikoilleen nauliutuneena samalla kun näkee itsensä tilaavan salaattiinsa katkarapua ja artisokkaa. Hän kuulee pyytävänsä kastikkeeksi curryananasmajoneesia vaikka todellisuudessa hän seisoo jonossa ja odottaa vuoroaan.

Toinen Aurelia ottaa salaatin mukaan, sanoo kiitos hei, ei vilkaise enää Aureliaan, kävelee ovelle, avaa oven ja on poissa. Kolikot, jotka Aurelia oli varannut salaattia varten, putoavat hänen käsistään lattialle, kilahtelevat ja vierivät ympäriinsä.

Hän ryntää itsensä perään.

Ulkona Aurelia törmää vastaantulevaan mieheen, anteeksi, anteeksi. Hän näkee itsensä kiiruhtavan tien yli, kävelevän kohti tavarataloa. On mentävä, kiireesti, päin punaisia, jätettävä taakse tööttäilevät autot. Hän näkee avaavansa tavaratalon oven salaattikassi kädessään, näkee katoavansa talon uumeniin.

Nopeasti, nopeasti. On mentävä perään. Hän on karkaamassa itseltään, entä jos hän katoaa lopullisesti?

Kaiken yllä leijuu tuttuuden tunne, jota Aurelialla ei ole aikaa tarkastella. On kuin kaikki tämä olisi jo tapahtunut, täsmälleen samanlaisena, aiemmin, vuosia sitten.

Sisällä tavaratalossa Aurelia näkee itsensä astuvan hissiin. Ennen ovien sulkeutumista Aurelia huomaa hymyn. Hän hymyilee, itselleen. Toinen Aurelia katsoo häntä, kasvot kirkastuvat, hymy on puolittainen mutta siinä on viesti: minulla on sinulle asiaa.

Sitten ovet sulkeutuvat.

Aurelia ryntää liukuportaisiin, harppoo portaat ylös. Taas: anteeksi, anteeksi, anteeksi. Hänen on kierrettävä jokainen osasto päästäkseen ylöspäin, ja hän juoksee, törmäilee myyjiin, hutiloi mennessään, pudottaa kaksi silkkipuseroa henkaristaan niin että myyjä jää katsomaan hänen peräänsä. Anteeksi, anteeksi. Toinen kerros, kolmas. Hän kompuroi portaissa, on vähällä kaatua, iäkäs herrasmies tarttuu häntä käsivarresta ja hän säilyttää tasapainonsa. Neljäs kerros, viides, eikä vieläkään vilaustakaan. Paitsi nyt: hän näkee itsensä astuvan ulos hissistä. Paperinen salaattikassi on kadonnut, hän on ehkä jättänyt sen hissiin, jos sitä koskaan olikaan.

Hän näkee itsensä kävelevän lamppuosaston ohi, kohti seinää jossa on näytteillä peilejä. Muisto syöksyy häneen. Hänellä oli tapana seistä peilin edessä ja lausua jotakin.

Kutsusanoja? Houkutussanoja?

Oli aika jolloin toinen Aurelia oli hänelle tuttu, ties kuinka monta vuotta, läpi hänen lapsuutensa ja halki esiteinivuosien, vielä teini-ikäisenäkin Aurelia kutsui toista Aureliaa saapumaan, teki sen peilin edessä taikasanoilla jotka vain itse tiesi. Miten hän on voinut unohtaa sen? Niin: Ei hän oikeastaan ole unohtanut. Hän ei vain ole halunnut vuosikausiin ajatella sitä.

Aurelia kiiruhtaa itsensä perään.

Katossa on kirkkaita spottivaloja, seinillä peilejä, niin että todellisia ihmisiä on mahdotonta erottaa heijastumilta. Yhtäkkiä Aurelia on monistunut tuhansiksi Aurelioiksi. Mistä hän enää erottaa itsensä ja sen toisen? Aurelia vilkaisee ympärilleen. Aureliat peileissä vilkaisevat ympärilleen. Aurelia riisuu punaisen kaulahuivinsa. Aureliat peileissä riisuvat punaisen kaulahuivinsa.

– Kuka sinä olet, Aurelia kysyy, eikä häntä yllätä, kun Aureliat peileissä kysyvät täsmälleen saman kysymyksen.

Aurelia odottaa hetken hievahtamatta, aivan hiljaa. Nyt toinen Aurelia alkaa puhua. Ääni on niin tuttu, että on häkellyttävää miten Aurelia on ylipäätään voinut sen unohtaa:

– Joskus sinä kutsuit minua joka päivä, ja minä tulin aina kun pyysit, ja katosin kun halusit. Nyt minä olen tullut takaisin.

Aurelia vapisee, mutta toinen Aurelia ei välitä siitä.

– Ne sanat jotka löysit Joachimista, ne ovat myös sinun sanojasi. Tiedät kyllä: Me jouduimme vain lähtemään. Meidän oli pakko, ja niin me teimme, vaikka kaiken aikaa minä ajattelin häntä.

Peili-Aurelia jatkaa yhä vain, vaikka Aurelia ei kestäisi kuunnella:

– Tiedät myös mistä ovat peräisin ne lauseet jotka ovat viime aikoina pyrkineet sinusta ilmoille. Voit koska tahansa seurata niitä. Me voimme lausua ne yhdessä nyt jos haluat.

Aurelia nyyhkäisee ja huomaa puistelevansa päätään. Hän ei haluaisi. Häneen sattuu. Silti hän tuntee huultensa liikkuvan. Hän kuulee äänensä, ja peili-Aurelia yhtyy hänen sanoihinsa heti kun hän aloittaa:

– Sinä päivänä me leikimme länttä ja itää, me olimme nälkäisiä ja me hoimme kaikenlaisia hassuja lauseita, hikkori tikkori toikki, me saimme omenamehua mutta sitä ennen loikimme ympäriinsä, ole sinä länsi niin minä olen itä, mutta kumpi oli kumpi, me hyppelimme ja kinastelimme ja leikimme länttä ja itää.

Toinen Aurelia astuu ulos peilistä, vaivatta, ikään kuin ylittäisi vain pienen kynnyksen, ja sulkee Aurelian syliinsä. Tämä kaikki on yhtä aikaa lohdullisinta ja kauheinta mitä Aurelia osaa kuvitella.

## 19

Minun on nyt vain kerrottava se minkä jo tiedät jos vain suostut muistamaan.

Teitä oli kaksi. Kannoin kahta lasta. Te synnyitte kun muuri murtui.

Kolmen viikon kuluttua syntymästänne me toimme teidät molemmat kotimme kynnyksen yli kahdessa pienessä kopassa, yhdessä yksi, toisessa toinen tyttö.

Te molemmat nukuitte.

Te molemmat hengititte.

Me annoimme teille nimet, sinusta tuli Aurelia ja hänestä Annabella. Te keräsitte painoa esimerkillisesti ja aloitte molemmat hymyillä kolmen viikon ja viiden päivän iässä. Te saitte neuvolakortit, kumpikin omanne, joihin seuraavina viikkoina, kuukausina ja vuosina kirjattiin täsmällisiä tosiasioita teistä. Tarttuu leluun, jokeltaa tavuja. Soseruokailu aloitettu. Nousee seisomaan. Ottaa askelia. Muutamia sanoja. Kiipeilee, juoksee. Kertoo asioita lausein.

Vaikka kuinka yritimme puhua hänestä, emme osanneet tehdä sitä niin että muisto olisi taltioitunut sinun mieleesi.

Suostutko uskomaan että me teimme kaikkemme jotta kykenisit muistamaan?

Sinulla oli sisar. Jos sinä et muista häntä, se ei johdu siitä että me olisimme isäsi kanssa valehdelleet sinulle. Me vain emme osanneet kannatella hänen muistoaan oikealla tavalla, kertoa häntä olemassaolleeksi yhä uudestaan ja uudestaan, niin kuin meidän olisi pitänyt. Me kyllä yritimme, sinun on uskottava minua. Me veimme sinua psykologille koko sen kammottavan vuoden ajan, ja sen jälkeenkin, mutta jokin meni pieleen ja sinun sisaresi muuttui sinun mielikuvissasi joksikin joka ei koskaan ollut ollut olemassa muuten kuin sinulle.

Teitä oli kaksi. Tiedän että muistat hänet, jos vain suostut muistamaan. Tiedän ettet ole unohtanut häntä.

# (Balaton, elokuu 1989)
## 20

He ajavat halki maan ja toisen pienellä autollaan. On kuuma, ja he pysähtyvät vain jos on pakko. Heillä on kiire mutta kukaan ei kerro takapenkillä istuvalle Joachimille miksi. Lomamatka, kiire, ristiriita hiertää Joachimin mielessä kuin hiekanjyvä kengässä. Kuoppaisten teiden varsilla on pysäköintikaistaleita siellä täällä, ne ovat täyttyneet lomalaisten autoista, moottorit savuttavat, katku kantautuu puiden yläpuolelle. Kuinka kauan vielä, kuinka kauan? Joachim on kysynyt tätä vanhemmiltaan kaksisataakuusikymmentäviisi kertaa.

Monet heidän perheystävistään ovat pakanneet mukaansa paljon enemmän tavaraa kuin tarvitsisivat kahden viikon lomalle. Kenellä on käyttöä talvivaatteille elokuussa! Myös heidän autonsa on täynnä kirjoja ja vaatteita ja keittiövälineitä ja valokuvia.

Joachim ei tiedä muuta kuin sen ettei tiedä mitään, ja menee vuosia ennen kuin hän oppii että tämä on sitaatti filosofien filosofilta. Nyt hän on lapsi ja on elokuu 1989 ja häntä viedään minne viedään, ja kaipa se sopii hänelle. Hänellä on autokokoelma mukanaan, ja hän pohtii lasten asioita, kuten sitä moneenko saa valvoa ja saako hän uida niin paljon kuin haluaa, saako hän ostaa jäätelöä kaikilla niillä säästöillä jotka on ansainnut auttaessaan äitiä kotiaskareissa ja mahtaakohan hän tutustua johonkuhun uuteen kaveriin, poikaan tietenkin, sillä hän ei halua leikkiä tyttöjen kanssa. Hän on yhdeksän, maailma on hänelle vielä selvärajainen: tytöt, pojat, aikuiset. Hän ei ole vielä koskaan rakastanut ketään tyttöä tai naista. Menee vielä neljä vuotta ennen kuin hän saa ensisuudelman. Mutta nyt Joachim on tässä. Hän on tällainen: ruskeat samettihousut ja punainen paita. Hänen nimensä on Joachim ja se lausutaan Joachim, ja hänen mielestään se on oikein kelpo ja hyvä nimi. Äiti tosin olisi halunnut hänen nimekseen Hermann. Onneksi isä sai tahtonsa läpi! Onneksi!

Joachim. Joachim. Joachim.

Kukaan ei osaa vastata Joachimille, saako perillä jäätelöä ja jos saa niin kuinka monta eri makua. Kukaan ei osaa vastata eikä haluakaan. He ajavat ja ajavat. Joachim on levoton, mutta koska hän on yhdeksän, hän ei osaa erottaa levottomuutta nälästä tai innostuksesta.

Frieda istuu Joachimin vieressä. Friedalla on jo rinnat, ja Joachimilla on tapana joskus katsella Friedaa ovenraosta kun tämä harjaa hampaitaan kylpyhuoneessa. Kerran Joachim näki vilahduksen Friedasta ennen kuin tämä puki alusvaatteet päällensä ja erehtyi pitämään sitä hiilenmustaa raitaa Friedan jalkovälissä nokitahrana, ja ajatteli kiinnostuneena, että Friedapa on ollut huolimaton peseytyessään! Kun Joachim tajusi että se oli untuvaisenmustaa karvoitusta joka ei pesemällä lähde, hän meni komeroon jossa äiti säilyttää lakanoita ja hinkkasi pikkukaluaan harjanvarteen tietämättä miksi hänen piti tehdä niin.

Voi Joachim! Likainen pieni poika. Kultainen pieni poika. Syntisi eivät ole syntejä mutta kukaan ei kerro siitä sinulle, nämä asiat on oivallettava itse.

Takaisin tähän, autoon: Heillä kaikilla on kuuma ja he kysyvät alinomaa toisiltaan koska oikein ovat perillä. Frieda sanoo dramaattisesti olevansa niin pitkästynyt että voisi kuolla, ja Joachim ajattelee pikkuvanhasti että kaikki on hyvin jos hän vain onnistuu pitämään oudon huolen aisoissa, vaikka oikeastaanhan Joachim ei edes tunnista huoltaan, onhan hän vasta yhdeksän ja hänelle on olemassaolevaa ainoastaan kaikki se mikä hänen puolestaan on nimetty. Loppu on arvailua, unelmia, televisiosta tai poikakirjoista omittua, kaverin kertomaa, Friedan kertomaa, eikä Joachimin pitäisi uskoa mitä Frieda hänelle sanoo sillä Frieda valehtelee ja liioittelee koska haaveilee niin paljon jostakin muusta että on valmis keksimään todellisuuden aivan toisenlaiseksi. Jossain muussa ajassa sitä kutsutaan luovuudeksi ja se kaupallistetaan. Nyt, täällä, matkalla suuren tuulisen järven rannalle, se on pelkkää uteliaisuutta.

Frieda kuiskaa Joachimin korvaan myrskyvaroituksista, siitä mitä heidän on tehtävä pimeän tullen, huhuista, kaikenlaisista puheista, ja koska heidän perheensä autorähjän moottori on äänekäs ja rätisevä radio mölyää vielä omiaan, he voivat olla olla varmoja etteivät vanhemmat kuule. Äiti ja isä vaihtavat katseita kun radiossa kerrotaan lomailijoiden ryntäyksestä, ja vaikka he luulevat etteivät Frieda ja Joachim näe, Joachim kyllä näkee, ja ensimmäistä kertaa Joachim ajattelee että ehkä aikuisillekin todellisuus on tuntematon: arvailujen, matkimisen, epäröinnin ja äkkinäisten päätösten sekamelska.

Kansainvaellus, isä sanoo. Joku voisi luulla että tässä paetaan eikä matkailla, isä jatkaa. Äiti hyssyttelee ja Frieda tuhahtaa. Frieda on iässä jossa kokeillaan erilaisia tuhahduksia äitiä vastaan, vuoroin vihaisia, vuoroin ivallisia, vuoroin voitonriemuisia: mitä minä sanoin, äiti on mahdoton!

No niin, he ajavat, ajavat. Nyt he ovat jo Unkarissa ja seutu on muuttunut. Olisiko kukaan heistä uskonut että täällä kasvatetaan paprikan lisäksi viiniköynnöksiä. He ajavat ja ajavat, heidän pitäisi ajaa vieläkin nopeammin, etteivät he jäisi ruuhkaan. Kun tulee pimeä ja ruuhka teillä yltyy, jonot alkavat madella.

Lopulta he saapuvat perille. Pilvet vyöryvät heidän ylitseen, kaukana salamoi. Täällä on niin paljon väkeä etteivät kaikki mahdu leirintäalueelle. Frieda ja Joachim saavat oman sisäänkäynnin ja toisen päädyn pikkuruisesta mökistä. Vanhemmat majoittuvat omaan päätyynsä.

Joachimilla on kumma tunne. Aivan kuin hän olisi sairastumassa oksennustautiin jonka tulosta tietää tunti ennen ensimmäistä ryöppyä: tämä ei mene ohi.

Mutta mitä oikein tapahtuu kun levottomuus pääsee valloilleen? Joachim miettii tätä kun odottaa unta, eikä hän tiedä. Se ei voi olla katkeraa lientä niin kuin oksennus. Se ei voi olla hyöky joka peittää kaiken alleen niin kuin vedenpaisumus. Se on... se on... ei, Joachim ei keksi. Hän makaa valveilla ja laskee sydämenlyöntejään. Jostain kuuluu laulua, Joachimin lapsuudesta tuttu melodia, joka yöllä kuulostaa vain pelottavalta. Joachim valvoo ja valvoo ja Frieda nukkuu jo vaikka juuri Frieda oli se joka halusi että jotakin hämmästyttävää tapahtuisi, Frieda oli se joka tuhahti aivan äsken, heittäydyttyään sängylle, ettei haluaisi tuhlata sekuntiakaan nukkumiseen. Joachim kuuntelee vanhempiensa ääniä ohuen lautaseinän takaa. He puhuvat, kohta jo riitelevät, Joachim erottaa vain muutamia selviä sanoja, mutta äänensävystä ei voi erehtyä....liian vaarallista......pakko... entä jos......voi onnistua......sinä et voi vain......sitten yksin......älä luule että......katsotaan......odotetaan mitä...

Kun Joachim nukahtaa, hän näkee unta erilaisista hyöyistä, ihmisten hyöyistä, veden, oksennuksen, hiekan, veren. Kerran hän näki verensyöksyn, ainakin hän luulee että se oli verensyöksy. Nainen lihakaupan edustalla oksensi verta ryöppynä ja Joachim on aina siitä saakka pelännyt sen tapahtuvan itselleen tai perheenjäsenelleen. Hän on sekä ajatellut sitä että yrittänyt olla ajattelematta. Mitä enemmän hän on yrittänyt olla ajattelematta sitä, sen pakonomaisemmin hän on joutunut ajattelemaan sitä. Hän on ratkaissut asian mielestään hyvin: hän ajattelee naista ja verensyöksyä kerran päivässä pelkäämättä, ja lopun aikaa ei ollenkaan. Silti verensyöksy toisinaan tulee Joachimin uniin. Seinän takana vanhemmat riitelevät yhä, vapaus, tämä on yksi sanoista jonka Joachim kuulee eikä hän oikein ymmärrä sen merkitystä, vapaus merkitsee hänelle kesäloman ensimmäisiä päiviä tai sitä kun hänellä on muutama kolikko enemmän kuin yleensä ja hän voi ostaa sekä suklaata että limsaa, sitä että voi olla monta tuntia kavereiden kanssa ulkona eikä tarvitse tulla kotiin ennen iltaa, ja silti, kun tulee kotiin, sitä että ylipäänsä on koti ja sisar ja isä ja äiti joka on jättänyt voileivän keittiön pöydälle odottamaan. Joachim näkee unta kauheuksista, kaiken sekoittumisesta, veren syöksystä ihon ulkopuolelle ja ihmisten sinkoutumisesta ja sulautumisesta toisiinsa, puiden kaatumisesta ja asioista jotka eivät ole yhtä eivätkä toista vaan kaikkea, kaikkea.

Sinä olet yhdeksän, poikapieni, sinun ei tarvitsisi pelätä, kunpa elämä olisi sellaista ettei yhdeksänvuotiaiden tarvitsisi muuta kuin leikkiä. Joachim, tulet huomaamaan, että aikuisena asiat näyttäytyvät vähemmän kammottavina, paitsi joskus sunnuntai-iltaisin, alkuyöstä, kun omia kauhujaan ja seiniään ja ihmisiään ja tilannettaan ei pääse pakoon.

Ja nyt Joachim nukkuu, lopultakin, unia näkemättä. Hän nukkuu aamuun saakka ja aamu on aurinkoinen.

Aamupäivällä he pelaavat kaikki yhdessä minigolfia niin kuin Joachim toivoi. Hän voittaa eikä häntä haittaa se että hän tietää muiden häviävän tahallaan. Frieda nauraa. Äiti ja isä nauravat. Joachimista tuntuu että koko maailma nauraa, tienoo, taivas, kaikki nämä ihmiset, kaikki nämä. Myös unkarilaiset rajavartijat, joita on täällä paljon, nauravat. Niin kuin nauravat neuvostoliittolaiset sotilaat, joita on kokoontunut tänne koska – ja tämä on isän kertomaa Joachimille – tilanne on monimutkainen muttei mitenkään huolestuttava. Keine Sorge! Tästä hetkestä Joachimilla on valokuva. Frieda hymyilee. Ja toinen valokuva: Frieda katsoo kameraan, linssin läpi, suoraan Joachimiin, Joachimin jokaiseen vuoteen tästä eteenpäin, jokaiseen Joachimiin, nuoreen, aikuiseen. Myöhemmin Joachim tarkastelee valokuvaa ja tajuaa että hänelle Frieda on aina ja ikuisesti tuo saavuttamaton ja utuinen nuori tyttö joka on niin pitkästynyt että voisi kuolla. Joachim ajattelee että hänen lapsuutensa on lukittu tähän kuvaan. Hän suree. Hän vihaa. Hän kaipaa. Hän ei voi käsittää. Ja kuitenkin, hän vain elää ja elää ja elää, jatkaa hengittämistä, heräämistä aina uuteen päivään, koska niin ihmiset keskimäärin tekevät, vaikka mikä olisi, kunnes kuolevat.

No niin, Joachim siis voittaa minigolfissa ja sanoo avuliaana että voi opettaa muillekin puttauksen ylämäkeen, siihen tarvitaan juuri oikea määrä voimaa. He syövät lounasta ulkona, paitsi ettei sitä tänä aikana ja tässä hetkessä, tämän järven rannalla, kutsuta lounaaksi vaan evästauoksi. He käristävät makkaraa ja isä siivuttaa vehnäleivän päälle toista unkarilaista makkaraa. Juustossakin on makkaranpaloja, kaikessa on paprikaa, eikä Joachim ole hetkeen syönyt mitään yhtä hyvää. Nuotio, minigolf-voitto, ehkä se, että päivä on pyyhkinyt yön huolet näkymättömiin: Joachim on huippuonnellinen. Sikaonnellinen. Älyn onnellinen. Hitsin onnellinen.

Hän toteaa pojanmielessään että aamupäivät ovat hänen suosikkiaikaansa. Menee vielä vuosia ennen kuin hän tajuaa että pimeän pelko asuu hänessä syvällä, hän menee terapiaan, Wienissä, kuinkas muuten, teatteriopintojensa loppuvaiheessa kun kirjoittaminen ei suju. Hänen ikiviisas terapeuttinsa pakottaa hänet tulemaan vastaanotolleen kello 17.45 kolme kertaa viikossa, ja Joachim tekee niin, vihaa elämäänsä, elää elämäänsä, suorittaa opintojaan, rakastuu joihinkuihin tyttöihin ja juopottelee ja vetää käteen ja sen sellaista, mutta saapuu kolme kertaa viikossa terapeuttinsa vastaanotolle raivoissaan tai epätoivoisena tai tuskastuneena tai orastavaa iloa tuntien. Menee kaksi vuotta ennen kuin Joachim alkaa puhua pimeänpelostaan, eikä terapeutti sano mitään, Joachimin on keksittävä asia itse, tehtävä työläät yhteenlaskut: Frieda + pimeä + levottomuus + pakkoajatus verensyöksystä + ihojen rajapinta + muuri + pako. Ja vaikka Joachim käy kuinka monta kertaa, tuhansia kertoja, doktor Hermannin luona jonka nimi todella on Hermann, ikään kuin äiti olisi saanut keksiä terapeutin ja kiusallaan antanut tälle suosikkinimensä – vaikka Joachim nimeää pelkonsa, hän ei tyystin pääse niistä, mutta yhden asian Joachim oppii. Hän oppii tekemään peloistaan taidetta, ja kenties joku jossain voisi nimittää toipumiseksi sitä että osaa tuoda näyttämölle kaiken sen mitä on joskus pelännyt, toivonut ja rakastanut. Enää tulisi ratkaista onnellisuus. Sitä hänen teatteriesityksensä eivät kykene ratkaisemaan, niin kuin ei kyennyt terapeuttikaan eivätkä ne naiset joiden avulla ja välityksellä ja kustannuksella Joachim on onnea etsinyt. Onni ei toden totta ole satama johon saavutaan, mutta senhän Joachim tietää, sen hän on pistänyt roolihenkilönsä suuhun jossakin monista näytelmistään. Silti. Silti. Onni ja onnellisuus säilyvät mysteereinä, Joachim säilyy mysteerinä itselleen, ja mitäpä muutakaan hän voisi kuin jatkaa töitä ja elämää ja sellaisen kohdan etsimistä hetkien jatkumosta tai vuosien päällekkäisyydestä missä hänellä olisi hyvä olla.

Mutta yhdestä asiasta Joachim on varma: tuona aamupäivänä, kun eväät syötiin nuotiolla ja kaikessa mitä hän söi oli paprikaa ja makkaraa, hän oli onnellinen. Se oli Friedan elämän viimeinen aamupäivä, Joachimin loppuelämän ensimmäinen, jos kliseet sallitaan, ja miksipä niitä ei sallittaisi.

Iltapäivällä Joachim ottaa nokoset vihreä pikkuauto kainalossaan sillä hän ei täällä, juuri nyt, välitä siitä että häntä kutsutaan mammanpojaksi. Hän näkee ihania unia suklaajäätelöstä. Välillä hän raottaa silmiään ja näkee miten Frieda sovittaa ylleen monta eri vaatetta. Shortsit eivät ole hyvät, ei mekko, eivät housutkaan. Niin kuin oikeasti olisi olemassa asu joka muuttaisi kaiken, tekisi kaikesta mahdollista. Ja ehkä onkin. Ehkä tyttöjen uusi minä on sellainen, Joachim ajattelee pikkuvanhassa pojanmielessään: eräänlainen näytös itselle ja muille. Tarkemmin ajatellen sovinistinen ajatus: se että tytöt tekisivät itsensä vaatteilla. Mutta sovinismia ei ole olemassa täällä, tuulisen järven rannalla, eikä Joachim tuota sanaa vielä tunne.

Soviteltuaan aikansa vaatteita Frieda sanoo vaateliaasti että tietää nyt venesataman sijainnin ja veneiden tuntivuokran. Sinun on lähdettävä mukaan, Frieda vaatii. Joachim ei uskaltaisi. Voi pientä poikaa. Jospa vain tietäisit. Mene, mene nyt kun vielä voit nähdä sisaresi ilmeet, kun vielä voit katsella häntä muutenkin kuin vain kuvasta, Joachim.

Lopulta Joachim suostuu. Jos Frieda pakottaa, mitä muuta hän voi tehdä?

He kävelevät paahteisella kylänraitilla. Taloja, tanssipaviljonki ja lisää omakotitaloja, leirikeskus ja taas taloja. Ei juurikaan tunnu siltä että historiaa tehtäisiin aivan lähellä, aivan tuota pikaa. Ei historia tunnu historialta tapahtumishetkellään, tässäpä lause jota Joachim voi käyttää kun palaa myöhemmissä töissään näihin elämänsä ja kokonaisen aikakauden ratkaisunhetkiin. Tai ehkä tämä on lattea lause. Ehkä Joachimin olisi syytä välttää näitä lauseita. Joachimin olisi nimenomaan varottava monistamasta tällaisia lauseita näyttämölle, ja varsinkin oltava yllyttämättä näyttelijöitä laulamaan tätä lausetta kuorossa. Joachimin kannattaisi antaa lauseen vain tulla ja mennä niin kuin myöhemmin tunteiden jotka piinaavat häntä: syyllisyys, häpeä, syyllisyys, häpeä, katumus, katumus, katumus.

Vielä he kävelevät, matkaavat peräjälkeen kohti venesatamaa. He sanoivat äidille ja isälle vain käyvänsä jaloittelemassa. Ja sehän on totta, he kävelevät, he promenaadaavat tai pasteeraavat, Frieda on oppinut tällaisia sanoja ties mistä ja Joachim toistelee niitä kuin niiden sisältämän kulttuurin voisi oppia hokemalla, ulkoluvulla.

Ulkoa oppimisessa Joachim on hyvä, sivumennen sanoen. Joachimilla on liimapää. Niin isä on hänelle sanonut. Isä on juristi, joten isä kyllä tietää ulkoa opiskelusta ja yksityiskohtien muistamisesta. Joachim on ottanut tämän määreen itsestään totena, niin kuin lapset tekevät, hän on siis liimapää, hän on liimapää siinä missä kerran meinasi olla varas, kun häntä epäiltiin lompakon pihistämisestä ystävänsä luona ja hän meinasi alkaa uskoa tähän määreeseen vain koska se oli aikuisen hänelle asettama. Joachim ei halua olla varas. Liimapää ehkä. Ei varas. Ei raiskaaja. Ei murhaaja. Ei häviäjä. Ei pelkuri. Liimapää? Ehkä. Tässä kävellessään Joachim ajattelee, että joskus hänestä tulee mies ja miesten tehtävä on suojella naisia, joku on hänelle tämänkin opettanut, ja tämän hän uskoo kunnes hänet haastetaan teatterikoulussa hiukan ennen kuin hän aloittaa psykoanalyysin. Mutta siihen on vielä kauan. Nyt Joachim on Joachim, poika jonka tehtävä on pelastaa Frieda. Yksin hänen, sillä hän on ainoa joka tunnistaa Friedan salatuimmat toiveet.

Niin. Mikä on Friedan toive? Mistä hän haaveilee, kun on niin pitkästynyt että voisi kuolla? Joachim tietää. Kun isä ja äiti empivät, Frieda on jo päättänyt. Frieda aikoo toimia, ja etsii vain oikeaa tapaa, oikeaa väylää, ihmistä joka kertoisi miten ja missä ja mitä sitten kun.

Perillä venesatamassa Frieda kysyy saavatko he valita minkä tahansa veneen. Heille osoitetaan kiikkerää muovista hökötystä, airot muovia nekin. Voi teitä! Älkää nyt, pienet typerykset! Mutta he sanovat hyvä on, hyvä on, myös Joachim, vaikka kyräilee ympärilleen ja etsii katseellaan pelastusrengasta. Sellaista ei ole.

Frieda loikkaa veneeseen ja Joachim astuu perässä. Frieda tarttuu airoihin jotka oikeastaan ovat kaksi surkeaa melaa. Joachim istuu kokassa ja tuntee miten vesi liplattaa veneen alla. Pieniä laineita, ei merkkiäkään myrskystä.

He soutavat pitkään. Soutavat liian kauas. Kaikki, aivan kaikki on Friedalle uhmaa. Hän haluaa avarammille aloille, ja juuri nyt soutaminen vastaa tähän hänen tarpeeseensa. Joachim pyytää Friedaa kääntymään, sitten vaatii ja lopulta itkee. Voi, poikakulta! Itku ei auta nyt, ei tämän jääräpään kanssa joka sattuu olemaan sisaresi. Jos Joachim on liimapää, Frieda todella on jääräpää, niin heitä on aina nimitetty. Hellästi, mutta vastalauseita sallimatta.

Ja kas, nyt toinen airoista liukuu hankaimestaan ja tipahtaa veteen. Se jää kellumaan heidän ulottumattomiinsa. Joachim parahtaa, häpeää parahdustaan, hän on lapsi, rääpäle, eikä hän nyt edes viitsi esittää muuta, mutta silti hän häpeää. Frieda sanoo ups ja naurahtaa, ikään kuin tämä järvihätä olisi kiintoisa leikki. Joachim nousee huojuen seisomaan huterassa veneessä. Poikahyvä, varo ettet tipahda! Et halua kuolla tänään etkä tänne. Se on totta. Joachim ei halua kuolla ollenkaan. Hän ottaa jäljellä olevan airon ja alkaa meloa venettä kohti pudonnutta airoa joka yhä seilaa vedessä. He eivät saa airoa kiinni, eivät tietenkään. Ja kuin sadussa, matkan varrelle sirotellut vihjeet ukkosmyrskystä käyvät toteen, sillä nyt myrskyvaroitusjärjestelmä käynnistyy.

Valot kaukana vastarannalla alkavat välkkyä, näillä seuduilla tuuli luoteesta kaakkoon vyöryttää ukkospilvet nopeasti järven ylle ja kuluu vain minuutteja kun jo alkaa salamoida.

Laineet lyövät nopeasti kiikkerän paatin yli. Voi lapset, lapset! Älkää nyt menkö kuolemaan! Voi Joachim, Joachim! Missä neuvokkuus? Eikö liimapäässäsi ole yhtään keinoa tällaisen tilanteen varalle?

He huutavat apua, he huutavat toisilleen, kysyvät mikä on apua unkariksi, eikä kumpikaan muista.

Eräs Viktor näkee heidän hätänsä. Hän näkee ensin veneen vaalean hahmon ja sitten kaksi elämöijää, ja tajuaa, että veneessä on lapsia. Vai onko hänen nimensä sittenkin István? Vai peräti László tai Miklós niin kuin maan päämiehellä? Sovitaan että Viktor.

Hyvä on, Viktor näkee Joachimin ja Friedan ja vaikka hänkään ei mielellään lähde järvelle myrskyllä – hän nimittäin asuu näillä seuduilla ja tietää sään arvaamattomuuden – hän toimii nopeasti, työntää veneen vesille ja soutaa apuun.

Kuka Viktor on? Hän on yhdeksäntoistavuotias ja kouluja käymätön. Kauneus on hänen pääsylippunsa parempaan elämään, hän on jalon näköinen, kuin aristokraatti, vaikka osaa vain juuri ja juuri lukea. Hän on saanut lyhyen koulutuksen rajavartiointiin edellisen talven aikana ja nyt hänet on komennettu tänne "mahdollisten levottomuuksien" varalta. Hän on vartaloltaan kuin patsas, oikea jumala nuoreksi mieheksi, ja ehkäpä siksi hän on tottunut saamaan kaiken. Ihmiset, keskimäärin, liittävät yhteen kauneuden, totuuden, hyvyyden ja luotettavuuden. Kaunis on uljasta ja kunniakasta, ajatteli myös se rajavartiolaitoksen piirijohtaja joka uskoi Viktorin vartioitavaksi kokonaisen rantasektorin, ja niinpä Viktor on saanut kokemustaan ja koulutustaan suuremmat saappaat: hänen ei tarvitse juuri tänään vastata toimistaan kenellekään muulle kuin itselleen. Entäpä rakkaus? Mitä Viktor tietää rakkaudesta? Toistaiseksi hänen ainoa oppinsa on ollut se, että jos haluaa tytön, tämän voi saada.

Kun Viktor näkee Friedan, hän haluaa tämän, ja päättää myös saada. Hän huomaa kyllä että Frieda on nuori, aivan niin kuin näkee että Joachim on vasta lapsi, pelkkä pojanrääpäle. Hän ehtii riuskoilla vedoilla heidän luokseen minuutissa tai kahdessa.

Viktor on pelastaja. Myös Frieda erehtyy pitämään Viktoria pelastajana ja sokaistuu tietenkin tämän kauneudesta joka näyttää jaloudelta joka näyttää vapaudelta. Voi Friedaa, hän on nimensä painoinen, tai pikemminkin yhtä kepeä kuin nimensä, niin usein hänen nimisensä ovat jääneet Viktorin kaltaisten nuorten miesten jalkoihin, tallotuiksi, tukehdutetuiksi, himojen ja päättämättömien halujen uhreiksi. Kaiken aikaa kaikkialla on meneillään tämä sama näytelmä, jossa joku nuori mies, vaikkapa nyt Viktor, haluaa, muttei tiedä mitä, kunnes löytää tytön, vaikkapa nyt Friedan, ja päättää kaikella elämänvimmallaan haluta juuri tätä tyttöä ja haluaa niin paljon että tulee tukehduttaneeksi, tai ei tajua ettei halunnutkaan Friedaa vaan jotakin Friedan ohi, ja tukehduttaa siksi, halutessaan jotakin mitä piti hetken aikaa vielä suurenmoisempana kuin Frieda tai frieda tai friede, haluaa jotakin taistelemisen ja kunnian arvoista jolle Frieda tai frieda tai friede uhrataan, ja taas toteutuu sama tragedia joka ennustettiin ikiaikoja sitten, sama surkea tarina, joka toistuu yhä uudestaan ja uudestaan. Sellaista on historia, jos nyt vedetään hiukan mutkia suoraksi, ja Joachimin on syytä olla tarkkana: tätäkään ei kannata monistaa kulisseihin näytelmän iskulauseeksi.

No mutta. Vielä Viktor, Joachim ja Frieda ovat Balatonin ulapalla ja sankarin paikka tarinassa on vapaana. Viktor vetää veneensä lasten veneen viereen ja kehottaa Joachimia ja Friedaa nousemaan kyytiin. He tottelevat ja ihastelevat tätä nuorta miestä. Viktor ottaa köyden veneensä pohjalta ja solmii sen lasten veneen kokkaan, ja soutaa heidät kaikki maihin.

Laiturilla Joachim ja Frieda itkevät ja nauravat ja katselevat Viktoria ujosti alta kulmain, kösönöm muistuu heidän mieleensä juuri oikealla hetkellä. Aikuinen kysyisi nyt missä ovat heidän vanhempansa, tiedustelisi voiko viedä heidät perheensä luokse, huomaisi että myös Frieda, niin kuin Joachim, on aivan lapsi, tuskin neljää vuotta pojanrääpälettä vanhempi, mutta Viktor on yksi niistä joita tapaa historian käännekohdissa, niitä jotka joko yksin tai suurena joukkona, silkkaa turhautuneisuuttaan tai näköalattomuuttaan tai vain uteliaisuuttaan tai ehkä himokkuuttaan eivät välitä sellaisista asioista kuin vastuu, ja siksi Viktor katsoo Friedaa Joachimin ohitse ja kysyy mitä tämä aikoo tehdä illalla. Frieda ei vielä tiedä, ehkä hän aikoo istua nuotiolla ja pelata minigolfia, ehkä hänen pitäisi tehdä niitä asioita joita kolmetoistavuotiaat tytöt tekevät perheidensä parissa, mutta juuri siksi, että hän on kolmetoista, hän tähyää aina ja alituiseen jo toisaalle, toisiin todellisuuksiin, ja sanoo ettei tiedä ja kysyy, mitä Viktorilla olisi mielessä. Viktor hymyilee jumalanhymyään. Tule sitten viettämään iltaa minun ja kavereitteni kanssa, me kokoonnumme metsän laitaan. Viiniä ja tanssia, sen sellaista, ei mitään hienoa kylläkään. Frieda nyökkää: kyllä hän voi tulla.

Viktor hymyilee onnellisen näköisenä. Jos Viktoria katsoo nyt, näyttää siltä ettei hän missään olosuhteissa kykene pahaan. Kauneus, hyvyys, totuus, kunnia. Ei Joachimkaan ajattele että Viktor kykenee. Mutta hän aavistaa, että Viktor aikoo esitellä Friedalle jotakin mitä nimitetään aikuisuudeksi, eikä hän pidä ajatuksesta. Viktor lupaa saattaa Joachimin ja Friedan takaisin leirintäalueelle, ja Joachim nyrpistää nenäänsä, vaikka hänen polvensa tutisevat vieläkin. Joachim ilmoittaa Viktorille suureen ääneen että he osaavat kyllä reitin takaisin, painelee edeltä. Viktor saattelee heidät Joachimin sanoista välittämättä. Matkan aikana Joachim salakuuntelee Friedaa ja Viktoria. Viktor kysyy kömpelöllä saksan kielellään, onko Frieda nähnyt lentolehtisiä joita viime päivinä on kaikille alueella lomaileville jaettu. Tietääkö Frieda mitä rajalla tapahtuu huomenna keskipäivän aikaan? Mitä Frieda aikoo tehdä? Aikooko Frieda jättää niin poikkeuksellisen mahdollisuuden käyttämättä? Mitä Friedan perhe aikoo tehdä? Viktor kysyy ja Joachim kuulee kysymyksen täysin selvästi.

Totuus on, että Joachim tietää mitä he aikovat mutta Frieda ei. Tässä murhenäytelmässä Joachimilla on sangen klassinen tiedonvälittäjän ja tiedonjakajan rooli, sillä kun tarina yltää loppuhuipennukseensa, tämä onneton poika tietää sekä sen mitä äiti ja isä ovat suunnitelleet että sen mitä Frieda on suunnitellut mutta ei osaa kertoa kenellekään tiedostaan. Se jos mikä on tragedian ydin: lapsi joka tietää liikaa, lapsi joka merkitsee tiedon rajat, vapauden ja vastuun rajat, eikä edes kysyttäessä osaa avata suutaan ja paljastaa tietoaan. Joachim pieni, olet traagikko vailla vertaa. Olet traagikko tässä elämäsi kantahetkessä ja kantanäytelmässä, ja olet traagikko nimenomaan siksi, että olet tarkkaavainen ja niin arka, koska sekä tiedät että et tiedä, koska täydennät tarinan aukkoja nojautuen pieniin pojanuskomuksiisi. Olet traagikko siksi ettet haluaisi kenenkään matkustavan länteen, et perheesi etkä sisaresi. Mitä sinä haluaisit tehdä? Haluaisit palata kotiin, pikkupojantodellisuuteesi, pikkuauto- ja pikkuleipätodellisuuteesi. Oikeastaan olet siis pieni konservatiivi, ja sinun konservatiivisuutesi pettää sinut, sillä ratkaisevalla hetkellä sinä lasket kaiken aivan väärien olettamusten varaan.

Tämän Joachim tietää ja tämän mukaan hän toimii: Eilen illalla Friedan jo nukahdettua Joachim on kuullut ohuen lautaseinän läpi äidin ja isän keskustelut, kiistan siitä uskaltavatko he lopultakaan ajaa koko perheen voimin Soproniin, Itävallan rajalle, sillä uutiset ja huhut tietävät kertoa että raja avataan paneurooppalaisen juhlan nimissä hetkeksi ja että kaikki, aivan kaikki, myös DDR:n kansalaiset, saavat matkustaa rajan yli länteen. Äiti ei uskaltaisi ottaa riskiä, mutta isä haluaa. Äiti ja isä ovat kiistelleet myös siitä josko vaikkapa Joachim ja isä lähtisivät ja Frieda ja äiti jäisivät kuulostelemaan tilannetta. Lopulta he ovat päättäneet: kaikki pakataan mukaan, kaikki lähtevät. Päätös ja kiista päätöksen edellä ovat suistaneet Joachimin pelon valtaan. Tokihan hän tiesi, että jotakin on meneillään. Hän tiesi sen siitä mitä he ovat pakanneet mukaan ja siitä miten jo viikkojen ajan isä ja äiti ovat puhuneet heidän ystäväperheilleen. Mutta Joachim ei ole aivan ymmärtänyt mitä mahdollinen "siirtyminen toiseen lomapaikkaan" tarkoittaa. Syynä ymmärtämättömyyteen saattaa olla sekin, että isä on vuosikymmenien aikana oppinut puhumaan asioista kiertoilmauksin. Hän on kaiken aikaa sanonut, että kenties hekin käyvät ajelulla, ajelevat katsomaan nähtävyyksiä nyt kun he jo ovat tien päällä. Kaiken kaikkiaan isän hermostuneisuus ei ole linjassa hänen lupsakoiden lausuntojensa kanssa, ja Joachim on kyllä pannut sen merkille. Frieda sen sijaan ei ole näiden viikkojen aikana huomannut mitään. Hän on niin kapinansa pauloissa, niin vasta löydetyn nuoruutensa sokaisema, että uskoo, että jos joku täällä suunnittelee kumouksellisia asioita, pakoa tai muutosta tai kertakaikkista silmänkääntötemppua, tuo joku on hän itse, ja yksin hän. Joachim tietää Friedan luuloista, ja Joachim tietää isän ja äidin suunnitelmista. Tässä ahtaassa kohdassa hän yrittää hengittää ja saada selvää siitä mikä on oikein ja hyvää. Voi sinua, Joachim! Sinun on oltava hyvin väsynyt kaiken tämän tietämyksesi painosta.

Näin kaikki siis käy: Kun Joachim kuulee kylänraitilla kävellessään miten Viktor ehdottaa Friedalle järjestävänsä tämän Soproniin jos tämä vain haluaa, Joachim voisi varsin hyvin keskeyttää Viktorin ja kertoa, ettei Viktorin tarvitse tehdä minkäänlaisia järjestelyitä, sillä heidän perheensä on jo suuntaamassa pienen autonsa keulan kohti Sopronia huomenna. He ovat jo tehneet päätöksen rajanylityksestä. Joachim ei kuitenkaan sano mitään. Hän kuulee Friedan ja Viktorin puhuvan eikä sano mitään, jatkaa vain matkaa ja potkiskelee kiviä kengänkärjillään. Joachim pelaa jonkinlaista peliä, kenties jopa itseltään salaa. Voi Joachim! Hän laskeskelee ehkä, että jos Frieda ei ilmaannukaan aamulla paikalle, kukaan perheestä, ei isä, ei äiti eikä hän itse, haluakaan matkustaa rajalle ja rajan yli, vaan kaikki jäävät etsimään Friedaa. Ja ehkä Joachim ajattelee myös, että Frieda ei itse lopulta kuitenkaan uskalla lähteä Viktorin matkaan, vaan valitsee hänet, Joachimin, koska he ovat sentään perhettä.

No niin, vielä hetken ajan Frieda ja Joachim ovat lapsia. Aurinko paistaa taas, tuuli on laantunut ja ukkonen väistynyt. He palaavat leirintäalueelle, kuivattelevat vaatteitaan pienen mökkinsä terassilla. Äiti lukee kirjaa ja hymisee niin kuin aina kun on tyytyväinen, isä ihmettelee paikallisia sääolosuhteita ja veistelee tekemisen puutteessa pientä puupalikkaa. Isä ei ole lomaihmisiä, eikä tämäkään ole loma, jos hän on rehellinen itselleen. Tämä on lomanäytelmä jonka sisään on piilotettu uuden elämän mahdollisuus. Mutta yhä edelleen hän puhuu huomisesta kuin he olisivat menossa katsomaan nähtävyyksiä, ehkä luostaria tai maaseutua kukkuloiden taakse, viinialueita, paprikaviljelmiä. Frieda tuhahtaa ja kääntää päänsä. Minä vihaan paprikaa, Frieda sanoo. Isä mulkaisee tytärtään, ja jos Joachim katsoo tarkkaan, hän voi nähdä isän ilmeen takana kauhua siitä että suunnitelma saattaa epäonnistua oikuttelevan tyttären vuoksi. Joachim ottaa usein sovittelijan roolin. Lapsirukka, poikapieni, suloinen tummasilmä-Joachim. Jotakin sanoakseen Joachim julistaa nyt heleällä ja hiukan liian kovalla äänellä, äänellä jolla puhutaan kun tiedetään että huoneen tapetteihin on kätketty salakuuntelulaitteita: "Minä rakastan paprikaa."

He ovat tässä, lautamökkinsä terassilla kaikki, eikä täällä ole salakuuntelulaitteita, vain huhuja ja lentolehtisiä ja paljon rajavartijoita metsän reunassa siinä kohtaa missä on myös pieni huvipuisto. Ei olisi syytä esittää, ei kenellekään.

Silti. Joachimin heleä pojanääni, urhea ja aukoton esitys: "Minä rakastan paprikaa."

Huvipuisto? Joachim on nähnyt sen tulomatkalla. Hän haluaa mennä Friedan kanssa karuselliin. Niin he menevätkin.

Lapsuuden loppu: tämä karuselliajelu. Dramaattista mutta totta. Joachim muistelee vastedes tätä hetkeä usein ja hänen silmänsä kyyneltyvät itsesäälistä. Hän vihaa tästä lähin huvipuistoja yhtä paljon kuin vihaa talvisin alkuillan hämärää. Karuselliajelun aikana hän katselee Friedaa, rakastaa tätä, Friedan kiljumista ja paljaita sääriä, nyt Frieda on läpeensä tuttu, tällaisena, tyttönä, ja Joachim miettii miten saisi pidettyä Friedan aloillaan, aina, aina, aina juuri tällaisena. Ei se ole mahdollista, Joachim ajattelee pikkuvanhasti, sillä kaikki ihmiset kasvavat ja muuttuvat. Tätäkin toivettaan Joachim tulee muistelemaan kyynelten läpi. Seitsemän tunnin kuluttua Frieda on kuollut.

He viettävät huvipuistossa onnellisen kaksituntisen. Viktor ja kaksi hänen ystäväänsä, nuoria miehiä hekin, saapuvat paikalle kun Joachim ja Frieda ovat lähdössä. Joachim huomaa, että Victor on kertonut Friedasta muille. He kaikki mittailevat Friedaa katseellaan, katsovat tämän ruskettuneita sääriä ja takapuolta farkkushortseissa, tämän pieniä rintoja vaaleankeltaisen hihattoman paidan alla. Joachim yrittää ottaa näiden miesten katseen, omia sen ja katsoa sisartaan näin. Häntä alkaa hiukan pelottaa. Vierauden tuntu hiipii häneen ja hänen vatsaansa alkaa vääntää. Hän hokee Friedalle että heidän pitäisi jo mennä, että heillä on päivällissuunnitelmia. Frieda nauraa heleää naurua, aivan erilaista kuin muulloin. Joachim vilkuilee tielle, puiden latvoihin.

Pikku-Joachim, viaton kultapieni, et tiedä aikuisten maailmasta vielä mitään, et mitään näistä peleistä joita aikuiset pelaavat halun nimissä.

Friedakaan ei tiedä, hän vain luulee tietävänsä. Joachim tietää ettei Frieda tiedä. Hän tietää ja näkee taas enemmän kuin muut ja tulee vielä päivä jona hän kiroaa tietämisensä, mutta tulee myös päivä jona hän oppii että tarkkanäköisyydestä voi tehdä asumuksensa, eräänlaisen kodin. Vetoisan ja kaihoisan, mutta kodin yhtä kaikki.

Miten kaikki tapahtuu? Mikä on tapahtumien järjestys ja kuka on syyllinen, jos kukaan?

Ennen kuin he lähtevät kaikki yhdessä syömään läheiseen paviljonkiravintolaan, Frieda kertoo äidille ja isälle aikeistaan viettää iltaa uusien ystäviensä kanssa. Äiti ja isä eivät tietenkään pidä siitä että Friedalla on omia iltasuunnitelmia. He haluaisivat vain käydä syömässä yhdessä, paviljongissa on tarjolla paprikakanaa, gulassia, siinäkin rutkasti paprikaa, sekä Balatonjärven kuhaa – kenties paprikalla maustettua sekin. Äiti ja isä haluaisivat että koko perhe aterioisi yhdessä ja kävisi aikaisin nukkumaan, sillä huomenna on nähtävyyspäivä, kuten isä sanoo. Minä vihaan nähtävyyksiä, isä, Frieda sanoo. Joachim sovittelee: Minä rakastan nähtävyyksiä, isä. Isä on jyrkkä, hän seisoo kädet puuskassa ja katselee tytärtään vaitonaisena. Äiti on kiistatilanteissa suostuttelija, maanittelija. Lopulta Frieda huokaisee ja katsoo poispäin. Hyvä on, hän ei aio mennä juhlimaan uusien ystäviensä kanssa.

Joachim tietää heti, että Frieda valehtelee. Jos hän on jotakin isältä oppinut, niin sen, että voi sanoa yhtä ja tarkoittaa toista. Sanojen sisällä elää aivan toinen maailma, arvaamaton ja häilyvä.

He syövät ravintolassa Balatonjärven kuhaa eikä Frieda hetkeen sano vihaavansa yhtään mitään. Joachim ja Frieda saavat molemmat jälkiruuaksi suklaavanukkaat ja Joachim syö osan Friedan annoksesta, sillä tämä ei jaksa lusikoida omaansa loppuun. Joachim ajattelee rakastavansa elämää. Hän rakastaa elämää yhtäkkiä mutkattomasti ja kiihkeästi ja eheästi eikä mikään hänen elämässään enää aivan vastaa tätä tunnetta.

Joachim, kaikki on tässä. Vaali tätä hetkeä, palaa siihen, muistele sitä lämmöllä ja uskalla kaivata sitä, uskalla tuoda sen viattomuus ja vilpittömyys näyttämölle sitten kun on sen aika. Uskalla. Vain myöntämällä tämän hetken tärkeyden voit taistella kyynisyyttä vastaan, ja vaaran aikoina taistelu kyynisyyttä vastaan on ainoa millä on merkitystä.

No niin, no niin. On loppunäytöksen aika. He nousevat pöydästä ja ihastelevat auringonlaskua järven takana. Isä kokeilee sikarinpolttoa koska on hövelillä tuulella, vaikkei oikeastaan polta. Ostanpa nyt yhden koska niitä on tarjolla, isä sanoo.

Äiti ja isä kävelevät edellä käsi kädessä. Juuri ennen kuin he kaikki kääntyvät mökkipihaan Frieda kuiskaa Joachimille että hänen tulee olla niin kuin ei tietäisi mitään, että hänen tulee sanoa hyvää yötä äidille ja isälle, turvata Friedan selusta. Jos äiti ja isä jostain syystä avaavat ovensa ja koputtavat, Joachimin on avattava heille ja kerrottava että Frieda nukkuu jo. Joachim sanoo vaisun joon, vaikka ei todellakaan aio päästää Friedaa yksin ulos.

Millaiset ovat äidin ja isän hyvästit Friedalle? Pelkkä hyvää yötä. Hyvää yötä, eikä muuta. Tai sittenkin yksi lause. Isä sanoo: Nukkukaa hyvin, aamulla lähdemme liikkeelle jo varhain, on oltava ajoissa paikalla. Tämän suoremmin isä ei osaa asiaa ilmaista.

Oven sulkeuduttua Frieda odottaa puoli tuntia ja sovittaa kahta eri mekkoa ylleen, harjaa hiuksensa, puree huuliaan jotta niistä tulisi pulleammat ja nipistelee poskiaan jotta niille nousisi kutsuva puna, kikkoja joita Joachim pienessä pojanmielessään ihmettelee. Oikeastaan Joachim mököttää. Hän istuu sängyllä kourassaan yksi pikkuautoistaan ja tuijottaa sisartaan. Hän aikoo ängetä mukaan, mutta miten sanoa se? Hän aikoo tulla vahtimaan, katselemaan, ottamaan osaa.

Lopulta Joachim saa sanottua aikeensa ääneen. Alkaa kuiskiva sanaharkka. Frieda pelkää että äiti ja isä kuulevat, sanoo ettei Joachim missään tapauksessa voi tulla, ja Joachim sanoo ettei hän missään tapauksessa aio jättää tulematta, ja he inttävät ja inttävät kunnes Friedan on todella jo mentävä. Frieda laittaa kangastossunsa jalkaan ja avaa oven. Kuuluu oletettua äänekkäämpi naks, ja hetken aikaa molemmat odottavat, hipihiljaa. Juuri nyt kumpikaan ei halua, että äiti ja isä avaavat oman puolensa oven. Kun toinen ovi pysyy suljettuna, Frieda käännähtää äänettä kannoillaan ja lähtee kävelemään rivakoin mutta hiljaisin askelin kohti mökkipihan porttia ja risteystä. Joachim kipittää perään, pikkuauto yhä kourassaan. Koko matkan Frieda sättii Joachimia. Sinä pilaat kaiken, Joachim. Miksi minua on rangaistu pikkuveljellä joka ei pitäydy omissa asioissaan? Joachim ajattelee että hänen on nyt vain nieltävä syytökset, sillä kukaan paitsi hän ei voi suojella Friedaa, ei isä, ei äiti, ei opettaja Dietrich johon heillä on koulussa tapana tukeutua jos he kohtaavat ylitsepääsemättömiä kiistoja välitunnilla. Ei edes Saksan demokraattinen tasavalta ole heidän apunaan nyt, demokraattinen tasavalta josta heidät on opetettu puhumaan niin kauniisti. Joachim puristaa kädessään rakkainta pikkuautoaan, vihreää. Mitä tahansa tapahtuukin, hän ei aio päästää Friedaa silmistään eikä irrottaa otettaan pikkuautosta.

Juhlat ovat jo alkaneet. Metsänlaidassa nuotion ympärillä on niin paljon nuoria miehiä univormuissaan että Joachim alkaa täristä. Hän on tottunut siihen että viranomaiset tietävät ikävyyksiä. Kenet tahansa voidaan viedä kuulusteltavaksi. Ja jos ei osaa vastata oikein viranomaisten kysymyksiin, saattaa käydä niin kuin enolle: katoaa maisemista, yksinkertaisesti ja lopullisesti, eikä kukaan kerro mitä oikein tapahtui. Ehkä eno joutui jonkinlaiseen tietokilpailuun, eikä eno vain osannut, enoparka, kysymykset olivat liian vaikeita, ja se oli huono juttu, ja siksi kenenkään ei pidä enää puhua enon asioista, ei mainita enon nimeä eikä varsinkaan sitä ettei eno osannut vastata kysymyksiin. Siksi Joachim pelkää univormuja. Friedakin näyttää tärisevän, mutta eri syistä.

Joachim vieroksuu Friedan uutta olemusta ja etsii katseellaan jotakuta, johon voisi tukeutua. Frieda hymyilee.

Viktor nojailee kavereidensa kanssa hylättyyn puiseen kioskiin jossa joskus on myyty karamelleja ja lämmintä limonadia, mutta joka nyt on pelkkä luukullinen tönö. Muinaisen kioskin tiskille on asetettu mankka syytämään ilmoille musiikkia jollaista Joachim ei ole koskaan kuullut. Hän ei ole myöskään nähnyt näin paljon huojuntaa ja mölyä ja maahan roiskuvaa viiniä. Frieda ei ole tästä kaikesta millänsäkään, kohottaa vain leukaansa ja hymyilee entistä leveämmin, astelee Viktorin luo. Viktorin olemus sähköistyy kun tämä näkee Friedan. Sitten Viktor vilkaisee Joachimia ja sanoo huvittuneena: toit natiaisen mukanasi. Frieda kohauttaa olkapäitään, sanoo: äh, älä välitä hänestä. Frieda kääntyy Joachimin puoleen ja kysyy eikö Joachim voisi etsiä leikkikaveria. Joachim puistelee ensin päätään, mutta tajuaa sitten että kykenee ehkä pitämään Friedaa paremmin silmällä jos ei ole aivan tämän lähellä. Joachim menee ja juo kauniin vieraan naisen tarjoamaa mehua, kösönöm, hän sanoo ja hymyilee, vaikkei ymmärrä sanaakaan naisen puheesta. Nainen viittilöi Joachimia seuraamaan itseään, ja kestää hetken ennen kuin Joachim tajuaa että nainen haluaa esitellä hänet jollekulle. Naisella on itselläänkin poika. Myös tällä pojalla on pikkuauto mukanaan. Pojan nimi on Ferenc ja miksipä Joachim ei oikeastaan voisi hetken aikaa leikkiä pojan kanssa. He keksivät kyhätä pullonkorkeista ja kumilenkeistä ja kepeistä ritsat, he eivät tarvitse yhteistä kieltä, he pommittavat puun takaa pahaa-aavistamattomia juhlijoita korkeilla ja kaiken aikaa Joachim näkee miten Frieda hetki hetkeltä astuu lähemmäs Viktoria. Silti Joachim ajattelee yhä ettei Frieda voi vain jättää häntä yksin oman onnensa nojaan. Hän ajattelee että saa kyllä Friedan lähtemään juhlista kanssaan yhdellä sanalla sitten kun tahtoo.

Voi sinua, Joachim, tiedät niin paljon ja tiedät niin vähän.

He ajeluttavat Ferencin kanssa pikkuautoja kaatunutta puunrunkoa vasten. He juovat kilpaa viisi lasillista mehua ja Joachim saa maistaa Ferencin äidin tekemiä oudon jauhoisia pikkuleipiä joissa on keskellä hillosilmä. Välillä hän katsahtaa Friedan suuntaan: Frieda tanssii Viktorin kanssa, ja voi ei, nyt he suutelevat. Joachim kääntää häveliäästi katseensa. Voi ei, hän ajattelee, muttei vieläkään epäile että Frieda jäisi Viktorin seuraan.

Mutta sitten: Frieda astelee Joachimin luo ja vinkkaa häntä tulemaan kuiskausetäisyydelle. Frieda esittää Joachimille suunnitelmansa. Viktorilla on auto. Huomenaamulla kello se ja se Viktor aikoo ystävineen käynnistää autonsa ja suunnata nokan kohti Sopronia ja Itävallan rajaa. Frieda aikoo jäädä tänne yöksi, hän voi nukkua uusien ystäviensä kanssa, esimerkiksi tytön nimeltä Nóra vieressä. Friedan silmät liekehtivät. Hän tarvitsee Joachimin apua. Joachimin on kerrottava aamulla äidille ja isälle että Frieda on joutunut yöllä oksentamaan roskakoriin ja että hän makaa sängyssä eikä voi tulla ajelulle katselemaan nähtävyyksiä. Voitko luvata tämän, Frieda tiukkaa yhä uudestaan ja uudestaan: Luotan sinuun, Joachim.

Nyt Joachim tekee toisen kohtalokkaan virhepäätelmän. Hän laskee yksi plus yksi ja ajattelee, etteivät äiti ja isä halua matkustaa lainkaan ilman Friedaa. Että he haluavat etsiä tämän käsiinsä ennen kuin kääntävät auton keulan kohti rajaa. Siispä hän nyökkää Friedalle ja sinetöi sekä Friedan kohtalon että omansa.

Saatuaan Joachimilta myöntävän vastauksen pyyntöönsä Frieda patistaa Joachimin matkoihinsa. Joachim empii, tekee yhä laskelmiaan, katsahtaa Ferenciä joka seisoo etäämmällä ja pitelee hiukan neuvottomana käsissään molempien pikkuautoja kuin kannattelisi itse lapsuutta. Sitten Joachim sanoo Ferencille hyvää yötä omalla kielellään ja Ferenc vastaa unkariksi.

Kun Joachim kääntyy lähteäkseen, hän vilkaisee vielä Friedaa. Frieda juoksee juuri takaisin seurueensa pariin. Joachim tajuaa, että jonkinlainen käänne on tapahtunut. Millainen? Hän ei tiedä. Käänne ylipäänsä. Käänne, kerta kaikkiaan.

Miten Frieda kuolee? Kuoleeko Frieda jo Viktorin alle, tämän painavan ruumiin työntäessä häntä maata vasten, vai vasta myöhemmin, kenties vasta joutuessaan veden varaan? Kukaan niistä joita Friedan kuolema koskee ei saa tietää tätä tarkkaan. Mutta sillä hetkellä kun Frieda makaa maassa rusikoituna ja häväistynä ja tajuttomana, ellei jo kuolleena, hän ei ole niin yksin kuin Joachim myöhemmin epätoivoisimpina hetkinään kuvittelee. Joku, joku hyväntahtoinen, joku lohduttaja, on hänen kanssaan. Viktor on jo mennyt, ja silloin tämä joku, tai kenties jokin, ilmaantuu.

Tälle hyväntahtoisuudelle on monta nimeä, ja nyt, Friedan kuoleman hetkellä, se lohduttaa Friedaa sanoilla joita ei tarvitse ääneen lausua. Kuiskintaa? Ei. Kenties vain tuuli, puuska joka hivelee Friedan paljaita ja raapiutuneita ruumiinosia, hyminää joka välittää jotakin sellaista kuin että kultaseni, et ole yksin, kaikki kävi kovin äkkiä ja sinä kuolet, mutta asiat olisivat voineet mennä toisinkin. Sinä olit altis ja halusit jotakin uutta, ja aivan hyvin olisi voinut käydä myös niin, että sinä olisit huomenissa matkustanut Viktorin autonrähjällä kohti rajaa ja löytänyt uuden elämän. On uskottava siihen että alttius kannattaa, aina ja kaikkialla, vaikka toisinaan se johtaa kuolemaan ja tuhoon. No niin, rakas Frieda, niin kuin muutkin maailman friedat, kipu lakkaa, vuoto tyrehtyy ja kaikki tulee olemaan kauniimpaa kuin osasit kuvitella. Nyt sinä vielä pohdit luottamuksesi hintaa, omapäisyyttäsi, jos nyt kolmetoistavuotiaat niin korkealentoisia pohtivat, ja pohtivathan he. Pohdit omanarvontuntoasi, ja sinusta tuntuu että se on viety sinulta iäksi. Mutta älä huoli. Sinulla on lohtu tässä, nämä viimeiset minuutit kunnes kipu lakkaa. Lohtu ei ole kukaan erityinen hän tai minä, ei henkilö, ei edes tyttö joka näkee ja tietää ja vaeltaa vuosien halki. Osa sinusta selviää vaikka Viktorin kaltaiset, ymmärtämättömät, usein nuoret, joskus kouluttamattomat mutta toisinaan koulutetutkin, aina ajattelemattomat ja usein virkaintoiset, tuhoavat sinun kaltaisiasi, mutta tämä sinun ja sinuun uskovien on tärkeä muistaa: osa sinusta selviää aina, se osa sinusta vaikuttaa kaikkialla ja kaikkiin, eikö sen ajatteleminen olekin suurenmoista, Frieda?

Ja nyt Frieda kuolee. Hän kuolee saniaisen hivellessä poskea. Ei rujoa eikä herkkää eikä missään mielessä kaunista, pelkästään tosiasiallista: saniaisen lehti koskettaa hänen ruhjeista poskeaan sillä hetkellä kun hänen sydämensä pysähtyy.

Viktor on kavereineen jo toisaalla. He jatkavat juhlimista majapaikassaan kunnes aamuyön tunteina Viktor kertoo yhdelle tai kahdelle kavereistaan mitä tuli tehneeksi. Ei, hän ei kerro monille. Vain yhdelle. Kaveri, vaikkapa nyt Lázsló, sähisee ja kiroilee, voi sinua helvetti sentään, Viktor, olet pilannut kaiken, eihän tässä auta muu kuin peittää jäljet, vai haluatko sinä vankilaan, senkin hullu? Yhdessä he keksivät että voivat kantaa ruumiin järven rantaan, panna sen veneeseen ja työntää veneen vesille. Aallot hoitavat loput, tai ehkä heidän on kaadettava paatti itse, mutta aamulla näyttää siltä että tyttö on lähtenyt luvatta soutamaan keskellä yötä ja on tapahtunut onnettomuus.

Kun tämä keskustelu käydään, Joachim on juuri vaipunut rauhattomaan uneen, jossa hän kääntyy kerta toisensa jälkeen pois Friedan luota. Hän on jo tehnyt virheensä, hän on jo laskenut väärin yksi plus yksi.

Voi sinua, Joachim!

Myöhemmin, päivien kuluttua, Friedan ruumiin löydyttyä, myös Viktor on hetken järkyttynyt siitä mitä tuli tehtyä. Hän teki rikoksen, vaikkei haluaisi uskoa itsestään pahaa. Viktor ei aikonut, hän halusi, mutta ei kuitenkaan aivan tällä tavalla. On ilmiselvää, että Viktoria kaduttaa. Maailmanymmärtäjä ei kuitenkaan halua eritellä enempää Viktorin tunteita ja ajatuksia, sillä maisema on avautunut vuosien tieltä yksin Friedan vuoksi. Viktorista sanottakoon vain tämä: hänen kaltaisensa ja Friedan kaltaiset, jako heidän välillään tapahtuu vaivihkaa ja kenties sattumaltakin. Rajaviiva ei kulje miesten ja naisten välillä, ei tyttöjen ja poikien. Saattaisi hyvinkin olla niin, että Viktor olisi aivan toisenlainen nuorimies, kenties sellainen kuin Joachimista tulee. Mutta Viktor on Viktor, juuri tämä, tässä, ja nyt Viktor on tehnyt näin.

Kuulusteluissa hän sanoo ettei tiedä tytöstä mitään, että pelasti tämän ja tämän veljen aallokosta ukkoskuuron aikaan aivan niin kuin venevuokraamon omistaja todistuksessaan kertoi, vietti tämän kanssa hetken huvipuistossa, kutsui tämän juhliin, tanssi tämän kanssa nuotiolla eikä sen koommin nähnyt tätä ikinä. Hän ei tiedä tytöstä mitään eikä nähnyt tätä viimeisen tanssin jälkeen. Sanoessaan tämän Viktor pitää kättään univormunsa rintamuksella, sydämen paikkeilla. Häntä uskotaan, ja hän uskoo itsekin sanansa. Tapaus merkitään tapaturmaksi: jostain kumman syystä tyttö on lähtenyt juhlista yksin ja joutunut veden varaan, hukkunut. Piste. Asian ratkettua Viktor katselee kenkiään ja univormuaan illalla ennen nukkumaanmenoa, katsoo asettaan eikä itsekään tiedä miksi on yksi niistä. Oikeastaan hän uskoo siihen ettei hän varsinaisesti tehnyt tekoaan, hänhän on kunniallinen. Hänellä on vartijan univormu ja jalot piirteet, hän on pikemminkin pelastaja kuin rikollinen, eikä taatusti tappaja. Hän on niin kuin monet: hän ei varsinaisesti ollut paikalla, ja jos oli, se joka teki raakuudet ei ollut hän vaan joku joka muistutti häntä. Sellaisia ihmiset ovat. Sellainen Friedakin olisi tietyissä olosuhteissa. Vai olisiko? Kysymys kuuluu: olisiko jokainen sellainen, jos olosuhteet kävisivät tukaliksi? Olisiko Joachim itsekin sellainen? Tätä Joachim kysyy itseltään tulevina vuosina.

Aamulla Joachim herää ja muistaa mitä iltayöstä tapahtui, mutta ei tiedä mitä yöllä on tapahtunut. Hän kiroaa mielessään Friedan itsepäisyyttä.

Hän tekee Friedan sänkyyn laukuista ja kahdesta täkistä ihmisenmuotoisen mytyn, se olkoon ruokamyrkytyksestä kärsivä Frieda, jos äiti ja isä haluavat kurkistaa ovesta. Ja nyt he jo koputtavat. Ensin kerran, sitten toisen kerran: on aika lähteä, ette kai te enää nuku?

Joachim avaa oven tärisevin käsin ja kertoo surkean valheen pilaantuneesta paprikasta. Hän ei osaa valehdella ja ehkä haluaakin jäädä kiinni. Hän haluaa äidin ja isän kuulevan totuuden, koska ehkä kenenkään heistä ei tarvitse silloin matkustaa.

Isä raivostuu pöyhiessään peittoja Friedan sängyssä. Mitä täällä on meneillään, hän karjahtaa. Mitä? Mitä!!??

Joachim menee hetkessä sijoiltaan. Mitä, mitä??!! Isä karjuu taas ja Joachim vapisee.

Näin helposti hän murenee. Sulaa, liukenee, hapristuu ja kertoo kaiken. Kertoo missä Frieda on, matkalla, ehkä jo siellä Sopronissa vai mikä sen nimi nyt oli, autossa Viktorin ja muiden kanssa. Joachim sopertelee. Hän ei tiedä aikooko Frieda ylittää rajan vai mennä katsomaan rajaa ja juhlia, mitä ikinä siellä tapahtuu, jos ylipäänsä mitään. Joachim kertoo kaiken. Äiti alkaa itkeä ja isä on niin mykistynyt valtapiirinsä rajojen tultua näkyviin ettei hetkeen saa sanaa suustaan. Joachim levittää kaiken tietonsa heidän jalkojensa juureen ja painaa päänsä kuin koira.

Hän odottaa rangaistusta, lisää huutoa. Mitä tahansa voi nyt tapahtua.

Mutta mitään ei tapahdu. On aivan hiljaista.

Lopulta isä kysyy tiesikö Joachim että heidän kaikkien aikeena on ollut matkustaa rajalle, eikä pelkästään rajalle vaan myös rajan yli. Joachim nyökkää, sillä se on totta. Hän tiesi. Hän luki vihjeitä. Hän oli, on ja tulee olemaan vihjeiden lukemisen mestari ja laskelmoinnin suurtaituri, ja juuri siksi hän nyt on tässäkin pinteessä. Tätä hän ei sano ääneen.

Isä istuu Friedan sängylle ja äiti jatkaa hiljaista itkuaan ovella. Minuutit matelevat.

Lopulta isä huokaisee.

Ei kai auta muu kuin lähteä, isä sanoo.

Emmehän me voi, ilman Friedaa, äiti parahtaa.

Ei häntä kannata täältä etsiä. Jos kerran hänkin on matkalla rajalle, me varmasti tapaamme hänet siellä.

Oletko varma, äiti kysyy miltei kuiskaten.

Isä levittelee neuvottomana käsiään: mistä tässä tilanteessa voisi olla varma, ei mistään.

Taas Joachim on olettanut väärin, ja se paljastuu hänelle nyt.

He pakkaavat tavaransa ja vievät laukut autoon. Isä käynnistää auton. Nopeasti, nopeasti, äiti sanoo. Olisi hyvä jos me olisimme rajalla ensimmäisten joukossa, silloin voisimme ehkä löytää Friedan ja ylittää rajan yhdessä. Miten ihanaa se olisi, yhdessä.

Näissä ajatuksissa ja aikeissa he ajavat, nämä kolme jotka perheestä on jäljellä. He ajavat pohjoiseen, kohti rajaa, ja kun he saapuvat perille, he huomaavat, että sadat ovat tehneet saman päätöksen kuin he.

Friedaa he eivät tule löytämään. He eivät tiedä että Friedan ruumis ajelehtii kohti rantaheinikkoa.

Joachim istuu nyt takapenkillä yksin. Hän ajattelee että kaikki on hänen syytään. Hän on tehnyt väärin niin monella tapaa, mutta kenelle ja kuinka ja missä kohtaa eniten väärin? Hänellä on taas pikkuauto kädessään, sama vihreä, jolla hän leikki Ferencin kanssa eilen leirinuotiolla. Se näyttää nyt pelkältä kapineelta, ei lainkaan enää lelulta.

Joachim pidättelee kyyneleitä.

Älä itke pieni poika. Et vielä tiedä mikä sinua odottaa. Mutta kun ylitätte rajan, voit lausua hiljaa mielessäsi kolme kertaa frieda, frieda, friede, ja siten taata että sinun käy hyvin.

# II
## 21

Kun Aurelia oli lapsi, hänellä oli salainen ystävä, jolla oli monta nimeä, Cornelia, Babette, Serafina, mikä milloinkin. Hänellä oli tapana poimia nimiä automerkeistä ja jäätelölaaduista ja sohvien verhoilukankaista ja kirjaston aikuistenosaston hyllyriveiltä, Viennetta, Corolla, Vanessa. Mutta useimmiten hän kutsui salaista ystäväänsä Veronikaksi.

Veronika. Veronika. Veronika.

Pieneksi tytöksi Veronika oli varsinainen maailmannainen. Veronika oli oleillut kaikkialla ja kantoi mukanaan kertomuksia paikoista joita oli nähnyt.

Veronika tuli ja meni, mutta saapui aina kun Aurelia kutsui häntä. Veronika ilmaantui useimmiten peiliin, mihin tahansa peiliin jonka eteen Aurelia asettui lausumaan taikasanoja. Ja sitten Veronika astui huoneeseen.

Toisaalta Veronika oli aina läsnä. Veronika oli Aurelian elämän jokaisessa päivässä, jokaisessa tunnissa. Jos Aurelialta kysyttäisiin miten Veronika oli läsnä, hänen olisi vaikea ellei mahdoton kertoa. Aurelia yksin aisti hänet ja pystyi keskustelemaan hänen kanssaan. Aurelia ei puhunut Veronikasta kenellekään, se oli osa leikkiä, osa sopimusta. Varsinkin sen jälkeen, kun äiti oli vienyt Aurelian psykologille ja psykologi, nainen jolla oli kirkkaanvärisiä huiveja, oli kertonut että Aurelia oli yksi ja sama, Aurelia oppi vaikenemaan Veronikasta. Vaikka jälkeenpäin oli mahdotonta muistaa mitä huivinaisen luona oli täsmälleen puhuttu, yksi asia oli Aurelialle selvä: Veronikasta ei kannattanut hiiskahtaakaan.

Siispä Aurelia vaikeni, mutta otti Veronikaa salaa kädestä ja lausui apitsyy apitsyy, kenties vain mielessään. Se riitti.

Joskus Aurelia erehtyi päiväkodin piirustustunnilla tai myöhemmin koulussa, esimerkiksi laskuja laskiessaan tai lihapullia lautaselleen annostellessaan, tiedustelemaan Veronikalta jotain, otetaanko kolme vai viisi lihapullaa, paljonko on seitsemän kertaa kahdeksan – Veronika tiesi kaiken, ja siksi Aurelia usein kysyi Veronikalta neuvoa – ja silloin joku, yleensä aikuinen, keittäjä tai matematiikanopettaja, katsahti häneen kysyvänä: Kenelle sinä oikein puhut? En kenellekään, Aurelia vastasi. Itselleni.

Aurelia sanoi tämän ja tarttui Veronikaa kädestä. Jos joku olisi tarkastellut Aureliaa juuri tuolloin, hän olisi ehkä nähnyt miten Aurelia haroi ilmaa ja lopulta puristi ojennetun käden miltei nyrkkiin, kuin olisi vakuutellut jotakin itselleen tai koonnut voimansa ajatellakseen jotain tärkeää.

Veronika vastasi kädenpuristukseen, ja siinä he seisoivat, ruokajonossa, tai istuivat matematiikan tunnilla, paritusten, kaksi samannäköistä poninhäntäpäätä, kaksi samaa, kaksi eriä. Aurelia ja Veronika, Veronika ja Aurelia, jotka erotti toisistaan vain se, ettei kukaan nähnyt Veronikaa kun taas kaikki näkivät Aurelian, ja se, että Veronika kykeni astumaan peiliin ja peilistä toisiin todellisuuksiin ja tiesi tämän taitonsa takia paljon enemmän kuin Aurelia.

Joskus Aurelian reissuvihkoon kirjoitettiin, että hän oli poissaoleva tai puhui itsekseen. Muutaman kerran äiti tuli vanhempainillasta kotiin huolenryppy kulmakarvojensa välissä, ja Aurelia tiesi heti että opettaja oli kertonut äidille mielikuvitusystävästä, mikä sana oli Veronikaa kohtaan melkoinen loukkaus. Niiden vanhempainiltojen jälkeen tehtiin jotain juurevaa, leivottiin pullaa, sämpylöitä, vaihdettiin kukkiin mullat, ajettiin Savoon äidin sukutilalle ja luisteltiin järven jäällä, hiihdettiin, ja takkatulen loimussa tai kädet taikinaan upotettuina puhuttiin sivulauseissa siitä miten todellisuus oli vain yksi, yksi yhteinen, ja miksi oli hyvä pitäytyä siinä.

Oliko äiti sanonut jotakin muuta? Kun he olivat vaivanneet taikinaa? Kun he olivat pysähtyneet retkellä syömään eväät? Kun he olivat istuttaneet taas yhden aasinkorvan tai kultaköynnöksen tai rahapuun? Oliko äiti yrittänyt puhua? Ehkä olikin. Jos oli, keskustelu oli ollut samanlainen kuin huivinaisen luona. Aurelian mieleen oli jäänyt pelkkiä taukoja lauseiden välillä. Nielaisuja, täytesanoja, aloituksia: pitkään on pitänyt jo kertoa että, aina olen halunnut puhua tästä mutta.

Kun Aurelia ajattelee noita hetkiä, hän ei voi sulkea pois mahdollisuutta että hänelle on kerrottu, jopa toistuvasti, mutta hän on itse ollut se, joka on kääntänyt päänsä, vaiennut, sanonut "mmm" ja vaihtanut aihetta, tai puhunut päälle, herahtanut kiireesti kertomaan miten koulussa kuvaamataidon tunnilla Luukas oli heittänyt Mattia hiilikynällä päähän niin että kynä oli jäänyt sojottamaan kuin tikari, ja miten myöhemmin, ruokatunnilla, Matti oli kostanut Luukakselle viskaamalla tämän maksamakkarakiekon kattoon niin, että se oli jäänyt sinne kiinni, lihaisa nappi.

Aurelia muistaa täsmälleen sen hetken, jolloin Veronika astui hänen elämässään taka-alalle. Se tapahtui yhdeksännen luokan keväällä.

Aurelia oli viisitoista, hänellä oli nuppurinnat ja varsan kintut. Hän osti topatut rintaliivit ja bootsit joissa oli leveä varsi. Hänen uudet rintansa topin alla ja hänen uusien kenkiensä kopina sekä kohti hyökyvä kevät riittivät tekemään hänen olostaan huikaisevan. Hän oli muuttumassa ja antoi sen näkyä. Hän hankki eräästä Kallion antiikkiliikkeestä hopeisen savukeholkin. Hän yritti polttaa holkin läpi muutaman tupakan, mutta se oli niin vaivalloista, että hän ripusti holkin rippiristin tilalle Mariana-isoäidiltä perinnöksi saamaansa hopeiseen ketjuun ja hänestä tuntui että se oli amuletti.

Maaliskuu, ja jo huhtikuu.

Oli kokeita, välituntipuheita lukiosuunnitelmista, huudahduksia ruokajonossa, kiljumista, vimmaa, syöksähdyksiä toisten taakse, arvaa kuka, kämmenet silmille, ehkä juuri sen pojan silmille jota oli alkanut kevään kuluessa ja valon lisääntyessä rakastaa koska ei erottanut innostusta rakkaudesta. Oli pitkien hiusten dramaattisia heilautuksia, supinaa, tupakointia salaa tiiliseinän takana roskisten luona, maahan sylkemistä, silmien rajaamista loisteputkien alla vessassa, ääneen lausuttuja toiveita sekä niitä toiveita joista ei uskaltanut puhua kenellekään, tiukkoja farkkuja, tirskuntaa, kohmeisia aamuja, kello kahdeksan kaksoistunteja, ja lopulta huhtikuussa musiikkituntien uutteria harjoituksia, sillä he olivat nyt yhdeksäsluokkalaisia ja oli heidän vuoronsa laulaa kevätjuhlassa jäähyväiskappale.

Se oli heidän koulunsa perinne: yhdeksäsluokkalaiset nousivat lavalle, lauloivat kirkkain silmin tarkoin valitsemansa jäähyväislaulun. Alaluokilla kevätjuhlan kohokohta oli ollut suvivirsi, koska siitä tiesi kesän alkavan; jäähyväislaulu oli silloin ollut sivuseikka. Yhdeksäsluokkalaiset olivat melkein aikuisia, heille kuuluivat suudelmat, siideri, kesätyöt, kaikki se mikä tapahtui makuuhuoneissa kotibileiden viimeisinä tunteina, ihojen välinen, sydänten välinen, tyttöjen ja poikien välinen, tyttöjen ja tyttöjen, poikien ja poikien. Heidän laulussaan soi se kaikki, heidän katseissaan näkyi se, miltä tuntui herätä yhtenä aamuna ja huomata olevansa aivan uusi. Ja nyt oli Aurelian ja hänen luokkansa vuoro. He olivat lentämässä pois, tuulen ja kohinan heidän kantapäittensä alla saattoi kuulla, ja jäähyväislaulun harjoitteleminen oli tärkeintä mitä oli.

Noina kuukausina kaikki oli onnellista. Miten kaunista on aistia muutos. Ei vielä elää sitä, vaan vain tuntea sen olevan ovella. Aurelia ei enää kutsunut Veronikaa luokseen, sillä luuli, ettei enää tarvitsisi tätä. Tämä oli yksin hänen elämänsä ja Veronika voisi elää varjoissa jossain toisaalla. Joskus Veronika silti yhä saapui, usein iltaisin, kun Aurelia oli yksin huoneessaan. Oli läksyjä, musiikkia, tanssiopiston kevätjuhlanäytöksen esityksen askelsarjoja, haaveita jotka räpistelivät riisipaperilampun tienoilla, ja oli Veronika joka astui ulos peilistä, käveli konstailematta Aurelian vuoteen viereen ja istui alas.

Veronikakin oli muuttunut. Hänelläkin oli uusia eleitä, pidemmät hiukset, joita hän suki kädellään ja kiersi etusormensa ympärille kun mietiskeli, jäntevät pohkeet ja tanssin vahvistamat reidet. Hänestä oli yhtäkkiä tullut kaunis, ja häntä katsoessaan Aurelia tiesi itsekin olevansa.

Jonakin näistä illoista, kun he puhuivat melkein kinastellen hänen huoneessaan, Aurelia yritti muistaa koska oikein oli Veronikan keksinyt, jonakin tiettynä päivänäkö, jonkin unen jälkeen, aamulla, illalla, kotona keskellä talvea vai kesälomalla maalla, mutta hän ei millään kyennyt muistamaan. Veronika oli ollut Aurelian elämässä aina, niin Aurelian oli ajateltava, sillä hän ei osannut ajatella aikaa jolloin Veronikaa ei olisi ollut. Mutta nyt hän haaveili olevansa vain yksi ja sama. Jos oli niin, että Veronika oli Aurelia, voisi yhtä hyvin olla niin, että Aurelia kieltäytyisi odottamasta Veronikaa ja päättäisi itse muuttua paremmaksi versioksi itsestään. Hän muuttuisi joksikuksi josta ei vielä tiennyt mitään, eikä Veronikalla ollut siinä elämässä osaa. Tuo tuleva minä olisi suurenmoinen, kaunis ja henkeäsalpaavan lahjakas ja täysin Aurelian omaa tekoa.

Minä haluan olla minä, Aurelia sanoi Veronikalle. Haluan olla yksin silloin kun olen ja ihmisten kanssa silloin kun olen. Joten olen ajatellut.

Mitä, mitä olet ajatellut?

Että vietän kesän yksin, minuna, pelkkänä minuna. Aurelia kaikkinensa, sisältä ja ulkoa. Aurelia pelkästään, päästä varpaisiin. En enää kutsu sinua.

Veronika ei näyttänyt loukkaantuneelta. Miksi Veronika toisaalta olisi ollut loukkaantunut? Eräällä tavalla Veronika oli Aurelia, eikä Aurelia itsekään tuntenut surua.

Veronika nyökkäsi. Ok.

Yhtäkkiä Aurelia alkoi epäröidä. Poistutko siis kokonaan? Ikiajoiksi?

En tiedä, Veronika vastasi. Menen ja keksin itselleni tekemistä. On mahdotonta pysyä toimettomana. Kaikkialla, kaiken aikaa, jotain on meneillään.

Sitten Veronika nousi, käveli peilin luo. Käänsi katseensa Aureliaan.

Aurelia hätääntyi.

Nyt hetikö sinä menet?

Veronika huokaisi turhautuneena, kuin Aurelia olisi ollut lapsellisin ihminen jonka kanssa hän ikinä oli ollut tekemisissä.

Menen jos haluat, palaan jos tahdot. Niin yksinkertaista.

Aurelia osti vaaleanvioletin kevätjuhlamekon, metsämansikan makuista huulikiiltoa. Hän kiharsi hiuksensa. Hän joi kevätjuhlapäivänä koulun vessassa Netan ja Juulian kanssa salaa kuohuviinipullon ennen esitystä. Hän nauroi, itki. Heidän onnensa oli niin täsmällisesti rajautunutta että sitä olisi voinut leikata kakkulapiolla. Suussansa eukalyptuksen maku ja ranteensa sisäpinnalla Lancômen Poêmen tuoksu Aurelia nousi lavalle luokkakavereidensa kanssa ja he aloittivat.

Kansi avautui Aureliassa, ja häneen tuli tunne kuin hän olisi kohonnut tuon vasta löydetyn väylän kautta yläilmoihin, astunut ulos itsestään, tai leijaillut, jotta voisi muuttua lopullisesti siksi toiseksi jota kohti oli jo matkalla.

He olivat valinneet jäähyväislauluksi Niin kaunis on maa. Taustana oli musiikinopettajan yksinkertainen kitarasäestys, ja he lauloivat yksiäänisesti, heleästi, vailla konstikkuutta.

Aurelian katse löysi yleisöstä äidin ja isän. He itkivät. Näinkö vahva oli heidän välittämänsä tunne? Äidin ja isän vieressä istui Veronika hohkaavana ja eteerisenä. Veronika hymyili. Kun he pääsivät viimeiseen säkeistöön, Aurelia näki, miten Veronika nousi. Veronika kumartui suutelemaan kevyesti ensin isää, sitten äitiä poskelle. Teko hämmensi Aureliaa. Veronika ei koskaan erityisemmin kiinnittänyt äitiin ja isään huomiota, Veronika oli Aurelian oma. He eivät näyttäneet reagoivan Veronikan suudelmaan, he olivat Aurelian laulun lumoissa. Veronika käveli vaivatta penkkirivien välissä, kulki ovelle, avasi oven. Hän katsahti vielä kerran Aureliaan ja astui ulos ovesta.

Aurelia tiesi, että Veronika oli lähtenyt lopullisesti.

Ja varjoisat veet

niin varjoisat veet.

Vasta siinä, lavalla, Aurelia tajusi, että laulu oli surullinen. Hän oivalsi miten syviä, hyytävän kylmiä vesiä ovat vesistä varjoisimmat, ja miten ne kutsuvat kaikkia ja ovat aika ajoin hukuttaa kenet tahansa, nuorimmatkin, jopa lapset, jotka haluavat vain leikkiä, pukeutua pitsiverhoihin, tehdä vessapaperirullista linnoja ja maistaa ketsuppia piparkakkujen kanssa, kuulla kauniita tarinoita jotka vaivuttavat uneen.

Niin varjoisat veet.

Aurelia oivalsi että tulisi öitä joina hengittäminenkin olisi vaikeaa, tulisi hetkiä joina maailma kaventuisi henkäyksen kokoiseksi, inahduksen, huokauksen. Ne piti elää yhtä lailla kuin onni, sillä aikuisuus olisi tietoa, mutta silti toisinaan yhtä avutonta kuin lapsuus; tietoa ja ajoittaista kyvyttömyyttä tehdä mitään tiedollaan. Se oli ihmiselämän kipein tietämisen muoto, ja oli syytäkin, että se oli lapsilta salattu.

Laulu loppui, ja he kaikki tajusivat, että myös heidän koulutaipaleensa oli päättynyt. He halasivat toisiaan aplodien aikana, takertuivat yhtäkkiä kauhuissaan ja liikuttuneina lapsuutensa rippeisiin.

Kun Aurelia taas kääntyi katsomaan yleisöä, hän ei enää nähnyt äitiä.

Suosionosoitusten päätyttyä isä tuli halaamaan Aureliaa ja sanoi että äiti oli mennyt edeltä kiittämään Aurelian luokanvalvojaa. Mutta kun Aurelia hetkeä myöhemmin näki luokanvalvojansa, tämä sanoikin: Kerro terveisiä äidillesi, sano että hänellä on ihana tytär.

Minne äiti oli kadonnut?

He odottivat isän kanssa koulun aulassa pitkään. Lopulta äiti saapui, asteli portaita alas. Äiti vaikutti olevan pakahtumaisillaan, kuin kevätjuhla olisi saanut hänessä aikaan tulvan jonka hänen ihonsa pystyi vain vaivoin patoamaan. Äiti rutisti Aureliaa lujaa, miltei kipeästi. No niin, mennäänkö jäätelölle, minun tyttöni on ansainnut isoimman annoksen ja kymmenen silkkivarjoa, äiti sanoi ja katsahti isään. Isä hymyili. Aurelia ihmetteli missä äiti oli oikein viipynyt, mutta ei vaivannut kysymyksillä itseään pitkään. Kesä oli alkamassa.

## 22

Vuosi vaihtui. 1989. Meillä oli koti ja elämä, ja aloimme vähä vähältä toipua edellistalven menetyksistä. Olimme noihin aikoihin molemmat laiskoja kokkeja, kaikki muu oli tärkeämpää, ja siksi söimme mitä sattuu ja milloin sattuu. Ostimme kerran viikossa kauppahallista makkaran ja leipää ja juustoa, se sai riittää monena iltana teen kanssa illalliseksi.

Muistan sattumanvaraisia asioita, asioita joilla ehkä on merkitys tämän kertomuksen kannalta tai sitten ei: Muistan että sain vimman syödä berliininmunkin joka päivä kahvin kanssa yliopiston päärakennuksen kahvilassa. Muistan nälän, jonka luulin pitkään olevan toive muutoksesta, mutta ehkä minun ruumiini vain tiesi ennalta että tarvitsisin energiaa loppuvuoden varalle. Muistan että radiossa soitettiin Lambadaa ja minä vihasin sitä. Halusin elämälleni toisenlaisen ääniraidan ja aloin kuunnella Rauli Badding Somerjokea ja muutamia muita.

Kaikki oli kiihkeää ja totista ja riemukasta. Ja sitten. Maaliskuun kahdeskymmeneskuudes luulin saaneeni ruokamyrkytyksen sillä oksensin ilman ennakkovaroitusta Porthanian kulmalla. Ajattelin toki raskauden mahdollisuutta. Ja silti heti perään: En voi olla. En voi. Podin ruokamyrkytystä viikon, kunnes yhtäkkiä olin aivan varma, ja varasin ajan lääkäriin. Vanha gynekologi työnsi kaksi sormea sisääni ja tunnusteltuaan kohdunnapukkaani vahvisti uskomukseni.

Olin kauhuissani. Vaikka olimme päättäneet naimisiin mentyämme haluta lasta, kaduin. Ajattelin että elämäni oli ohi. Minua oksetti ja pelotti. Olin halunnut tätä ja en ollut halunnut. Olin ajatellut ettei se ehkä tapahtuisi kovin helposti. Itkin kävellessämme merenrannan kautta kotiin.

Kuukauden kuluttua olin jo hiukan tottunut ajatukseen vauvasta, kun aloin yhtäkkiä vuotaa verta. Matkustimme raitiovaunulla Naistenklinikalle. Kätilön kädet olivat lämpimät, ultrausgeeli kylmää. Kätilö paineli vatsaa ennen tutkimuksen aloittamista ja kertoi että verenvuoto oli melko tavallista, ei välttämättä lainkaan vakavaa. Sitten hän hymyili. Tiedättekö mitä, minäpä lyön vaikka vetoa että. Että mitä, että mitä, kysyimme molemmat ihmeissämme, pelko pyristeli meissä. Kätilö ei jatkanut lausettaan, painoi vain anturin vatsalleni. Pienen monitorin rakeisessa kuvassa nuken näköinen hahmo löi kättä nallen kanssa. Nukke ja nalle. Nalle ja nukke. Theo sanoi sen ensiksi ääneen:

– Niitä on kaksi.

Tai mitä sitä kaunistelemaan. Hän sanoi:

– Ei saatana, niitä on kaksi.

– Onnea, kätilö sanoi. – Ensimmäiset kolme vuotta voi olla raskasta, mutta lopulta ne pitävät toisilleen seuraa, niistä tulee hyvät ystävät.

Minua itketti, mutta jostain syystä kauhu purkautui ilmoille nauruna. Naurusta ei ollut tulla loppua. Nauroin niin että tutkimushuoneen kaakelit helkkyivät. Kätilö hymyili hyväksyvästi mutta kummeksuen. Theo ei voinut lakata kiroilemasta, vaikka hänkin hymyili jo. Nalle ja nukke. Nukke ja nalle. Kaksi. Teitä oli kaksi.

Toisaalla, kaukana maailma muuttui vain viikoissa tai jopa päivissä peruuttamattomasti: paradigmat murrettiin olkapäitä kohauttaen, väittämiä valtasuhteista tehtiin käyttökelvottomiksi kilometrikaupalla aivan kuin ne olisivat olleet piikkilanka-aitaa jota seremonioitta saksittiin palasiksi. Uutiset olivat vähittäisiä, sirpaleisia, pelkkiä selostuksia tapahtumista joiden painoarvo jäi huomaamatta. Tiananmen. Puolan vapaat vaalit. Unkarin vaivihkaa muuttunut politiikka.

Theo yritti saada Thomasin kiinni soittamalla Reginen vanhemmille monena eri iltana, mutta kukaan ei vastannut. Hän tiedusteli ystäviltään, mitä mieltä nämä olivat Tiananmenin tapahtumista. Voisiko samoin käydä muuallakin? Muuallakin: Itä-Saksassa. Jostain syystä Theo ei sanonut sitä ääneen. Samaan aikaan Unkarissa tehtiin vähäeleinen mutta kauaskantoinen päätös purkaa Itävallan vastainen raskaasti vartioitu raja-aita. Uutinen sivuutettiin maailmalla lakonisin lausein, eikä Theokaan tuntunut hätkähtävän sitä. Myöhemmin hän tosin sanoi, että juuri se oli ollut ratkaisevaa, eikä kukaan ollut tajunnut.

En kertaakaan kysynyt Theolta suoraan missä Thomas oli mukana. Miksi, en tiedä. Ehkä suojelin itseäni, Theoa, meitä, mielenrauhaani, vatsassani kasvavia vauvoja. Tiesin että jotakin oli meneillään, ehkä jopa aistin, että Thomas oli jonkinlaisessa vaarassa, mutta ajattelin, etten kestäisi kuulla asioiden tarkkaa laitaa. Silti tiesin. Tiesin siitä miten itsestäänselvästi Theo päätti lähteä Thomasin ja Reginen luo, kun kesäkuun alussa Thomas yhtäkkiä soitti. Muistan puhelun, Theon ällistyneet silmät, hänen saksankieliset lyhyet vastauksensa, kysymykset, tavan jolla hän vilkaisi minua kuin olisi toivonut etten olisi ollut kuulolla. Kun hän oli lopettanut puhelun, hän oli pitkään vaiti, ja sanoi lopulta että hänen olisi välttämättä lähdettävä. Kaikenlaista oli meneillään, asiat olivat monimutkaisia eikä hän oikeastaan voinut vain odottaa kotona.

Tietenkin annoin hänen mennä. Minäkin olisin hänen tilanteessaan tehnyt niin. Voin myöntää nyt, että ehkä olin salaa kateellinen hänelle. Minun piti hyväksyä osani. Minä olin nainen ja sidottu maahan, olin lyllertävä ankka ja minun piti löytää paikka jossa voisin hautoa tulokkaat valmiiksi sillä välin kun Theo sai elää.

Oloni muuttui päivä päivältä tukalammaksi. Kesäkuussa kykenin vielä hengittämään vaivatta, mutta heinäkuussa tunsin jo teidän potkunne kylkikaarissani. Puuskutin. En saanut enää itse kenkiä jalkaan. Pystyin syömään vain pieniä aterioita, sillä kokonaisen päivällisen syöminen aiheutti välittömän yökkäysrefleksin. En enää voinut nukkua muuten kuin selälläni, vaikka oikeastaan en kyennyt siihenkään: silloin kohtu painoi suurta sydämeen johtavaa verisuonistoa niin, että luulin tukehtuvani. Niinpä minä vain retkotin banaanin muotoisena, tyynyillä tuettuna hämärässä huoneessa vanhempieni luona ja katselin televisiota. Uutiset puuroutuivat yhdeksi suureksi päläpäläksi, josta erotin silloin tällöin avainsanoja. Liennytys sitä ja Gorba tätä. DDR, vaikea sanoa, ehkäpä, viidenkymmenen vuoden kuluessa, tai ei sittenkään, ainakin vielä sata vuotta! Ja entäpä Puola, kenties, kenties, mutta tuskinpa Romania sentään. Ei, ei koskaan Romania!

Jälkeenpäin tuntuu kuin kokonaiskuvan Euroopan tilanteesta olisi voinut sittenkin tavoittaa televisiouutisten äärellä. Mutta silti kohta koittavan muutoksen mittavuutta, suoranaista rytinää, ei missään ennakoitu ääneen. Jos maailman valtiomiehet eivät tajunneet mitä oli tapahtumassa, jos tutkijat eivät nähneet sitä, miten minä olisin voinut?

Theo lähetti muutaman postikortin, etsiytyi viikon jälkeen puhelimen ääreen ja soitti. Hän oli ollut huolissaan siitä pääsisikö lainkaan Itä-Berliiniin parin vuoden takaisen leimaselkkauksemme vuoksi, mutta huoli oli ollut turha. Mitään merkintöjä papereihin ei ilmeisesti tuolloin ollut tehty. Hän kertoi vähänlaisesti siitä miten he kuluttivat päivänsä enkä minä halunnut kysellä. Minua ärsytti jo etukäteen kaikki mitä hän saattaisi sanoa: hän oli jättänyt minut yksin hautomaan, ja se, mitä kaikkea jännittävää, mullistavaa ja poikkeuksellista hän ystävineen parhaillaan koki, oli hänen asiansa. Olin typerys, olin oman suuttumukseni sokaisema. Hän kertoi että oli saanut myytyä muutaman artikkelin Helsingin Sanomiin, ja minä ihmettelin hänen röyhkeyttään. Oliko hän vain soittanut ja sanonut kirjoittavansa siitä ja siitä aiheesta?

Paisuin. Söin litran jäätelöä päivässä. Litran herneitä. Litran mansikoita. Kilon suklaata. Mitään ei tapahtunut, ei minulle.

Heinäkuun lopulla Theo tuli takaisin ja me vietimme muutaman onnellisen viikon maalla. Ostin mintunvihreät sandaalit. Ylvästelin rantakivikossa narubikineihin sonnustautuneena. Kannoin sisälläni kahta planeettaa, olin tieteiselokuvien äiti Maa: sisälsin tutkimattomia ja mahtavia sivilisaatioita. Kirjoitin mökin pöydän ääressä vahakangasliinalle asetellulla kirjoituskoneella feministisen esseen ajan sisäkkäisyydestä, ajattelin että siitä voisi tulla tieteenalat ylittävä gradu. Ostin turkoosin kesämekon jossa oli rimpsuja helmassa. Theo keräsi minulle joka aamu kupillisen ahomansikoita mökkitien pientareelta. Valokuvissa minulla on aina mansikanpunainen suu.

Te kasvoitte tasaisesti, yhtä matkaa, käsi kädessä. Vilkuttelitte meille aina tavatessamme. B oli joka mittauksella hiukan pienempi kuin A, muttei hälyttävästi.

Elokuun alussa Thomas soitti taas Theolle. Tiesin että Theo suostuisi kaikkeen mitä Thomas häneltä pyytäisi. Puhelun jälkeen Theo kertoi että lähtisi heti seuraavana aamuna. Asiat olivat edenneet taas hämmästyttävällä tavalla, niin hän sanoi. Thomasilla oli ensi käden tietoa. Mitä tahansa saattaisi nyt tapahtua.

Vakuuttelin pärjääväni, vaikka muistan, etten todellisuudessa ollut lainkaan varma, miten kestäisin yksin. Olin vihainen lähinnä itselleni, koska en osannut kertoa miten paljon tarvitsin Theoa. Ja samalla olin vihainen hänelle, koska hän ei tajunnut kuka tarvitsi häntä eniten.

Elokuun alku oli pitkä, hohkaavan kuuma ja yksinäinen. Tapasin joitakuita ystäviäni. Theo soitti pari kertaa ja kulutimme puhelut katkeilevaan keskusteluun. Kerroin että kaksonen A potki enemmän kuin B. Kerroin että lääkärit olivat hiukan huolissaan B:stä. Kerroin että olin tehnyt voileipien syöntiennätyksen. Hän kertoi että he suunnittelivat automatkaa Unkariin. En uskaltanut sanoa että olin alkanut tuntea voimakkaita kivistyksiä ylävatsallani, että liikkuminen oli yhä vaikeampaa, että aamuisin minun oli vaikeaa päästä ylös sängystä.

Elokuun puolessavälissä jouduin sairaalaan. Yritin soittaa Theolle Reginen vanhempien luo, mutta Reginen isä kertoi että Theo ja Thomas olivat matkustaneet jonnekin, kaikki oli kummallista eikä mistään saanut tarkkaa käsitystä, niin Reginen isä sanoi. Kerroin hänelle että vauvat saattaisivat syntyä koska tahansa, liioittelin hiukan, ja pyysin häntä välittämään viestin Theolle, jos hän vain suinkin pystyisi. Silti meni useampi päivä ennen kuin Theo soitti. Hän oli tietenkin huolissaan, mutta kun hän kuuli, että lääkäreiden varovaisen arvion mukaan vauvat saattaisivat hyvinkin jatkaa kasvuaan vatsassani, jos vain makaisin sitkeästi ja päättäväisesti, hän lopulta ehdotti, ettei tulisi aivan vielä kotiin vaan jäisi seuraamaan tilannetta. Hän sanoi rakastavansa minua enemmän kuin koskaan, ja minä kuulin hymähtäväni. Todellisuudessa olin raivoissani.

Syyskuun alussa Theo soitti monena päivänä. Hän oli kiihdyksissään ja riemuissaan. Kaikki oli uskomatonta, hän sanoi, niin helvetin saatanan perkeleen uskomatonta ettei minulla ollut mitään tajua siitä, todella, hän sanoi ja minä makasin ja kuuntelin ja makasin ja painoin korvani tyynypuhelimeen, ajattelin että voisin itsekin kiroilla, puhua vaikkapa vitusta, sillä minun kohdunsuuni tilannetta arvioitiin joka päivä, kokonainen lääkäreiden ryhmä puhui minun vitustani miitingeissään, eikö se ollut jotakin se, mutta Theo ei kuunnellut, hän oli hengästynyt, tajusinko minä että tästä saattaisi tulla jotain unohtumatonta, tällä olisi oikeasti väliä, ei helvetti miten uskomatonta kaikki oli, päivä päivältä ihmeellisempää, kerta kaikkiaan, ihmisiä tuli koko ajan lisää, hän näki sen kaiken, näki sen tapahtuvan, hän vain katsoi ja tunsi katsovansa historiaa silmästä silmään, nämä olivat hänen täsmälliset sanansa, historia, tapahtumaisillaan, hän oli ehdottanut laajahkoa artikkelia aiheesta Suomen Kuvalehteen, ne olisivat hulluja jos eivät ottaisi sitä, sillä kukaan Suomessa ei tällä hetkellä ollut niin perillä asioista kuin hän Thomasin ansiosta oli, hän oli näköalapaikalla, ja näkymä oli saatananmoinen, ja tiesinhän minä että hän rakasti minua, kaikki oli kaunista ja hän rakasti minua ja hän tulisi kyllä kotiin jahka, jahka. Niin, jahka.

Kun maailma muuttui, minä makasin sängyssä kykenemättä nousemaan. Virtsasin alusastiaan. Se oli kaameaa ja silti minä totuin. Minun vertani otettiin joka päivä näytteitä varten, minua siirreltiin ja ultrattiin ja paineltiin ja tutkittiin, ja olisi ollut kaikkien kannalta parasta jos olisin kyennyt olemaan hengittämättä ja vähintään yskimättä, nauramisesta puhumattakaan. Ei minua kyllä erityisemmin naurattanutkaan.

Jossain vaiheessa pyysin Seijaa tuomaan kirjoja, lähdeteoksia. Pyysin saada kymmenen muistikirjaa ja yhtä monta kynää. En voinut naputella edes pientä matkakirjoituskonetta, ei yksinkertaisesti ollut sellaista pöytätasoa jonka olisi voinut virittää sänkyyn niin että mahani olisi mahtunut sen ja käsieni väliin. Lopulta tajusin että vatsa itsessään oli mitä mainioin kirjatuki, ja niinpä jatkoin mahtipontisen graduaiheeni jäsentelyä. Muistiinpanot muuttuivat elokuun lopussa itse tekstiksi, ja lokakuussa, juuri ennen teidän syntymäänne, minulla oli miltei valmis käsinkirjoitettu gradu.

Lokakuun viidentenä Theo soitti taas.

Thomas oli kuollut. Hän ei saanut sanottua muuta. Vain että kukaan ei tarkkaan tiennyt mitä oli tapahtunut. Hän lisäsi tukahtuneella äänellä, että nyt hänen oli aika tulla kotiin. Hän tulisi kotiin niin pian kuin mahdollista.

Olin lamaantunut.

Kuollut? Miten, missä ja miksi? Katsoin televisiota, enkä saanut asioista käsitystä. Surin Thomasia, uutinen oli niin yhtäkkinen ja käsittämätön, mutta vielä enemmän pelkäsin Theon puolesta. Televisiossa ei puhuttu mitään väkivaltaisuuksista. Ihmisiä kokoontui yhteen päivä päivältä enemmän, siinä kaikki. Eurooppa pidätti henkeään. Jossain kaukana juuri virkaansa valittu Bush pidätti henkeään ja valmisteli omanarvontuntoista juhlapuhetta vaikka Reagan oli pitänyt puheen jo etukäteen: Mr. Gorbatshov, tear down this wall. Ja jossain herra Gorbatšov katseli sitä kaikkea tyynenä eikä kukaan tiennyt mitä hän ajatteli.

Theo saapui lokakuun toisella viikolla. Hän näytti ryvettyneeltä ja surkealta. Unohdin viikkokausia paisuttelemani suuttumuksen surun edessä. Hän kävi läpi joka ikisen päivän. Pitkään kaikki oli ollut niin kaunista että sitä oli vaikea kuvitella saati kertoa sitä jälkeenpäin. Mutta miksi helvetissä sen oli pitänyt päättyä sellaiseen turhuuteen. He olivat matkustaneet Dresdeniin. He olivat olleet juhlimassa, ja kieltämättä he olivat juoneet, mutta eivät missään tapauksessa siinä määrin että heidät olisi pitänyt pidättää. Silti Thomas oli viety, jonnekin. Ja nyt. Jostain syystä. Ei mitään niin juhlavaa kuin uhri tai marttyyri, pelkästään jotakin niin turhaa kuin päävamma epäselvissä olosuhteissa, ehkä jopa itse aiheutettu. Mitä tuhlausta. Kokonainen elämä. Miksi jotkut vain lähtivät lomalle, pääsivät rajan yli helposti vaikkeivät edes olleet varsinaisesti suunnitelleet pakoa, ja toiset, ne jotka olivat ahkeroineet eniten, kuolivat, eivätkä edes arvojensa vuoksi vaan vain sattumalta? Puhuessaan Theo piti kättään minun vatsallani. Te potkitte, vuorotellen. Osasin erottaa kumpi oli kumpi. Ensin potki B, ylempänä, maksan tietämillä, kohti kylkiluita, sitten A, alempana, oikealla. Sitten oli taas B:n vuoro.

Me teimme sovinnon surun vuoksi. Me odotimme uutisia Thomasista, mitä tahansa tietoa, selitystä. Kukaan ei soittanut. Kukaan ei kirjoittanut. Selitystä ei yksinkertaisesti ollut.

Eräänä aamuyönä se sitten alkoi. Tuntui kuin tyttö A olisi iskenyt nyrkkinsä kohdunsuuhun. Oli marraskuun yhdeksäs, kuten tiedät. Kaikki kävi nopeasti, niin nopeasti että jälkeenpäin minun piti kelata ajatuksiani takaisinpäin ja elää yhä uudestaan mielessäni syntymänne hetki.

En muista synnytyksestä muuta kuin kiireen ja ponnistusvaiheen kirvelevän kivun. Edellisten viikkojen tapahtumattomuuteen verrattuna kaikki kävi suorastaan liian vauhdikkaasti. Te synnyitte kolmentoista minuutin välein.

Muistan tyttö A:n itkun. Sen miten kätilö nosti A:n peppu edellä ylös, korkealle ilmaan. Tyttö A, hän sanoi, tervetuloa maailmaan.

B:tä odotettiin hetki. Sitten maa alkoi taas järistä ja ponnistin. B syntyi ääntä päästämättä. Olin kauhuissani hiljaisista sekunneista. Sitten, lopulta, kurlaava ääni ja rääkäisy: hengitystiet olivat täynnä lapsivettä, mutta hän hengitti.

Sinä hengitit. Sinä olit tyttö B.

Tyttö A, kovaäänisempi, hankampi elämälle, niin kuin silloin ajattelin vaikken halunnut ajatella, tyttö A, valmiimpi maailmaan, oli Annabella.

Theo puristi minua kädestä ja itki. Minä olin vain hölmistynyt ja häkeltynyt, liian helpottunut itkemään.

Siinä te olitte, kaksi samanlaista, kaksi eriä.

## 23

Yhtäkkiä kaikki on Aurelian elämässä kirkasta ja selkeää.

Miten voi olla että hän on vuosikausiksi unohtanut Veronikan?

Ei, hän ei ole unohtanut. Veronika on vaikuttanut hänessä kaiken aikaa, kaikin tavoin. Kaikki nämä vuodet, ilmaisutaidon lukio ja teatterikoulu, kaikki ne roolit, kaikki ne alkuiltojen hybrikset, joka ikinen nousuhumala, joka ikinen pyöräily kesäisen metsän halki, joka ikinen juoksulenkki jonka aikana Aurelia on tuntenut olevansa itseään suurempi. Kaikki se ilo ja raivo ja villiys ja viisauskin, jokainen mahtava pano ja jokainen suurenmoinen roolisuoritus, jokainen kerta kun Aurelia on lavalla tai kameran edessä tuntenut irtaantuvansa itsestään, kohoavansa, tavoittavansa jotakin mikä ei mitenkään voi olla hänen nuorista tytönkohdistaan lähtöisin.

Kaikki on ollut Veronikan tekosia, kaiken aikaa!

Myös tämä uskomaton onnenpotku, päärooli, koe-esiintyminen josta Aurelia ei jälkeenpäin muista sanaakaan mutta jonka aikana hän epäilemättä oli ilmiömäinen, suorastaan sensaatiomainen.

Veronika, Veronika, Veronika!

Veronika puhuu hänelle samoin kuin ennen, peiliaikoina, lapsuudessa, ajassa joka nyttemmin tuntuu unelta: enimmäkseen ajatuksilla, teoilla, sisäkkäisyyden avulla. Heidän kielensä on muminaa ja viserrystä, kuiskintaa, juolahduksia ja sähköä, jossa ei lauserakenteita tarvita. Enimmäkseen Veronikan puhe kaikuu Aurelian päässä, mutta ei kertomuksena vaan tauottomana sykintänä. Aurelia tuntee sen myös näyttämöllä. Oikeastaan parhaiten hän tuntee Veronikan läsnäolon juuri siellä, kun avaa suunsa lausuakseen vuorosanansa. Silloin hänellä on olo kuin hän olisi aivastamaisillaan maailman täyteen hellyyttä. Veronika on vimma ja tyyneys hänessä. Veronika saa kaiken hänessä kohdalleen, järjestää hänen olemuksensa niin että hän kykenee mihin tahansa.

Antakaa minulle Honecker ja minä teen hänet leikiten, antakaa minulle Dieter ja minä hahmottelen hänet täsmälleen, antakaa minulle Marie ja minä osaan hänetkin ulkoa kuin kertoisin itsestäni, antakaa minulle Sebastian ja minä vain astun häneen ja elän hänet niin että te kaikki saatte hetken aikaa olla hän, antakaa minulle Frieda ja minä löydän hänet kohta kohdalta ja hetki hetkeltä enkä jätä mitään yksityiskohtaa kertomatta.

Niin, Frieda. Frieda ennen muuta. Aurelia näkee miten Joachim menee kerta toisensa jälkeen sijoiltaan hänen täsmällisen Friedansa vaikutuksesta. Hänen Friedansa on uljas, kujeileva, viaton, rietas ja villi, ja Frieda-harjoitusten aikana koko kirkkaasti valaistu näyttämö täyttyy Balaton-loman yksityiskohdista, niin ettei Joachim voi muuta kuin katsoa neljännellä penkkirivillä mykistyneenä Aurelian kautta suoraan traumansa ammottavaan ytimeen:

Voi Joachim! Likainen pieni poika. Kultainen pieni poika.

Veronika kuitenkin tulee ja menee miten häntä huvittaa. Veronika astuu Aureliaan ja hänestä ulos milloin haluaa, ohjaa häntä, yllyttää, usuttaa, hellii ja rohkaisee ja puhuu hänen suullaan. Ja Aurelia rakastaa ja palvoo Veronikaa sekä kehrää Veronikan loisteessa, mutta aika ajoin Aurelia myöntää itselleen, että pelkää Veronikaa hiukan.

Miten saada tietää Veronikan ilmaantumisen logiikka? Miten ennakoida se, mistä kaikki Aurelian kyvykkyys on riippuvaista? Välillä sattumanvaraisuus kauhistuttaa häntä, saa hänet kysymään, onko hänellä alkuunkaan sijaa itsessään.

Näkevätkö muut Veronikan? Eivät. Aurelia on tästä varma. Muut näyttelijät saattavat korkeintaan aistia Veronikan läsnäolon makeana tuoksuna, kuin kukkaan puhjenneen tuomen, ja outona innostuksena joka käy tuulenvireen lailla läpi salin ja asettuu jokaisen paikallaolijan nenän taakse. Olo jää viipyilemään heihin ja muuttuu onnellisuudentunteeksi jota he eivät täysin ymmärrä mutta jonka he ottavat ilomielin vastaan.

Joachim on tietenkin paitsi silminnähden kauhuissaan Friedan täsmällisyydestä, myös haltioissaan. Tai ei. Joachim on yhtäkkiä maanisen riehakas, kuin häneen olisi tykitetty jalkapumpulla endorfiinia ja piikitetty kyynärtaipeisiin vielä annos oksitosiinia.

Toisinaan, harjoitusten suvantovaiheessa, Veronika saattaa astua ulos Aureliasta ja kävellä lavan reunalle, hypätä yhdellä loikalla katsomoon kuin eksoottinen eläin. Aurelia miettii näinä hetkinä näkevätkö muut sittenkin Veronikan. Hän pohtii aistivatko muut, että hän on nyt yksin näyttämöllä. Huomaavatko he, että hän on taas omillaan? Pelkkä, yksinäinen, inhimillinen. Vain nainen lukuisine hahmoineen.

Veronika ottaa katsomossa rennon asennon, nostaa jalkansa edessä olevan penkin selkänojalle ja hymyilee.

Aurelia tajuaa hymystä, että Veronika kyllä pitää hänestä huolen.

Illalla Veronika saapuu taas ilman ennakkovaroitusta, tällä kertaa lepattaen ja väristen: satoja siiveniskuja minuutissa. Aurelia on juuri syönyt iltapalaa eikä mikään anna olettaa että tänään tapahtuisi enää ihmeitä. Iltauutiset, tekstiviestejä, yksi Niklakselta joka haluaa tavata, toinen Saralta joka kysyy miten harjoituksissa on mennyt, kolmas Joachimilta joka tiedustelee onko Aurelia jo lukenut kirjan jota hän suositteli, lopussa lyhyt, miltei tyly kehu: olit tänään helvetin hyvä. Neljäs on Kaisalta joka kertoo terveisiä sairaalasta, isän voinnissa ei mitään uutta.

Puhelu äidiltä, Aurelia antaa puhelimen hälyttää äiti, äiti, äiti, sana vilkkuu näytöllä ja hän antaa sen vilkkua.

Aurelia katsoo iltauutisia, levittää jalkansa venytykseen, tuntee nivusissaan suloisen jännitteen. Ensin oikea kylki, sitten vasen. Lopuksi selkä suorana eteenpäin.

Juuri kun Aurelia tavoittaa taivutuksen ääripisteen, saa ulotettua nenänsä lattiaan kuin tanssija, selkä suorana, hän tuntee kihelmöinnin leviävän kaikkialle selkäänsä. Kuin joku kaataisi hänen päälleen ämpärillisen nastoja tai nuppineuloja. Hän sävähtää, nousee ylös eteentaivutuksestaan, katsahtaa ympärilleen.

Aurelia tietää että Veronika on täällä. Häneen hulvahtaa lämpö ja melkein heti lause joka ei ole puhetta eikä ajattelua vaan sisäinen kajahdus: minä olen sinussa, olen sinussa sisällä, tunnetko?

Aurelia muistaa kyllä: näin he tekivät silloin kun Veronika vieraili hänen luonaan säännöllisesti. Veronika ujuttautui häneen, ja he olivat yhtä ja samaa, kuljeskelivat kaupungilla, menivät minne menivät, kouluun, tanssitunnille, arkkitehtuurikerhoon, Aurelian kavereiden luo, joskus juhliinkin. Yhtenä ja samana, mutta kuitenkin kaksin. Jos joku kysyisi mitä Aurelia oikein tarkoittaa sanoessaan yksi ja sama mutta kuitenkin kaksi, hän ei osaisi selittää sitä millään tavoin. Niin vain oli ja niin vain on.

Aurelia ottaa tunteen vastaan. Hän miltei läikkyy itsensä yli mutta pysyy kuitenkin rajoissaan. Hän ymmärtää kaiken. Hän on maailmansuodatin.

On lähdettävä ulos, ihmisten ilmoille, vaikka edes lähikauppaan.

Aurelia ajattelee aluksi menevänsä Tornin Ateljee-baariin, Veronika-tunne tarvitsee kerroksia alleen ja ilmaa ympärilleen. Mutta sitten Aurelia tulee toisiin ajatuksiin. Tornin näköalabaarissa on vain turisteja ja suolaisenkalliita drinkkejä.

Jonnekin on kuitenkin lähdettävä, edes kadulle.

Aurelia menee Alepaan. Kello on jo yli yhdeksän. Hän aikoo vain hiukan testata miltä todellisuus näyttää kun kantaa sisällään tällaista salaisuutta.

On sysipimeää. Tuulee niin kuin lokakuun iltoina aina. Silti Aurelia kävelee kirkkaudessa. Hän astuu sisälle kauppaan. Hän ottaa punaisen kauppakorin ja laittaa koriin kokeeksi yhden avokadon. Mitä ostaa? Mitä sanoa ihmisille? Ei voi vain mennä ja sanoa että pelastus ja rakkaus ja kauneus ja rauha on meidän, sellaista tekevät ihmiset psykoosissa, tai äkkiä uskoon tulleet hörhöt. Aurelia on vain veronikaolon ravisuttama.

Aurelia ostaa pakastepinaattikeittoa ja avokadon ja suuntaa kassalle. Laitetaanko pakasteet pussiin, ei kiitos. Onko S-etukorttia, ei, mutta näkemystä, huokosista tihkuvaa näkemystä!

On eräs jolle Aurelia haluaa aivan erityisesti näyttää Veronikan. Aurelia suuntaa pysäkille ja odottaa bussia, nousee kyytiin ja ajaa sinne missä kaksi sairaalaa seisoo rinnatusten. Synnytyssairaala ja laitos pitkäaikaispotilaille sekä saattohoidettaville.

Isä on siirretty tänne hiljattain. Tien toisella puolen sanotaan lukuisia kertoja päivässä tervetuloa, mutta täällä on ikuisesti hyvästijätön tunnelma. Täällä makaavat ne, jotka eivät enää koskaan kävele torin poikki ostamaan jäätelöä.

Sairaalan linoleumikäytävällä Veronika erkanee Aureliasta, astuu omaksi itsekseen. Joku saattaisi ajatella heidät kohdatessaan että siinäpä niin yhdennäköiset kaksoset, että vanhempien on täytynyt vuosien aikana erehtyä monta kertaa.

Aurelia avaa isän huoneen oven. Keitonhaju jää käytävälle. Aurelia tarttuu Veronikaa kädestä ja Veronika Aureliaa. No niin. On jälleennäkemisen ja tervehtimisen ja ehkäpä kyynelehtimisenkin aika.

Aurelia ja Veronika seisovat hetken hiljaa isän sängyn vieressä. Aurelian sydän laukkaa. Hän tuntee Veronikan sydämenlyönnit sormenpäissään.

Isä avaa silmänsä ja katsoo heitä. Näyttää kuin isä hymyilisi. Jos Aurelia ja Veronika pinnistelevät, jos he vain hiukan kuvittelevat, on todella niin että isä katsoo heitä ja hymyilee.

– Katso kenet minä olen löytänyt, Aurelia kuiskaa isälle.

– Katso kenet minä olen löytänyt, Veronika kuiskaa isälle.

Veronika kiipeää arkailematta isän sänkyyn ja asettuu tämän viereen, rutistaa hiukan. Aurelia ei ikinä uskaltaisi tehdä niin. Hän pelkää liikaa sairaalan mittareita ja kojeita ja kutsunappeja ja hoitajien yhtäkkisiä ilmaantumisia ovesta. Veronika ei pelkää.

Aurelia seisoo paikoilleen nauliutuneena. Tuttuuden tunne hyökyy häneen taas. Kuva, joka ei ole muisto vaan pikemminkin kuin maalaus, väikkyy hänen mielessään: kaksi tyttöä, kaksi pientä apinaa, toinen isän toisella kyljellä ja toinen toisella. He mahtuivat isän syliin molemmat. Tirppanat ja sirkkulaiset.

Nyt Veronika tekee jotakin yllättävää: Hän asettaa toisen kätensä isän sydämen päälle. Toisen hän kohottaa ilmaan, ikään kuin kaiuttimeksi.

– Shh, Veronika sanoo. – Kuuntele. Kuuletko? Isä aikoo puhua.

Aurelia seisoo hiljaa, hiiskumatta. Hän ei vielä kuule mitään. Paitsi että nyt, jos hän pinnistelee:

– Kultaseni, rakkaat pampulaiseni.

Veronika toimii välikappaleena, jonkinlaisena tulkkina. Mutta isä on se joka puhuu. Ei epäilystäkään: isän ääni juuri sellaisena kuin Aurelia sen muistaa.

– Hassua, isä sanoo. – Juuri tähän minä olin saapumaisillani, ennen kuin menetin puhekykyni, tämän kertomiseen, ja nyt te molemmat olette tässä.

Veronika supattaa jotakin isän korvaan.

– Mitä sinä hänelle kerroit? Aurelia kysyy kun Veronika on lopettanut.

– Kaiken.

– Miksi hän itkee?

– Koska kaikki, kun se kerrotaan näin, yhteen ja samaan hengenvetoon, on melkein liikaa käsitettäväksi.

– Saatko sinä hänet vielä puhumaan? Voitko vielä tulkata häntä?

– Voin jos hän haluaa kertoa jotakin. Kaikki riippuu hänestä. Tai kysy sinä jotakin, mitä sinä aivan erityisesti haluaisit tietää?

Aurelia huomaa hätääntyvänsä. Veronika hymyilee tyynenä.

– Aloita jostakin. Ehkä jostakin pikkuseikasta. Jostakin mikä jäi sanomatta.

Kun he kävelevät sairaalan ovista ulos bussipysäkille, ajavat bussilla takaisin kotiin, Aurelia on vaitonainen. Veronika on yhä tässä, hänen vieressään. Mutta miksi Aurelia ei enää tunne riemua? Hän ehti nauttia kaikkivoipaisuudesta vain yksien täydellisten teatteriharjoitusten ja yhden Alepa-visiitin ajan.

Aurelian olo on nyt äkkiarvaamatta pelkästään apea ja kaipaava, vaillinainen.

On kuin Veronika aistisi Aurelian ajatukset – ja tietenkin Veronika aistii – sillä nyt Veronika tarttuu Aureliaa kädestä.

He jäävät bussista ja kävelevät käsi kädessä autioita sateen piiskaamia katuja Aurelian kotiovelle. Aurelia puristaa Veronikaa tiukasti, ei anna otteen livetä.

Kauhu kulkee Aurelian lävitse kuin hallayö hetkeä ennen kuin Veronika alkaa pienentyä. Aurelia vaistoaa sen ensin ja sitten jo näkee. Hetki hetkeltä, askel askeleelta Veronika kutistuu.

Kun he saapuvat rappukäytävään, Veronika on kymmenvuotias lettipää, ja kun he tavoittavat Aurelian oven, Veronika on kuusi. Kynnyksen ylitettyään Veronika on neljävuotias, ja kun Aurelia on riisunut päällysvaatteensa, Veronika on enää kolme.

Ei ei ei, Aurelia hokee mielessään. Hän ei mitenkään kestä, ei kykene katselemaan.

Lapsi-Veronika ei enää puhu, tuijottaa vain Aureliaa.

Nyt Aurelia kuulee Veronikan äänen vaikkei näe tämän huulien liikkuvan.

Sinun olosi ei enää ole riemukas, vimmasi on kaikonnut. Riehakkuus on tehnyt sijaa surulle. Tiedät itsekin, mitä tarinaa kohti sinun on mentävä. Tiedät sen yhtä hyvin kuin minä.

Aurelia ei voi muuta kuin nostaa Veronikan syliinsä. Mitä hänen pitäisi Veronikalle tehdä? Syöttää iltapuuro, pistää tämä nukkumaan?

Veronika nyökkää. Nukkumaan. Hän tahtoo nukkumaan. Väsyttää, Veronika sanoo niin kuin juuri puhumaan oppinut lapsi.

Aurelia kantaa Veronikan makuuhuoneeseen. Hän peittelee Veronikan, odottaa että Veronika sulkee silmänsä, että tämän hengitys tasaantuu. Hän käy itse makuulle Veronikan viereen. Pian Veronika jo nukkuu. Aureliakin nukahtaa, luisuu itseltään karkuun.

Kun hän säpsähtää hereille, on keskiyö ja Veronika on poissa.

## 24

Minun on myönnettävä eräs kipeä seikka. Aivan niin kuin sinä sanoit: Olen avioeromme jälkeen antanut ymmärtää, ettei isäsi kestänyt arkea, että elämän jokapäiväinen tympäännyttävyys nujersi hänet. Se ei ehkä ole totta. Olen vääristellyt totuutta omiin tarpeisiini. Ainakaan se ei ole totuus hänestä isänä. Theo oli alusta asti, heti synnytyssalissa, hyvä teidän kanssanne. Hän sai teidät syliinsä ennen minua. Hän tiesi heti miten pidellä teitä. Hän se oli, joka opasti minua vauvanhoidossa kun minä lopulta nousin jalkeille.

Itse olin ensimmäisinä kuukausina pelkästään sekaisin ja pakahtumaisillani. Miten minusta oli yhtäkkiä tullut kolme? Koko olemukseni rääkyi tätä kysymystä kilpaa teidän kanssanne. Minua oli kursittu kokoon synnytyksen jälkeen niin etten oikeastaan kyennyt ensimmäisten viikkojen aikana kävelemään. Siispä vain voihkin ja makasin, ja aika ajoin yritin astella ympäriinsä epävarmoin askelin, kanniskelin mukanani puhallettavaa uimarengasta.

Vastasynnyttäneet naiset ovat huokoisimpia kaikista ihmisistä. Ehkä vain kuolemaisillaan olevat vanhukset jakavat saman tunteen siitä että on yhtä aikaa moniaalla, tuolla, tässä, tuossa ja tuossakin.

Surin osaamatta kertoa mitä oikein surin. Surin aikatasojen menetystä: Ensin elää tätä aikaa ja kantaa samalla sisällään tulevaisuutta, ja sitten synnyttää tulevaisuuden läsnäolevaksi, omaksi elämäkseen, ja siirtyy jälleen yksinkertaisen ajan piiriin. Plop vain, ja suurenmoinen futuuri on omillaan. Murehtii ja kaipaa aikatasojen moninaisuutta takaisin ja tuntee syyllisyyttä murheestaan, onhan juuri saanut terveen lapsen, kaksi tervettä lasta! Ja silti, surun keskellä: syvin onni katsella vastasyntyneitään, mitata ja merkitä muistiin jokainen pieni piirre, vielä muotoutumattomat nenät, intensiiviset pöllönpoikasen katseet kun vauvat hamuavat rintaa, marttyyrimaiset itkut kun vaippa on liian märkä, kohdetta hakevat silmät, pyöreät vatsat, molempien pakahduttava niskauntuva, puhumattakaan untuvasta olkapäillä. Käy sekunti sekunnilta ja minuutti minuutilta läpi mielikuvia monistumisen hetkestä. Silloin olin vielä yksi, ja sitten, plop, todellakin, pelkkä plop, ja olin kaksi. Eikä siinä vielä kaikki! Sitten se alkoi alusta ja plop, olin kolme.

Menin usein tuuletusparvekkeelle noina ensimmäisinä viikkoina muka "haukkaamaan happea", todellisuudessa siksi, että olisin saanut hetken aikaa olla yksin. Lyllersin parveketasanteelle ja ajattelin: Olen äiti, helvetti soikoon! Ja kaiken lisäksi minulla on kaksoset! Hengitin pakkasilmaa ja tunsin oloni hiukan kevenneen. Tunnustin pimeydelle oman pimeyteni, huokaisin, poltin tupakan, sillä niin minulla oli silloin tapana tehdä.

Theo ei hapuillut tai arkaillut. Hänen ainoa surunsa tuona syksynä oli Thomas. Hän katseli muurin murtumista televisiosta ja luki muutoksen päivistä sanomalehdestä. Hän katsoi sitä kaikkea etäältä, hoki saatanaa ja perkelettä. Uskomattomin oli tapahtunut, eikä Thomas saanut nähdä leikin kaltaista dominoefektiä, maa toisensa jälkeen, aita aidan, portti portin. Oli kuin sattuma olisi halunnut tehdä Thomasin muistosta pilkkaa: tämä tapahtuu hänestä huolimatta eikä hänen vuokseen. Theo hoki näitä ajatuksia; koko muuri näytti kulissilta ja mullistava uutinen pelkältä koululaisten näytelmältä.

Kotona Theo oli noina viikkoina täysin läsnä. Ehkä se, mitä Thomasille oli tapahtunut, vaikutti Theoon niin että hän teki suorastaan raivokkaan päätöksen: hän olisi hyvä isä, erinomainen. Ja niin hän oli. Ensimmäisinä kuukausina hän hoiti oikeastaan kaiken. Hän vaihtoi jokaisen vaippanne, kävi kaupassa, valmisti ruuat, asetteli teidät lattialle äitiyspakkauksen makuupussin päälle, jumppasi teidän pikkuruisia jalkojanne ja käsiänne ja houkutteli esiin hymyjä. Yhtäkkiä se oli täysin luonnollista. Hän oli ollut poissa, mutta nyt hän oli palannut.

Theo kehitti kotona heti ensimmäisinä päivinä nerokkaan tyynnyttelytaktiikan sille teistä joka joutui odottamaan kun toinen pestiin ja vaihdettiin kuiviin. Silloin vauvan kanniskelu ei ollut mikään ideologia. Theo yksinkertaisesti tarvitsi kätensä vapaaksi, ja niinpä hän sitoi vaatekomerosta löytämänsä pitkän kaitaliinan ympärilleen ja asetti toisen teistä sen suojaan. Katselin hänen toimiaan ällistyneenä – saatoin kysyä kymmenen tai kaksitoista kertaa, pitihän hän huolen siitä että vauva sai henkeä – ja tajusin että Theo oli luonnonlahjakkuus vauvojen kanssa.

Minä itse olin ensimmäiset nukantuoksuiset kolme kuukautta parahteleva, nyyhkivä, säikky ja arka. Makasin vain sohvalla ja imetin, uikutin, söin suklaata ja tapailin uutta sanaa: äiti, äiti, olen siis äiti. Ajattelin olevani kammottava, naurettava äiti. Tätä ei voinut perua, enkä tietenkään halunnutkaan. Halusin osata, mutten osannut. Olin kömpelö, olin kaikkien oppikirjojen älä tee näin -äiti. Olin hyvä vain imettämisessä.

Kerran, kun Theo oli ulkona, te kakkasitte yhtä aikaa, ja tiesin etten selviytyisi yksin vaipanvaihdosta ilman että lopulta kaikki itkisivät, joten jätin teidät makaamaan lattialle ja menin tuuletusparvekkeelle tupakalle. Poltin tärisevin käsin kaksi tupakkaa, ajattelin että olin ansainnut kaksi, kaksi kahdesta vauvasta, ja soimasin itseäni. Ansainnut? Tupakkaa? Synnyttämisestä? Äitiydestä? Sellainen minä olin. Kaiken lisäksi olin myös ylihuolehtiva. Toruin alinomaa Theoa siitä miten hän puki teidät ja miten hän asetteli teidät vaunuihin, liian monta kerrosta vaatteita tai liian vähän, kypärälakki väärin, pienten suiden päällä. Väärin väärin väärin. Kun te aloitte juoda maitoa myös pullosta niin että minä pääsin välillä istumaan kirjastoon graduni äärelle, opastin kuin jokin lastensuojelun ylipäällikkö miten Theon tuli teitä syöttää, vaikka kaiken aikaa tiesin ja näin että Theo hallitsi kaiken paremmin kuin minä.

Kun olin yksin teidän kanssanne, lauloin vapisevalla äänellä pienen pieni veturi aamulla kerran. Kuulin kauhistuttavan epäuskon äänessäni. Miten ikinä onnistuisin luotsaamaan teidät tasapainoiseen aikuisuuteen kun en uskonut hetkeäkään että saisin pidettyä teidät hengissä edes kevääseen? Theo taas suunnitteli sitä kun täyttäisitte kolme ja teidät voisi viedä jalkapallokouluun, sitä kun oppisitte istumaan paikoillanne ja kuuntelemaan kun hän lukisi teille Astrid Lindgrenin lastenromaaneja. Hän ei haparoinut kanniskellessaan teitä, vaan ohjasi teidät lempeästi ja määrätietoisesti aina uuteen kehitysvaiheeseen, lauloi Hämä hämä häkkiä, Leipuri hiivaa ja Lounatuulen laulua, muisti kaikkien laulujen sanat.

Jonakin yönä, kun valvoimme yhdessä teidän untanne, Theo sanoi:

– Tiedätkö, minusta on viime vuosina tuntunut että kaikki kuolevat minun ympäriltäni.

Hän naurahti. Tajusin, että hän yritti kätkeä pahimmat pelkonsa hilpeyteen.

– Joskus minä herään yöllä, hän sanoi, – herään ja katselen kun te kaikki kolme nukutte. Ajattelen että olen menettänyt niin paljon, että jossain joku saattaa tuumia että voisin menettää vielä lisää. Sitten ajattelen että olen menettänyt liikaa, että nyt ainakaan kukaan ei voi mennä enää minulta kuolemaan. Ei kukaan teistä. Ei enää.

Halasin häntä. Rutistin häntä liian lujaa, kuin olisin ollut putoamaisillani. Kuulin kuiskaavani hänelle:

– Me emme kuole sinulta, kukaan meistä ei kuole.

Sinä syksynä kun täytitte vuoden, Theo otti vastaan hänelle tarjotun viran Tilastokeskuksesta. Kun kuulin virasta, kysyin mahdollisimman hienotunteisesti miksei hän halunnut käyttää perintöään. En ollut koskaan maininnut asiasta. Minulle oli selvää, että halusin ansaita oman elantoni, mutta hän itse olisi voinut koska tahansa päättää omistautua tutkimukselle ja ajattelulle. Tiesin että hän oli sijoittanut rahat osakkeisiin, joiden kurssia hän kyllä näytti seuraavan kiinnostuneena, ikään kuin olisi ottanut osaa hauskaan mutta yhdentekevään peliin. Hän puisteli ehdotukselleni tiukasti päätään: niihin rahoihin hän ei aikoisi koskaan koskea.

Hän oli uteliaan innostunut työstään, ei niinkään sen sisällöstä kuin roolistaan palkkatyöläisenä. Hän kyllä ilmoittautui jatko-opiskelijaksi joka vuosi ja aika ajoin palasi väitöskirjansa pariin. Toisinaan hän tarjosi esseen kaltaisia kirjoitelmiaan lehtiin, ja joskus niitä julkaistiin. Toisinaan hän sai pohdinnoistaan innostunutta palautetta. Silti hän tyytyi tavalliseen työhön. Mediaanista tuli meidän vitsimme. Hän tuli kotiin muuttuneena keskiluvuksi, kauppakassit käsissään.

Hänen onnensa olitte te. Aina kun näin hänet teidän seurassanne, aina kun katselin teitä kolmea salaa ovensuusta kylvyssä tai siinä leikissä jossa heiteltiin sohvatyynyjä, näin että hän ei kaivannut minnekään toisaalle. Hän oli lopultakin astunut luolasta aurinkoon.

## 25

Torstaina Joachim lähettää produktion yhteiseen keskusteluryhmään viestin että myös lauantai on harjoituspäivä. "Kokeillaan jotakin aivan muuta. Tavataan huomenna Länsisatamassa kello yhdeksän, lautta lähtee kymmeneltä."

He kaikki kokoontuvat perjantaiaamuna lähtöterminaaliin, jossa tunnelma on jo katossa tai lattiassa katsantokannasta riippuen.

– Perusmeininki, Tekla sanoo luotuaan silmäyksen aulaan ja aikoo ottaa aamusiiderin. Aslak on jo juonut tuopillisen.

Tämäkin kuuluu Aslakin näyttelijäntaitoihin: hämmentävä kameleonttimaisuus. Muovituoppinsa äärellä häntä ei erota savolaisesta bussituristista.

Lavastaja juo espressoa myhäillen.

– Mitä sinulla on tuossa Ikea-kassissa? Tekla kysyy lavastajalta ja osoittaa tämän jaloissa loikovaa sinistä muovimyttyä.

– Ehdotelma vapauden paradoksiksi, lavastaja sanoo hymyillen, eikä kukaan edelleenkään tiedä onko hän ivallinen vai hyväntahtoinen, vai viljeleekö vain omaa huumoriaan.

Joachim puuttuu puheeseen:

– Tarkoitus on tämän matkan aikana päättää näyttämökuvan suuntaviivoista.

Aslak rykäisee ja ottaa kulauksen oluestaan. Ville juttelee paikalle osuneen tuttavansa kanssa eikä kuuntele. Piritta katsoo toisaalle ja Aurelia näkee miten Piritta kantaa laserhoidettujen ikinuorten kasvojensa takana kaikkien muiden mielialoja.

Heiltä tullaan pyytämään yhteisselfieitä. He hymyilevät niin että tuntevat kivun kihelmöivän poskipäissään, ja he sallivat kuvien singahtaa tykättäviksi ja arvosteltaviksi rinnakkaistodellisuuteen. Katsokaa keihin me törmättiin! Loistofiilis! Viikonloppuvapaa!

Joachim on rentoutuneempi kuin teatterilla, jopa hilpeä.

– Tämän matkan tarkoitus on tavallaan näyttää teille, tai meille kaikille, mitä vapaus ei ainakaan ole, Joachim sanoo.

Kestää hetken ennen kuin kukaan uskaltaa nauraa.

– Kippis sitten vaan, Tekla tokaisee lopulta ja kohottaa päärynäsiideriään.

Kaikki etenee tyypillisesti. He siirtyvät lauttaan massan mukana. He järjestäytyvät hytteihin ja seuraavat, miten laiva lipuu hitaasti irti satamasta. Bingo alkaa saman tien, samoin meriaamiainen sekä yleinen vikittely ja vouhotus. Lastillinen kylpylään matkaajia valtaa suurimman aulan nojatuolit ja kaljamahamiehet kääntyvät pois vaimoistaan. Kaikkien on saatava tax freesta jotain, mitä tahansa, nokkakärryt säästetään Tallinnan-tuliaisille mutta täältä haetaan lakupiippuja ja king size -suklaalevyjä ja ripsiväriä ja nuoruusseerumia kaksi yhden hinnalla, samoin Pisang Ambonia.

Aurelia, Tekla ja Piritta suuntaavat meripaviljonkiin ja ostavat buffet-aamiaisen, he nauttivat savulohta ja tuoremehua ja kahvia ja leivoksia ikkunapöydässä. Aurelian valtaa turvallinen tuttuuden tunne. Jotakin tällaista. Juuri tällaista. Vuosia sitten.

Hän muistaa isän katseen yhtäkkiä tarkalleen, unelmoivan ja onnellisen hymyn. Siihen riitti merinäköala. Siihen riitti matkallelähdön suoma mahdollisuus, alkuhetket, odotus. Heidän Volvonsa oli autokannella ja he olivat kesälomalla. He olivat onnellisia, sillä elämä avautui heidän edessään ikkunankarmien kehystämänä ja silti suunnattomana.

Aurelia tuntee Veronikan taas ilmaantuvan. Veronika istuu hänen edessään tyhjällä tuolilla ja katselee häntä tiiviisti silmiin. Veronika ei sano mitään, tuijottaa vain.

Jostain kuuluu Nuoruustango. Kun karaoke kerran alkaa, se ei taukoa ennen määränpäätä.

Heillä on palaveri kongressihuoneessa jonka nimi on Laguuni. Se sijaitsee laivan keulassa ja sen seinänkorkuisista ikkunoista avautuu tyyni meri. Lavastaja ja videosuunnittelija ovat levittäneet materiaalinsa pöydälle. Videosuunnittelija testaa lähikuvaa erilaisista muovileluista elokuun kullanhohtoista kaurapeltokuvaa vasten.

– Joo kyllä. Kyllä tämä saattaisi toimia.

Huoneen etuosaan on viritetty kolme valkokangasta. Aurelia istuu sohvalla ja kuulee lavastajan ja ohjaajan keskustelevan siitä asettaako etualalle My Little Pony jonka joku pieni tyttö halusi ja sai ensivisiitillään lännessä. Asettaako poni keskelle näyttämöä, tuodako se lähikuvaan, monistaako poni Herr H:n muurin murtumista katselevien neuvottomien kasvojen peitoksi?

– Onko se kuitenkin liian tyypillistä? lavastaja kysyy leppoisaan, ketään syyttelemättömään tyyliinsä. – Ja kun siihen päälle tulee vielä viittaus leluteollisuuteen ja vapauden kaupallistamiseen. En tiedä. Jotenkin liian ilmeistä. Olen tässä ajatellut että entä jos vain avataan näyttämön takaosa ja tuotetaan valoilla kuilumainen efekti. Kirkkaus, jota on vaikea katsoa, tiedätkö.

– Se taas on liian teologista, Joachim sanoo.

– Eikö utopioissa noin ylimalkaan ole kysymys juuri teologiasta? lavastaja kysyy, enemmän usuttaakseen Joachimia ajattelemaan kirkkaammin kuin varsinaisesti haastaakseen tämän.

He ovat käyneet loputtomiin keskusteluja, joihin jokainen osallistuu päivän vireystilansa mukaan. Tänään Aurelia vain istuu sohvalla ja antaa yhden lavastajan ja videosuunnittelijan taustalle monistaman lauseen syöpyä mieleensä: Wir sind das Volk. Mitä isä ajattelee tästä lauseesta, Aurelia huomaa pohtivansa.

Ville ja Aslak kinastelevat yhä Honeckerin hahmosta. Aslak tarjoutuu esittämään Herr H:n monologin jossa tämä puhuisi ase kädessään sairaalan ikkunasta samalla kun ihmiset marssisivat toisaalle, hän suostuttelisi kansaansa maltillisesti, mutta hänen aseensa olisi ladattu.

Ville tuhahtaa Aslakin visiolle:

– Muista että jos Honecker puhuu kansalaisilleen vasta muurin murtuessa, hän puhuu vallasta syöstynä johtajana, impotenttina. Jos haluat puhua johtajan suulla niin sinun on oltava Egon Krenz. Mutta kieltämättä Honecker sopii sinulle paremmin.

Piikittely näiden kahden välillä jatkuu ja jatkuu. Tekla ei enää jaksaisi kuunnella.

– Voisitteko te kaksi mennä vaikkapa laivan diskoon miekkailemaan kulleillanne, että voimme jatkaa teatterin parissa, en kestä tätä pissauskilpailua kevääseen saakka ilman erätaukoja.

Ville muuttaa keskustelun suuntaa: hän haluaisi tuoda näyttämölle Stasin kuulusteluhuoneen, ja vain sen. Ville haluaisi olla Stasin piinaaja. Hän haluaisi tehdä näytelmästä tutkielman ihmisen häikäilemättömyydestä suljetussa tilassa. Hänen mielestään heidän kaikkien pitäisi ennen muuta kiduttaa toisiaan ahtaiden, muurinkaltaisten kulissien ympäröiminä samalla kun näennäisen lempeä isähahmo katselee heitä: perheen ja ihanneyhteiskunnan mahdottomuus ja valhe samassa kuvassa.

Illalla, uuvuttavien jankkauspalaverien jälkeen, päivällistä syötyään, he istuvat baarissa ja maistelevat gintonicejaan, paitsi Piritta, joka juo Pellegrinoa, ja lavastaja, joka siemailee päivän kuudettakymmenettä espressoaan. Kuinka paljon kofeiinia ihminen voi imeä itseensä ja säilyttää maltillisuutensa, ystävällisen virneen kasvoillaan ja arvoitukselliset välikommentit? Lavastaja on niitä miehiä jotka tsunamissa tai tulipalon sattuessa laittavat kätensä puuskaan ja sanovat: "Tässäpä tämä sitten."

Aurelia ajattelee pökerryttävän mietteen: millaista olisi elää tuon miehen tyttärenä? Tai itse asiassa: millaista olisi elää lavastajan kaltaisena miehenä? Täydellinen tyyneys. Ei vihaa, ei rakkauttakaan. Ei tunteen tunnetta.

Aurelia ei uskalla juoda GT:tä loppuun. Hän pelkää, mitä tapahtuu jos hän humaltuu. Mitä Veronika tekee hänelle silloin? Paiskaa mereen? Vapauttaa hänet ruumiistaan, lopullisesti? Hän ei luota Veronikaan. Veronika on vuoroin hänen opastajansa ja suojelijansa, vuoroin vastustaja. Hän on varma, että Veronika kykenee tappamaan hänet jos haluaa.

Viereisessä pöydässä epätoivoinen äiti yrittää syöttää kaksivuotiaalleen iltapuuroa muovisesta oluttuopista: ystävällinen baarimikko on antanut äidille tuoppiin kuumaa vettä johon sekoittaa puurojauhe. Lapsi karjuu haluavansa Harri Hylkeen diskoon, eikä häntä vaienna minkäänlainen vakuuttelu siitä ettei Harri Hylje ole täällä, tämä on aivan toinen laiva.

Aslak on tuhdissa humalassa, nytkähtelee viskinsä ylle kyyristyneenä. Kestää hetken että Aurelia tajuaa Aslakin nauravan.

– Huomenna hän tulee, Aslak kuiskaa.

– Kuka? Tekla kysyy väsyneenä. – Kuka, mikä? Vapausko?

Ville repeää nauruun. Hänkin on lopulta antanut myöten alkoholille ja holtittomuudelle. Risteily pitkästyttää häntä, aivan kuten näytelmäkin. Hänen Stasi-ideansa on hylätty. Hän on tässä näytelmässä statisti, sivustakatsoja.

Nyt Ville nauraa ensimmäistä kertaa oikeasti. Kaikki aiemmat Villen naurunremahdukset ovat olleet pelkkää teatteria. Nyt hän nauraa kuin lapsi, kimakasti hihittäen kuin haluaisi estellä holtitonta iloaan purkautumasta ilmoille. Hän on yhtäkkiä poika joka saa hepulikohtauksen biologian tunnilla kun opettaja sanoo "emätin."

– Waiting for Harri Hylje, Ville kätkättää.

Aslak nauraa nyt jo niin että on tikahtua ja pudota tuoliltaan. Myös Joachim nauraa. Joachimin nauru on väsynyttä, epätoivoista, mutta eräänlaista iloa sekin. Lopultakin nämä kolme miestä, Aurelia ajattelee, löytävät yhteyden, ystävystyvät, estojensa ja arvoarvostelmiensa tuolla puolen, humalatilan sakeassa ytimessä. Seuraavaksi miehet varmasti sopivat saunaillasta, jossa ensi vuoden todelliset teatteritaiteelliset hankkeet pannaan alulle, Aurelia ajattelee. Piritta tuijottaa miehiä kyllästyneenä, haukottelee ja sanoo menevänsä nukkumaan.

Joachim pyyhkii silmiään. Jos nyt istuutuisi pöytään, olisi vaikea päätellä onko hän itkenyt vai nauranut.

– Aurelia, jos sinulla on hetki niin voisimme jutella kahden kesken, sopiiko, Joachim pyytää.

Kulmat kohoavat, tietäväisiä katseita vaihdetaan. Aurelia ei jaksa välittää, nousee vain ja seuraa Joachimia.

He etsiytyvät aulaan. Meno on yltynyt täälläkin. Karaokesta kuuluu myrskyn jälkeen on poutasää. Kolme skinheadia itkee halausmuodostelmassa. Yksi lojuu lattialla ja hokee äitiä. Vaimot rähisevät miehilleen, jotka istuvat vaitonaisina penkeillä. Miehiä on vähemmän kuin vaimoja: osa heistä on sammunut hyttiin. Ne harvat lapset, jotka vielä ovat hereillä, pitelevät vatsaansa roskisten äärellä tai murjottavat ja katselevat pimeää merta.

Joachim istuu nojatuoliin. Luovuttaneena, kaikkensa antaneena, Joachim on yhtäkkiä löytänyt oudon hilpeyden. Hilpeys pukee Joachimia, saa tämän vaikuttamaan miehekkäältä. Outoa. Viehättävää.

– Tämä koko projekti voi olla kammottava epäonnistuminen, myönnetään se nyt, Joachim sanoo naurahtaen ja laittaa käsivarret puuskaan. – Miten minä olinkin alussa niin naiivi? Ajattelin, että me yhdessä saamme aikaan jotakin meitä itseämme suurempaa. Mutta nyt näyttää siltä ettei kukaan työryhmästä halua astua ulos omasta roolistaan. Jokaisella on intressinsä, ja on tietenkin minun vikani, etten kykene saamaan näyttelijöistäni irti enempää. Aslak nyt esimerkiksi...

Aurelia keskeyttää Joachimin:

– Älä nyt. Meillä on koossa jo vaikka mitä.

Joachim puistelee hymyillen päätään.

– Ei, kun tarkoitan että minun on tiedettävä. Tässä vaiheessa haluan tietää kuinka äärirajoilla sinä olet. Haluatko olla mukana tässä, jos tämä. Niin. Jos tästä tulee tyhjä esitys? Parasta vain myöntää jo nyt, että tällaisena monet hahmot ovat tuhtia paskaa. Lähtökohta oli liian abstrakti, ja nyt meillä ei ole mitään.

– Mitä sinä oikein yrität sanoa?

– En tiedä. Sinä teet Friedan niin helvetin hyvin. Minä uskon sinun Friedaasi. Minähän suorastaan vapisen kun katson sitä. Mutta onko meillä muuta kuin hänet? Jos olemme täysin rehellisiä. Onko meillä muuta?

Ehkä Joachimin sanojen takia Aurelia kuulee Veronikan taas puhuvan jossain korvansa takana. Aurelia katsahtaa ympärilleen. Ei ketään. Veronikan äänen kuuleminen on viesti. Nyt jos koskaan Aurelian on kerrottava Joachimille. Hänen on kerrottava kaikki minkä hän tietää Veronikasta. Hänen on kerrottava, että koko elämänsä ajan hän on sekä myöntänyt että torjunut asian, sekä muistanut että kieltäytynyt muistamasta. Veronika, Annabella, mutta pikemminkin Veronika, sillä ajatus Annabellasta on tehnyt liian kipeää.

Aurelia tietää, että kertomalla voi myös pilata kaiken. Entä jos veronikataika haihtuu, jos Aurelian kyvykkyys ehtyy, hahmot loittonevat häneltä ja hän on pelkkä tyttö joka kanniskelee mukanaan vastausta vaille jääviä kysymyksiä? Silti hänen on otettava riski. Hän kumartuu Joachimin puoleen, tuoksuetäisyydelle, hengitysetäisyydelle, ja kertoo kuiskaten viime kuukausien tapahtumat, sen että he kantavat Joachimin kanssa samaa kipua, sen että hänkin kuulee jatkuvasti kannoillaan äänen, ja vasta hiljattain hän on myöntänyt kenen ääni se on.

Joachim, joka nyt todella on pelkkä Joachim, asettaa kämmenensä hänen harteilleen ja kuuntelee keskeyttämättä alusta loppuun. Sitten Joachim sanoo että tiesi tämän alusta alkaen. Tiesi vaikkei tiennyt.

He istuvat hetken vaiti. Joachim laskee kätensä Aurelian reidelle ja Aurelia ujuttaa kätensä Joachimin käteen. Karaokessa on siirrytty suorasukaisempaan materiaaliin: Itkisitkö onnesta jos panisin sua kunnolla.

On jo yö. Aurelia makaa valveilla vuoteessaan ja odottaa että Tekla palaisi hyttiin. Hän ei saa unta ennen kuin tietää ettei ovi enää käy. Kello on 1.26 kun Tekla lopulta tulee. Tekla ei näytä olevan kovin humalassa, vaihtaa sujuvasti ylleen ohuen yöpaidan, käy pesemässä hampaansa ja kasvonsa. Aurelia teeskentelee nukkuvaa, miksi, hän ei tiedä.

Tekla sammuttaa pienen kylpyhuoneen valon.

– Nukutko? Tekla kysyy.

– En.

Aurelian suureksi hämmästykseksi Tekla tulee viereen. Teklan vartalo on lämmin ja pehmeä. Hän kietoutuu aivan kiinni Aureliaan.

– Voi olla että tämä koko näytelmä menee päin helvettiä, Tekla kuiskaa. – Luuletko että ohjaaja tajuaa sen?

– Kyllä Joachim tietää että tämä voi mennä pieleen.

– Älä sure, Tekla sanoo sitten hellästi. – Ehkä kaiken on määrä murtua, aivan niin kuin Joachim äsken vihjasi.

– Mistä sinä muka tiedät mitä Joachim äsken sanoi, salakuuntelitko sinä meitä?

– Minä kuulen kaiken, Tekla sanoo. – Kuulen aina kaiken.

Tekla suutelee Aureliaa ennen kuin Aurelia ehtii tajuta mitä tapahtuu. Hän sulkee silmänsä, suudelma herättää hänessä näköaistimuksia, värikkäitä saarekkeita ja loimua.

Aurelia kohottautuu istumaan. Kun hän katsoo tarkkaan, hän näkee hämärässäkin, että Tekla nukkuu viereisessä sängyssä. Tekla on syvässä unessa, ja hahmo jota hän äsken luuli Teklaksi, on Veronika, yksin Veronika.

Ehkä minä näen unta, Aurelia ajattelee. Ehkä minä olin äsken hereillä kun Tekla oli tässä, ja nyt minä uneksin. Tai ehkä kaikki on kaiken aikaa unta, koko minun elämäni.

Veronika kumartuu hänen puoleensa ja kuiskaa:

– Jos uskallat, voit ottaa minua kädestä ja minä näytän sinulle meidät kokonaan.

## 26

Olisi niin helppoa etsiä syitä Annabellasta itsestään. Kertoa että hän oli alun alkaenkin enemmän keijujen sukua, untuvainen, palleroinen, unien tyttö, lintutyttö. Tyttö toisesta maailmasta. Mutta se ei ole totta.

Jos me jommastakummasta teidän ensimmäisinä vuosinanne olimme huolissamme, se olit sinä. Sinähän olit se joka syntyi ääntä päästämättä. Sinä olit se joka nukkui ensimmäiset viikot hiljaa kuin posliininukke.

Aluksi meidän oli vaikea erottaa teitä toisistanne. Etsimme vimmatusti syntymämerkkiä tai hiuspyörrettä, ilmettä tai edes pientä eroavaisuutta itkussa. Ei mitään. Olitte kaksi samaa. Kirjoitimme Annabellaan kuulakärkikynällä A ja sinuun B. Kaduin merkintää heti, näytti siltä kuin hän olisi ollut meidän mielestämme ensiluokkainen ja sinä jotain muuta. Hinkkasimme merkkejä pois kylvyssä. Laitoimme Annabellalle vaaleanpunaisen mekon ja myssyn, sinulle vaaleansinisen. Hän näytti pieneltä possulta, sinä nukelta. Sininen korosti sinun kalpeita kasvojasi ja vaihdoin sinulle nopeasti potkuhousut, kirahvikuosiset, ettet olisi näyttänyt siltä kuin kuuluisit arkkuun. Hyvä, hyvä, ajattelin itsekseni, olikin hyvä että teillä oli erilaiset vaatteet. Pistimme teidät sänkyyn ja katsoimme kuinka hakeuduitte sokeina toistenne lähelle, kaksi untuvaista, sinun pääsi hänen käsiensä välissä, niin kuin olisitte jo kohdussa sopineet että hänen tehtävänsä oli lohduttaa. Jalat kippurassa toistensa lomassa, suut supussa.

Koska olin koko ajan hiukan varuillani, etsin sinusta pieniä merkkejä jotka saattaisivat ennustaa pahaa. Tietenkin löysin niitä. Oli ruskeita vaahteranlehtiä sinun puolellasi vaunuissa, kasvojesi peittona ulkona nukuttujen päiväunien jälkeen. Vaahteranlehtiä joulukuussa. Ei vain yhtä tai kahta vaan kymmenen, niin, että jouduin kauhomaan niitä hädissäni sinun päältäsi ja tarkistamaan hengititkö. Hengitit, valkoisena, kalpeana, sinihuulisena, kuin puoliksi poissa. Toruin itseäni, miten niin puoliksi poissa, täällähän sinäkin olit niin kuin Annabella, tyttö A. Ja silti itsepintainen ajatus: sinä olit unien ja öiden lapsi. Annabella makasi vieressä tyynenä, silmät auki, tarkkaili minua.

Kuusiviikkoistarkastuksessa lääkäri kysyi tutkimuksen jälkeen huolettoman kuuloisella äänellä, otitko sinä meidän mielestämme lainkaan katsekontaktia ihmisiin. Värähdin. Olin kyllä huomannut eron. Siinä missä Annabella jo tapitti tiiviisti silmiin ja yritti matkia äänteitä, sanoi ä-ää ja ghyy, kun hänelle juteltiin, sinä tunnuit katsovan silmien taakse, ohi, muualle.

Pitäisikö siitä huolestua, kysyin.

Lääkäri huitaisi kädellään ilmaa. Hän oli luotettavan oloinen harmaahapsi, sellainen joka oli urallaan nähnyt tuhansia vauvoja. Jotkut vauvat vain ovat pitkään ihmisten sijaan kiinnostuneempia muista asioista, valoista, väreistä, kuvioista, hän naurahti. Mitäpä me ihmiset tiedämme tätä todellisuutta edeltävistä olosuhteista, ehkä hän tähyää sinne mistä on tullut. Ehkä hän näkee jotain mitä me emme näe, lääkäri sanoi ja iski silmää.

Muistan miten kavahdin lääkärin sanoja. Hän tähyää sinne mistä on tullut. Aloin tarkkailla sinun hengitystäsi entistä tiiviimmin.

Tuli kevät. Opitte molemmat nauramaan. Painoitte viisi, sitten kuusi kiloa, ja kohta jo seitsemän. Sinä opit konttaamaan aivan yhtäkkiä, etkä sen jälkeen pysynyt paikallasi. Kutsuimme Annabellaa seuraneidiksi ja sinua tutkimusmatkailijaksi: kun hän jutteli mielellään sylissä tai lattialla maaten, sinä katosit aina kun silmäni vältti. Huhuilin sinua, etsin keittiöstä, vessasta, pianon alta ja eteisestä. Siellä sinä usein olit, ulko-ovella, katselit onnellisena kevään auringonsäteiden tanssia seinällä, kurottelit ihmeellisiä muotoja kohti.

Annabellan ensimmäinen sana oli äiti. Hän aloitti jokeltamalla tavuja, äitititi, äitiätitiäiti. Joskus se tuli yhtenä sanana, suoraan minulle, mutta useammin nallelle tai nukelle lausuttuna, toisinaan voimasanana ruokapöydässä. Sitä seurasivat hyvin pian toiset sanat, vettä, lamppu, isi.

Sinä et sanonut äiti, et isi, et edes jokeltanut tuttuja tavuja.

Me aloimme hivenen huolestua. Kerroimme lastenlääkärille miten tuijotit mielelläsi maisemaa tai valoisaa taivasta muttet oikein koskaan katsonut ihmisiä silmiin. Kysyimme milloin sanoja olisi syytä odottaa sinunkin suustasi. Sinä kyllä puhuit, mutta enimmäkseen haltijakieltä, jota Annabellakin osasi ja jota hän tuntui tulkkaavan meille.

Theo muuttui aina sulkeutuneeksi kun otin esiin sanan normaali. Normaali, mitä se edes oli? Hän uskoi pikemminkin poikkeuksellisuuteen, kaikki kaunis on aina poikkeuksen poikkeusta, hän sanoi kiihkeästi. Hän piirteli sinun kanssasi tuntikausia, aloitti uudestaan nuoruudenaikaisen maalausharrastuksensa, testasi ensin itsekseen hurjia visioitaan väreistä ja muodoista ja maalasi sitten sinun kanssasi yhdessä. Joskus akvarelleilla, joskus sormiväreillä.

Näytit ehtymättömän onnelliselta työntäessäsi sormesi keltaiseen. Nostit pienet pulleat kätesi ilmaan, annoit värin norua sormiesi väleistä, katsoit sitä ihastuneena kuin olisit kannatellut käsissäsi puhdasta valoa. Yhtäkkiä sanoit sen: Keeta. Keeta. Äänesi oli hauras, mutta sana oli selkeä. Se oli alku.

Opit hitaasti ja omalakisesti. Haltijakielesi seasta murtautui esiin sanoja yksi kerrallaan. Opit kaikkien värien nimet ennen kuin sanoit äiti tai isi: u-aa-nen, i-ni-nen. Opit sanomaan auringon – aakiiko – ennen kuin sanoit kissa tai hauva, opit taivaan ennen kuin sanoit kakka tai kukka.

Päivä päivältä, yö yöltä, tuupimme mielessämme huolta kauemmaksi.

Kaksivuotistarkastuksessa meille ehdotettiin varovasti tarkempia tutkimuksia. Merkillepantavaa oli se että unohduit tuijottelemaan pitkäksi aikaa seinää, lelua, maisemaa ikkunassa. Lääkäri korosti, että tutkimukset tehtiin varmuuden vuoksi: ne mahdollistaisivat oikein ajoitetun kuntoutuksen, jos sellaiseen olisi tarvetta. Theo tietenkin raivostui. Aistin suuttumuksen hänen asennostaan, lyhyistä vaateliaista äännähdyksistä joilla hän yritti jouduttaa lääkärin puhetta. Minä nyökyttelin nöyränä. Annabella kokosi touhukkaana duploista taloa ja hoki kato äiti, talo, kato isi, talo. Sinä olit kiivennyt vastaanottohuoneen ikkunan edessä olevalle pöydälle, katsoit ulos lempeä, miltei rakastava ilme kasvoillasi. Kuulostit hyräilevän jotain. Keetanen, keetanen, keetanen, sivelit ikkunaa.

Kadulle oli parkkeerattu keltainen kuplavolkkari.

Kuuntelin kaksi viikkoa Theon luentoa siitä miten normaaliusmyyttien varaan perustettu yhteiskunta kohtaisi ajan oloon varman tuhon, siitä miten sotienjälkeinen vaurastuminen oli synnyttänyt sietämättömänä lieveilmiönä tarkkailuyhteiskunnan, jossa "normaaliin" ensi yrittämällä sopimattomat yksilöt laitettiin tylsämielisyysmankeliin ja siitä selvittyään peruskouluun ja siitä selvittyään merkonomilinjalle ammattiopistoon. Tuotettiin hajuttomia, mauttomia ja värittömiä kansalaisia, jotka laskivat kuten muutkin, söivät sitä mitä muutkin, ajattelivat samoja asioita kuin muutkin, eivätkä saatana kysyneet koskaan yhtä ainoaa omaehtoista kysymystä. Kuuntelin tyynenä. Tein makaronivelliä, suklaapuuroa, pesin ja peittelin teidät sänkyyn, suukotin, rakastin, odotin neurologin sovittua tutkimusaikaa.

Menin Lastenlinnaan pyydettynä päivänä kaksin sinun kanssasi. Neurologi oli silmälasipäinen mies jolla oli ystävällinen ääni ja valoisa katse. Tutkimus oli oikeastaan leikki, joka toteutettiin sinun ehdoillasi. Sait valita silkkihuivien joukosta mieleisesi värit, sait valita pallon jolla leikkiä, sait valita itse kirjan jota katsella ja josta nimetä eläimiä ja esineitä. Me leikimme tunnin, minkä jälkeen odotimme hetken aulassa.

Kun palasimme huoneeseen, kurotit kätesi, laitoit sen kämmeneni suojiin: tahmea palleroinen pieni koura.

Voidaan ajatella, neurologi sanoi, että joissakin lapsissa on eideettisiä piirteitä. Tämä on pikemminkin ominaisuus kuin mikään diagnoosi. Me aikuisethan emme tarkkaan voi tietää, miten vasta kehittymässä olevat lapset maailman hahmottavat. Annetaan hänen siis nähdä mitä hän näkee. Juuri nyt ei ole syytä tarkempiin tutkimuksiin.

Olin kuullut sanan joskus, ja tunsin sen alkuperän filosofian luennoilta: eidos. Sana leijaili huoneessa. Ei vaativana, ei uhkaavana, ei syyttävänä. Leijaili vain, kuin lempeä ehdotus. Muistin Theon puheet kauneimmista ideoista vuosien takaa. Hyvä on, ajattelin. Mikäpä olisi tämän kauniinpaa.

Oli aurinkoinen joulukuun päivä.

Katsoit seinällä lepattavaa valokuviota, kohotit sormesi, piirsit ilmaan jotakin.

## 27

Veronika istuu Aurelian olohuoneen sohvalla kun Aurelia tulee kotiin. On ilta, kello käy kahdeksaa. Veronika läikehtii hämärässä, ikkunasta lankeavassa katulampun kiilassa. Aurelia ei haluaisi myöntää ettei enää jaksaisi Veronikan sattumanvaraisia ilmaantumisia.

Aurelia haluaisi syödä irtokarkkeja tai jäätelöä, vain olla. Mutta Veronikalla on taas asiaa.

Veronika nousee ja tulee Aurelian luokse. Aurelia tuntee kyyneleet silmiensä takana muttei osaa itkeä.

– Älä riisu takkiasi, me menemme ulos, Veronika sanoo. Hän sanoo tämän hellästi mutta määrätietoisesti, eikä Aurelia voi muuta kuin totella.

Veronika tarttuu Aureliaa kädestä, ja he astuvat kynnyksen yli. Aurelia ei jaksa kysyä minne he ovat matkalla. Veronika ei sano mitään, joskus Veronika on tällainen, vaitonainen, ei uhkaava mutta niin vääjäämätön, että Aurelia tietää, että jos Veronikan pitäisi käyttää voimiaan, Aurelia jäisi kiistatta häviölle.

He kävelevät Korkeavuorenkatua ohi suuren kirkon, ohi museon, kohti Esplanadia. He kävelevät puiston poikki ja yhä edelleen raitiovaunupysäkille. Joillekuille tämä on tavallinen ilta. Jotkut onnekkaat, niin kuin tuo nainen tuossa, saavat vain odottaa raitiovaunua kauppakasseineen ja lastenrattaineen ja mennä kotiin, valmistaa ruuan, katsoa uutiset, kertoa rakkailleen huomioita maailman tilasta.

He odottavat Veronikan kanssa käsi kädessä, ja kun Veronika pyytää Aureliaa nousemaan kolmoseen, Aurelia tietää minne he ovat matkalla. Äidin luo. Kumma kyllä Aurelia ei tunne halua vastustella.

He jäävät Kauppakorkeakoulun kohdalla. Tästä he voivat kävellä Freesenkadulle. On niin pimeää että asuntojen ikkunat ovat kuin televisioita joista voi nähdä salattuja kamarinäytelmiä. Kuka tiskaa, kuka valmistautuu juoksulenkille, kuka tanssii, kuka väistää kosketusta.

Aurelia muistaa äidin ovikoodin, mutta hänen mielestään Veronika on se, joka näppäilee koodin sisäpihalle johtavaan porttiin. Sisäpihalta voi nähdä äidin olohuoneen erkkeriin.

He menevät yhdessä pienelle aidatulle leikkialueelle. Veronika kiipeää keinuun, ja Aurelia istuutuu viereiseen. He keinuvat hetken, ketjut kitisevät, nirskahtelevat, ja Aurelian mielen kerroksista kuoriutuu varhainen muisto: näin he keinuivat Annabellan kanssa, vieri vieressä, samaan tahtiin. Kii kaa. Kii kaa.

– Nyt vain odotetaan, Veronika sanoo.

– Mitä?

– Että äiti ilmaantuu.

He keinuvat hetken aikaa vaiti. Sama muinainen ajatus, kevyt ja painava yhtä aikaa: kii kaa, kii kaa.

– Minä muistan joka päivä uusia asioita, Aurelia sanoo. – Ne tulevat lauseina tai valokuvantarkkoina hetkinä tai tuoksuina tai joskus pelkkänä tunteena siitä millaista oli silloin kun ei ollut koskaan yksin. Silloin minä en koskaan ollut yksin. Se on häkellyttävää kun sitä ajattelee.

Äkkiä Veronika kohottautuu hieman, kurottelee että näkisi paremmin.

– Katso, on hän kotona.

Aurelia vilkaisee äidin ikkunaa. Toden totta: äidin tuttu hahmo. Äiti kattaa pöytää. Onko hän kutsunut jonkun ystävistään syömään? Äiti puuhailee hetken erkkerin ikkunan edessä, menee sitten pois näkyvistä, vilahtaa kohta keittiön ikkunassa. He katselevat äitiä hetken.

– Voi, kunpa hän laittaisi musiikkia soimaan ja tanssisi, Veronika sanoo. – Hän on aina niin kaunis kun hän tanssii. Kun sitä katselee, tuntuu aina siltä että kaiken kaikkiaan olemassaolo on hyvä ilmiö.

– Niinkö sinusta, Aurelia kuulee kysyvänsä. – Minusta hänen tanssimisensa on ollut aina hiukan häiritsevää. Yhtäkkiä hän ei enää olekaan siinä, tai on, mutta hän on lukkiutunut itsensä sisään. Hän on läsnä mutta jossain aivan muualla. Olen aina vihannut sitä piirrettä hänessä.

Aurelia tajuaa samassa jotain. Tieto vain iskeytyy häneen:

– Silloin hän on aina siellä, sinun kanssasi, niissä viimeisissä sinun kanssasi viettämissään hetkissä. Sulkeutuessaan äiti on aina siellä.

Veronika pysäyttää keinunsa vauhdin. Aurelia keinuu vielä hetken, antaa vauhdin sitten hidastua, lopulta pysähtyä kokonaan. Veronika ojentaa Aurelialle kätensä.

– Soita hänelle.

– Noin vain. Nytkö?

– Niin, vaikka nyt. Hän vastaa kyllä.

Aurelia empii sekunnin. Yhtäkkiä ajatus tuntuu paitsi järkevältä, suorastaan kumoukselliselta; radikaaleimmalta teolta johon Aurelia kykenee.

Ennen kuin hän ehtii katua, hän pikemminkin huomaa kaivavansa puhelimen taskustaan kuin päättää tehdä niin. Hän valitsee äidin numeron ja antaa puhelimen hälyttää.

Äiti on seisahtunut ikkunaan. Ikään kuin äiti tietäisi että he ovat Veronikan kanssa pihalla. Äiti selvästi kuulee puhelimen soivan, katoaa hetkeksi etsimään sitä. Ja nyt, epävarma mutta helpotuksensekainen ääni: Äiti.

Aurelia painaa punaista luuria vapisevin käsin. Ei sittenkään. Mitä hän oikein ajatteli! Ei tietenkään!

Äiti näyttää neuvottomalta, vilkaisee ulos. Mutta ei äiti näe heitä, vain oman kuvansa, oman hätääntyneen ilmeensä ikkunalasissa.

## 28

Muistan yksittäisiä asioita viimeiseltä keväältä. En väitä että muistaisin mitään totuudenmukaisesti: kaikki, aivan kaikki sai heinäkuun kahdentenakymmenentenäyhdeksäntenä uuden värin.

Sinua ei enää tutkittu. Kasvoit ja kehityit omaan tahtiisi. Rakastit piirtämistä ja piiloleikkejä. Pidit kovasti musiikista niin kuin Annabellakin. Yhdessä puhuitte yhä omaa kieltänne, ja hän tulkkasi sinua meille. Vähä vähältä sinä punoit yhteyttä maailmaan, pieni sormi osoitti asioita, suu nimesi. Et koskaan sanonut äiti minä rakastan sinua niin kuin Annabella. Hän oli teistä kahdesta varsinainen sentimentalisti, julisti kovaan ääneen sekä vihaa, uhmaa että rakkautta. Sinun lauseesi olivat usein tyyniä toteamuksia. Olit kuin pieni itämainen viisas, zen-mestari tai buddha, joka puhui harvoin mutta jotain lausuessaan kertoi kaiken olennaisen asioiden välisistä suhteista. Yö tulee, aurinko nukkuu. Eläimet tietää enemmän metsästä kuin ihmiset. Aurinko on keltaisin keltainen.

Ristiriidat, Theon ja minun rakkauden hankauskohdat, jotka olin aiemminkin aistinut, mutta jotka oli huolettomassa nuoren ihmisen elämänvaiheessa saattanut vain ohittaa, nousivat vähä vähältä esiin. Kaksi ensimmäistä vuotta perheenä oli sujunut ihmeellisen kitkatta, ehkä siksi, että kun olitte vauvoja, minä olin niin itsestäni sivuun nyrjähtänyt, että Theolle jäi kannattelijan rooli. Hän osasi kyllä senkin, hänhän oli loistava isä, mutta jostain syystä silloin kun te menitte päiväkotiin ja minä aloitin ensimmäisessä oikeassa työpaikassani historian opettajana, hän ryhtyi vastahankaiseksi. Hän alkoi kapinoida kaikenlaisia arkemme tyypillisyyksiä vastaan, haastaa riitaa siitä miten minä vaadin häneltä vääränlaisia asioita, riisiä ja kanaa kello puoli kuusi, teidän hiuksienne harjaamista aamuisin, puhtaita sukkahousuja jos edellisissä oli ketsuppitahra. Joka ikinen asia, jonka hän otaksui olevan minulle olennainen, muuttui hänen silmissään poliittiseksi argumentiksi joka hänen oli määrä teilata.

Ehkä häntä vaivasi ennen muuta perillä olemisen sietämättömyys, ja siksi hän haastoi minun kanssani niin paljon riitaa. Hän tuli kotiin myöhään tai ollessaan teidän kanssanne kolmisin teki kaiken niin kuin olisi suunnitellut kanssanne pakomatkaa. Aivan kuin hän olisi pohtinut: Entä jos olisi olemassa toisenlainen elämä, toisaalla? Yhtä moniulotteinen ja rikas. Vain toinen.

Arki oli hänen ainoa taistelunsa, ja hän kävi taistoon intohimoisesti. Jos esitin hänelle pyynnön vaikkapa kaupassakäynnistä ja ruuanlaitosta sillä välin kun minä olin pidempään töissä, hän koki tarpeelliseksi kapinoida niin kuin olisi yhtäkkiä halunnut perustaa vastarintaliikkeen jonka tarkoituksena oli tuhota tiistai-iltapäivien perhepäivällisten totalitaarinen rakenne. Hän ajoi mielenosoituksellisesti teidän kanssanne grillille, ja kun tulin kotiin, hän sanoi että teillä oli ollut yhdessä erittäin mainio iltapäivä, makkaraperunoita ja naurua.

En minä vastustellut sitä että teillä oli hauskaa enkä sitäkään että söitte grilliruokaa. Kummastelin vain sitä, miksi hänelle oli tärkeää tehdä jokaisesta yksityiskohdasta kilpailu, joka hänen piti voittaa. Ikään kuin hauska iltapäivä grillillä taksikuskien kanssa olisi ollut jonkinlainen paras argumentti. Argumentti mitä vastaan?

Luulisi, että jossain vaiheessa periaatekysymykset on käyty läpi ja voidaan siirtyä kinastelemaan siitä laitetaanko vessanpöntön kansi kiinni käytön jälkeen, mutta niin ei koskaan käynyt.

Se sama piirre johon olin Theossa rakastunut, muuttui miltei sietämättömäksi. Tajusin, että hänelle kaikki oli aina ollut ja kaikki tulisi aina olemaan filosofiaa, politiikkaa, etiikkaa. Vähäpätöisimmissäkin arkisissa tilanteissa oli kyse yhteisön perustamisesta, yhteiskuntasopimuksesta ja viime kädessä vapaudesta, siitä millaisin ehdoin yksilön absoluuttista vapautta voitaisiin rajoittaa edes hiukan. Itse asiassa periaatteellisuus nousi hänen mielestään sitä merkittävämmäksi, mitä arkisemmista asioista oli kyse. Kun hän oli onnistunut luikertelemaan irti kaupassakäynnin ja ruuanvalmistuksen ikeestä jonakin tiistaina, kun hän oli saanut oman pienen makkaraperunavallankumouksensa minun porvarillis-sovinnaista päivällisvaatimusylivaltaani vastaan, hän halusi seuraavana päivänä tyttömäisten pukeutumiskoodien kumouksen ja kieltäytyi laittamasta teidän yllenne lahjaksi saamianne vaaleanpunaisia mekkoja. Aika ajoin minusta tuntui, ettei ollut sellaista kahvinkeittoa, sellaista iltapalaa tai kävelyä kauppaan, jossa ei olisi kytenyt sosiaalinen konflikti tai josta ei olisi saanut hiukan järkeilemällä ihmisoikeusasiaa tai kiistaa jossa vapaus määriteltiin perustavasti ja lopullisesti.

Kun söitte Annabellan kanssa jonakin maanantaina Pikku Kakkosen aikaan keksejä enkä antanut teille enempää vaikka kinusitte lisää, vaan pistin keksipaketin kaappiin ja sanoin loppu, keksit ovat loppu, Theo huomautti ettei niin voinut sanoa ellei se pitänyt paikkaansa.

– Lapset eivät opi lopullisuuden todellista merkitystä jos loppua käytetään silloin kun se ei pidä paikkaansa. Jos he eivät opi sitä, miten he voisivat ottaa haltuun sellaisia käsitteitä kuin vapaus ja vastuu ja niin edelleen?

– Älä viitsi, sanoin nauraen, – anna nyt olla.

– Mitä, miten niin, hän huudahti. – Tämä on olennainen asia! Tämä on eksistenssiasia! Tämä on etiikkaa! Politiikka jopa!

Eksistenssiasia. Kun joka ikinen iltapala, välipala, pyykinripustus ja sunnuntaikävely on eksistenssiasia, poliittinen asia, rakennetason asia, voit kuvitella sitä artiklojen ja argumenttien ja maksiimien ja postulaattien määrää. Voit kuvitella miten nämä postulaatit ja maksiimit asettuivat puoliksi syötyjen voileipien ja kaatuneiden jugurttipurkkien ja pöydälle levinneiden jauhelihakastikkeiden ja ärtyneiden vilkaisujen väliin. Taustalla soi Pelle Hermannin uhkaava posetiivi. Minä sanoin älä viitsi, pelkkä suklaakeksi, anna olla, mutta Theo leikkasi kiihtyneenä käsillään ilmaa kuin vakaumuksellinen karateka ja jatkoi argumentointiaan. Hän suuntasi kaikki vastalauseensa nimenomaan minulle: aivan kuin minä olisin ollut jonkinlainen väärä idea hänen kauneimpien ideoiden valtakunnassaan. Aivan kuin minun käsitykseni perhe-elämästä olisi ollut este vapaalle ja onnelliselle yhteiselämälle.

Kevään mittaan hän hankkiutui kaikenlaisiin kiireisiin. Hän palasi yliopistolle, sai rahoituksen väitöskirjahankkeelleen ja teki alustavaa tutkimusta iltaisin yliopiston pääkirjastossa. Hän otti vastaan jokaisen kirjoitustyön jota hänelle tarjottiin. Se ei haitannut minua. Kevään myötä päivät pitenivät, ja me pärjäsimme kotona kolmisinkin.

Iltapäivien seuratessa toisiaan uuvuttavan samankaltaisina myönsin vastahakoisesti, että Theo oli paljon parempi sietämään teidän kiukutteluanne ja uhmaanne ja kaikenlaista venkoilua, teidän tappelujanne ja raivokohtauksianne. Hän oli se, joka näki teissä kauneuden ja rajattomat mahdollisuudet, se joka näki teidän vasta muotoutumassa olevat minuutenne. Minä puolestani haaveilin jokaisen hankalan päivän jälkeen lähtemisestä, oven sulkemisesta perässäni ja autuaasta taksimatkasta lentoasemalle, nousukiidosta, yksinäisestä rauhasta vieraassa kaupungissa.

Minä olin se, joka vapisi raivosta, työnsi teidät pois sylistä – liian lujaa – karjaisi ja kiroili, joutui lukitsemaan itsensä vessaan itkemään jotta ei kiroilisi enää enempää. Minä olin se joka ei voinut sietää Annabellan uhmakasta hymyä, kun hän kaatoi maitolasin pöydälle, hitaasti, mielenosoituksellisesti, ja odotti uteliaana mitä seuraavaksi tapahtuisi. Minä olin se joka huusi saamarin penikat, olkaa keskenänne sitten, kun nakkikastike lensi seinälle muodostaen oksennusroisketta muistuttavan kuvion.

Isänne oli oikkujen edessä loputtoman kärsivällinen. Hän laittoi käsivartensa puuskaan ja sanoi jaahas, tuo ei käy, ei kerta kaikkiaan, kun minä jo ulisin etten enää aikoisi hetkeäkään katsella tätä läävää, että lähtisin yksin jonnekin missä saisi juoda drinkkejä kookospähkinänkuoresta.

Iltaisin katsoin teidän levollisia pieniä vartaloitanne, unen silottamia kasvojanne, kuuntelin tuhinaanne. Kun nukuitte, teitä oli niin helppo rakastaa; vaara ja arvaamattomuus, kiistat ja oma avuttomuuteni niiden edessä oli tiessään. Miksen minä osannut olla täsmälleen oikeanlainen äiti teille, kummallekin erilainen, kummallekin sitä mitä tarvitsitte?

Onneksi oli toisenlaisiakin iltapäiviä. Aurinkoisia, tyyniä, iloisia ja sovinnollisia. Theo tuli aikaisin kotiin ja me söimme ruuaksi lihapullia, menimme illalla vielä ulos. Oli lämmintä ja valoisaa, te uskalsitte kiivetä leikkipuistossa itse liukumäkeen, laskitte kerran ja toisen ja kolmannen kerran alas, ette saaneet tarpeeksenne.

Jonakin sellaisena aurinkoisena iltana Theo ehdotti että viettäisimme kesäloman Berliinissä. Hän halasi minua, kuiskasi että uusi kevättakkini oli kaunis, että olin hänen naisensa. Hän sanoi että voisimme viipyä Berliinissä koko heinäkuun, Anke voisi järjestää meille asunnon, kesä Berliinissä, ajattele sitä.

Me suutelimme, ja kaikki kevään riidat pyyhkiytyivät näkymättömiin.

Kun menimme sisälle, kaivoimme kartan esiin. Se oli vanhentunut: sen keskellä kiersi muuri. Levitimme sen kuitenkin pöydälle toiveikkaina, suunnittelemisen onnesta pakahtumaisillamme. Päätimme lähteä. Kaikki kävisi hyvin ja meillä olisi ikimuistoinen matka, me vakuuttelimme toisillemme.

## 29

Aurelia avaa kotiovensa, astuu yli mainosten. Hänellä on olo kuin häneen olisi kannettu liian monta muuttokuormaa: pelkkää kaaosta.

Hän kuuntelee hiljaisuutta. Putket kohisevat. Joku kertoo naapurissa vesivahingosta: voitsä kuvitella että ensin ne ehdotti että yrittäisin kuivata hiustenkuivaajalla tän lattian, mä olin että en mä vittu voi alkaa föönata mitään rossipohjaa täällä. Toisaalta kuuluu television ääni. Jossain joku nyyhkyttää, vaikeroi: kosteusvaurionaapuriko?

Ei, vaan joku täällä, Aurelian asunnossa.

Veronika. Veronika jossain täällä, mutta missä? Ja miksi Veronika itkee? Aurelia riisuu kenkänsä ja talvitakkinsa, rientää olohuoneeseen, avaa aamulla kiinni jääneet ikkunaverhot, käännähtää ja katsoo ympärilleen. Ei ketään. Aurelia menee makuuhuoneeseen, pöyhii peittoja, katsoo sängyn alle, pöydän taakse, ei ketään. Ja kuitenkin, taas: aivan selvä nyyhkäys, nyt vielä selkeämpi kuin äsken eteisessä, vielä lähempänä.

Aurelia avaa jalopuisen liinavaatekaapin, se on lapsuudenkodin perintöä, pienenä Aurelia toisinaan piiloutui alahyllylle ja imi sisuksiinsa laventelintuoksua ja katseli puuseinien rakoisaa hämärää.

Nyt Veronika istuu täällä kuin pieni loukkaantunut lapsi ja nyyhkyttää. Veronika näyttää sairaalta, kalpealta, laihalta. Ei hehkua. Kuin kumara hiilipiirros valkeita viikattuja lakanoita vasten.

Vielä kertaakaan Veronika ei ole ollut tällainen. Veronikan toivottomuus pelottaa Aureliaa. Nyt on hänen vuoronsa kannatella kaikkea, mennyttä, tulevaa, kuviteltavissa olevaa.

Aurelia ottaa kaapista kaksi valkoista tuoksuvaa lakanapakkaa ja tuntee ohimenevää tyytyväisyyttä siitä että on kasvanut ihmiseksi joka viikkaa ja mankeloi lakanansa. Hän astuu kaappiin, kyyristyy Veronikaa vastapäätä. He mahtuvat tähän juuri ja juuri, vastatusten. Aureliaan tulee tunne että tämä on tapahtunut joskus ennenkin, monta kertaa. He ovat istuneet kaapissa näin, kaksin. Hihitellen. Kuiskutellen. Silloin kun Veronika oli vielä lihasta ja verestä ja hengityksen rytmistä tehty, silloin kun Veronikan nimi oli Annabella.

Hän kuiskaa, vaikka ketään muuta ei ole kuuntelemassa:

– Tiedätkö, nyt kun muistikuvia sinusta on alkanut tulla minuun kuin hyökyaaltoja, en vieläkään muista että olisit koskaan itkenyt. Tai ollut surullinen. Miksiköhän? Jos olen unohtanut kaiken sen mikä teki sinusta todellisen, en voi oikeastaan olla varma mistään muustakaan muistikuvasta. Olen alkanut ajatella, etten varmasti koskaan muista sinusta mitään, en vaikka kuinka yrittäisin.

Veronika nyyhkäisee.

– Entä minä sitten. Minä muistan kaiken, aivan kaiken. Kaiken sellaisenkin mikä ei ole edes minusta lähtöisin. Se kirvelee niin että haluaisin...

Veronika puristaa kaksin käsin rintaansa, ikään kuin aikoisi repiä sydämensä irti.

– Älä, Aurelia saa kuiskattua ja kuulee hädän omassa äänessään. – Sinä pelotat minua. Sinä olet se jonka pitää olla vahva.

Veronika lepuuttaa päätään kaapin seinää vasten. Aurelia ajattelee äkkiä, miten tutulta Veronika näyttää tehdessään noin: isältä. Isällä on tuo sama tapa. Oli. On ollut. Ja jos Veronikalla on se, myös Aurelialla on oltava se. Omia puolihuolimattomia eleitään ei vain koskaan näe.

Aurelian on kiireesti autettava Veronikaa. He astuvat ulos liinavaatekaapista. Aurelia pukeutuu ulkovaatteisiinsa, ja vaikka Veronika ei pukeudu, heillä on samanlainen takki, huivi, pipo ja hansikkaat yllään kun he astuvat ovesta.

Aurelian on talutettava Veronikaa. Kuin hän hoitaisi sairasta vanhusta joka on päättänyt aikansa olevan täynnä. Onneksi taksitolpalle on lyhyt matka. He nousevat jonon edessä olevaan autoon.

Veronika painautuu aivan kiinni Aureliaan, kyyristyy Aurelian kainaloon. Veronikan hengitys muuttuu pinnalliseksi, ja äkkiä Aureliasta tuntuu että heillä on kiire.

Taksi kaartaa saattokodin pihalle, ja Aurelia tunkee hätäisesti pankkikortin kuljettajan tarjoamaan lukijaan. Hänen on autettava Veronika ulos autosta. Veronika yrittää ottaa askelia, muttei enää onnistu kävelemään. Aurelian on kannettava Veronikaa. Tällainen näky, eriskummallinen kuva: nainen kantaa kaltaistaan, tismalleen itsensä näköistä naista.

Tuttu käytävä, yöhoitaja joka tervehtii Aureliaa ja sanoo että näissä olosuhteissa vierailuajoilla ei ole erityistä väliä.

Isä makaa sängyssään niin kuin muinakin iltoina. Veronika laahustaa sängyn reunalle ja nousee vaivalloisesti isän viereen. Hän huokaa syvään, hengitys tasaantuu, muuttuu hivenen helpommaksi. Hätätilanne on ohi.

Aurelia tietää, että aivan niin kuin isän tilasta ei voida saada täyttä lääketieteellistä selvyyttä, niin on myös Veronikan laita: spesialisteista ja kuvantamismenetelmistä ei olisi erityistä apua. Kuvissa näkyisi ehkä vain muutama selittämätön varjo.

He ovat pitkään vaiti. Äkkiä Veronika valpastuu, pyytää sytyttämään yöpöydän lampun. Vaikka Aurelia tietää, että isän on mahdotonta avata silmiään, valon hauras kehä paljastaa nyt isän katseen. Näyttää siltä kuin isä haluaisi taas sanoa jotakin.

– Kuuntele, Veronika sanoo. – Isällä on asiaa.

– Mitä hän yrittää sanoa?

– Me kärsimme samasta sairaudesta.

– Isällä on aivoinfarkti.

– Vai niin, Veronika sanoo. – Minä sanoisin että pikemminkin hänellä on ikävä. Perustava ikävä aurinkoon.

– Ai niin kuin metaforisessa mielessä vai aurinkolomatyyppisesti?

– Kaikissa mahdollisissa merkityksissä. Ikävä pois vankilasta, pois lukkojen takaa, jonnekin missä taivas on avara. Niin hän sanoo.

– Kuuletko sinä siis taas hänen puhuvan?

Veronika nyökkää, nousee istumaan ja tekee saman kuin aiemmin: painaa kämmenensä isän sydämen kohdalle, nostaa samalla toisen kätensä ylös.

Veronika alkaa lausua isän äänellä:

– Minulla on, tiedättekö, ollut tässä aikaa pohtia. Kaikenlaista. Televisio on välillä päällä, ja minä kuulen ja näen uutiset joka ilta. Olen nähnyt tässä maatessani niin monen uutteran pukumiehen ja jakkunaisen vain jatkavan. He rientävät kriisikokouksesta toiseen ja palaverista seuraavaan. Ehkäpä hekään eivät ole pyrkyreitä tai byrokraatikkoja. He vain ovat keksineet kirkasotsaisille visioilleen käytännöllisen ja maanläheisen naamioasun. Ehkä hekin hämmästelevät sitä, että vaikuttavat asioihin aivan toisella tavoin kuin joskus luulivat. Suostuttelua, penäämistä, ehdottelua, kaikkea sitä vähäpätöistä millä ei koskaan luulisi olevan merkitystä. Lätinää, jorinaa, jauhantaa. Juuri jauhanta on olennaisinta, he ovat tajunneet. Kas, nyt jorina muuttui laiksi, nyt lätinä artiklaksi. Puhe ei koskaan taukoa ja se sopii heille. Kerta kaikkiaan, se on heille ok! Minun kaltaiseni ovat pudonneet matkasta, makaavat valkeiden lakanoiden välissä tai itkevät tuoppiinsa.

Veronika vaikenee hetkeksi, laskee kätensä alas, hivuttautuu taas isän kainaloon. Kuiskaa hiljaa:

– Isä, minä kärsin aivan samasta asiasta.

Sitten Veronika nousee taas istumaan ja tekee niin kuin äsken teki, asettaa oikean kätensä isän sydämen päälle ja kohottaa vasemman kätensä ilmaan. Isä haluaa vielä jatkaa:

– Katsokaa nyt ympärillenne. Ihmisiä kokoontuu kaiken aikaa kaikkialle. Jotkut osoittavat mieltä ja jotkut vain saapuvat paikalle koska eivät löydä muutakaan kohtaa. Äkkiarvaamatta koittaa huippuhetki, se, kun yhteen kokoontuvat ihmiset tunnistavat olevansa voimakas joukko ja päättävät keksiä itselleen uuden tulevaisuuden. Tässä! Kliimaksi! Mutta sitten raja-aidat kaatuvat ja vapaus joka äsken vielä oli kaikkien ulottuvilla pakenee hurjistuneen joukon tieltä, joka sivumennen sanoen on enää pelkkä ihmispaljous. Kysymys kuuluu: seuraako rauha perässä? Ihmispaljous alkaa puhua, huutaa, mesota ja vaatia, kukin omaa asiaansa. Kakofonia jatkuu, mikään ei muutu. Minä olen väsynyt uskomaan että ongelma voisi ratketa.

Aurelia ei tiedä pitäisikö tarkennuksia saarnaan vaatia Veronikalta vai isältä. Hän haluaa maanitella isää ja Veronikaa yhä uskomaan.

Veronika tuhahtaa isän turhautuneimmalla äänellä.

– Kuvitelkaa, joskus minä aivan todella uskoin, että jos ihmisillä on täsmällinen tieto ja syvällisen keskustelun kautta tavoitettu ymmärrys yhteisestä hyvästä, todellisuuden suuntaa on mahdollista muuttaa paremmaksi.

Aurelia tuntee vastustamatonta tarvetta puolustella isän aiempia näkemyksiä.

– Tuohan on kaunis ajatus. Miksei niin voisi olla? Tarvitaan vain uutteruutta.

– Siinäpä se, isä sanoo. – Uutterat jaksavat.

Aurelia penää edelleen:

– No, johonkin pitää voida uskoa. Edes yhteen asiaan. Muuten ei voi elää. Kaikki voi muuttua paremmaksi jo huomenna. Kuka sen tietää?

Veronika virnistää kuten isällä oli tapana ja jatkaa isän tulkitsemista:

– Kuka on sanonut että olen menettänyt kaiken toivoni? En ole! Ajattelen että meidän on kuunneltava uskalikkoja. Tärkein visio on sellainen, jota kukaan ei ensin tohdi ajatella koska se on niin röyhkeä, suoraan sanottuna mahdoton; sitä ei kehtaa ajatella kukaan muu paitsi joku, jolla ei ole mitään menetettävää. Hullu tai vanhus tai pelle.

– Eikö kaikilla ole menetettävänä vähintään elämä? Aurelia kysyy. – Hulluilla ja pelleilläkin.

Isä ja Veronika vaikenevat. Veronika ottaa kätensä pois isän sydämen päältä, laskee toisen kätensä alas.

– Mitä nyt? Aurelia kysyy.

Veronika huokaisee syvään.

– Nyt meidän on levättävä. Ajattelu uuvutti meidän väsyneitä mieliämme entisestään.

Aurelia istuu vielä hetken tässä. Yöllä vallitsevat yön säännöt. Näyttää siltä kuin isä ja Veronika vaipuisivat uneen, ja Aurelia valvoo hetken heidän untaan ennen kuin nousee lähteäkseen. Ovella Aurelia kääntyy vielä, katsoo näitä kahta vuoteessa, isää, tytärtä. Molemmat kuolevat, elleivät ole jo eräällä tavalla kuolleet. Molemmat katoavat, kenties aivan pian, mutta vielä he ovat täällä. Aurelia jättää heidät huoneen lempeään hämärään.

## 30

Kaikesta huolimatta he yrittävät vielä. Yhä uudestaan: Dieter, Herr H, Sebastian, Marie, Frieda. Tänään on Marien vuoro.

Lavastaja on tuonut näyttämölle Joachimin pyynnöstä vesialtaan. Se on sijoitettu lavan eteen ja valutettu täyteen sameankylmää jokivettä, jossa kiemurtelee rakkolevää ja muita vihreitä rihmastoja, lonkeroita joiden on määrä kahlita Marie, sitoa hänet ikuisiksi ajoiksi siihen ihmiseen joka hän ei enää halua olla ja jota hän yrittää uida pakoon. Pohjalla lojuu tukki: yleisö voi nähdä sen tummana varjona. Altaan reunat ovat pleksilasia, joten kaikki se, mikä tapahtuu veden syvyydessä, on näkyvillä.

No niin, siispä suin päin altaaseen, ties kuinka monetta kertaa. Aurelia kiipeää vallille ja joen törmää alas, pakenee valonheitinten kiiloja. Vastarannalla on puisto jonka Marie on nähnyt monta kertaa ystävänsä ikkunasta mutta jossa hän ei ole koskaan käynyt. Aurelialle puisto on tuttu.

Allas, joki, Aurelia, Marie. Hänellä on päällään takki, totta kai se pitäisi riisua, miksei hän tee sitä, hänellä ei ole muissa vaatteissaan taskuja ja kirja on kuljetettava mukana. Veteen, nopeasti, yhdellä pulahduksella. Hyy yllättää hänet vaikka hän on harjoitellut. Tämä on aivan toista kuin kaakelialtaassa. Hengenhaukkominen alkaa heti, ei hapenpuutteesta vaan kylmyyden vuoksi, ja hän räpiköi.

Jostain kaukaa hän kuulee Joachimin vaateliaan opastuksen: määrätietoisemmin, vaikka uiminen suuntautuisi lopulta syvyyksiin, pikemminkin pohjaa kohti kuin joen yli toiselle reunalle. Hyvä on, Aurelia räpiköi vähemmän, sukeltaessa on hiljaista, ohjeet eivät kuulu veden alle, kauniiseen huminaan. Hän käy välillä pinnassa ja kuulee katkelman lauseesta, lavastaja ja Joachim puhuvat, sittenkin kirkkaampaa vettä, niin että yleisö näkee Marien ponnistelut. Aurelia vaipuu taas syvyyksiin. Hänen on riisuttava takki, miten tehdä se niin että teon ristiriitainen luonne säilyy: toisaalta hän haluaa uida vapaammin, varmistua pääsystään toiselle puolen, toisaalta hän tuntee vastustamatonta viehtymystä syvyyteen, tukkiin joka makaa pohjalla varjona, täydellisen rauhan löytäneenä. Miten riisua takki siten että kaikki muistuttaa tanssia?

Hän palaa taas pintaan saadakseen keuhkonsa täyteen ilmaa. Nyt hän näkee Veronikan. Veronika seisoo hänen edessään altaan reunalla ja näyttää pelottavan voitonriemuiselta. Hänen kamppailunsa miellyttää Veronikaa, miksi? Hän kuulee kuinka ohjaaja sanoo käskevällä äänellä: "No niin, nyt pois altaasta Aurelia, täytetään allas kirkkaammalla vedellä ja kokeillaan uudestaan", ja hän kyllä nousisi mielellään, mutta Veronika hänen edessään estää häntä. Veronika astuu altaaseen lempeänä ja kuninkaallisena, voitonriemu on sulanut hellyydeksi. Veronikalla on silmissään kammottavan tietävä ilme mutta suu on suipistunut lohdutukseen: shh, ei ole mitään hätää.

Lavan takaosaan, valkokankaalle, heijastetaan Marien ajatuksia, sekin on koe, Joachim haluaa nähdä mihin katsojien tarkkaavuus keskittyy, lukeeko kukaan Marien lauseita jos etualalla näyttelijä on hukkumaisillaan? Marie ajattelee monenmoisia, sekä valkokankaalla että Aureliassa nyt, kun Aurelia sukeltaa veden alle ja muuttuu Marieksi. Veronika syöksyy hänen mukanaan syvyyksiin ja tarttuu häneen kaksin käsin. Marie ajattelee miten vaikeaa sittenkin on uida, hänen olisi pitänyt arvata etteivät harjoitukset kaupunginuimalassa riitä. Aurelia nousee välillä pintaan, kuulee miten Joachim karjuu, mitä helvettiä, mitä nyt, et kai sinä ole vaarassa siellä, kai sinä nyt pääset pois sieltä omin voiminesi, osaathan sinä nyt uida?

Aluksi näyttää siltä kuin Veronika aikoisi auttaa Aureliaa, hän ojentaa kätensä ja Veronika tarttuu siihen kuin vetääkseen hänet kohti vastarantaa, puiston laidalle, altaan reunalle, portaille jotka johtavat näyttämölle. Mutta sitten Veronika tarttuukin toisella kädellään hänen päähänsä ja painaa hänet veden alle, hymyilee kaiken aikaa.

He ovat altaan pohjalla, Aurelia huitoo käsillään, liikkeet muuttuvat hidastetuiksi, levät kietoutuvat hänen käsivarsiinsa ja vesi painaa elämän verran.

Miten tyyni Veronika on, miten varma. Veronikan otteet ovat helliä, miltei kuin hän laittaisi Aureliaa nukkumaan. Hän vain painaa Aureliaa pohjaa vasten katseessaan vakuuttelua, tätähän sinä halusit, minä näytän sinulle millaista se on, sinähän olet kaiken aikaa halunnut tietää jotakin jyrkkää elämän ehdoista, jotakin mikä on täysin totta, ja totta on se, että jos ihmiskeuhkot eivät saa ilmaa, jos keuhkorakkulat eivät lähetä happea eteenpäin verenkierron mukana sydämeen ja sieltä kaikkialle elimistöön, aivoihin, mutta myös raajoihin jotka vielä väkisin pitävät kiinni elämästä rimpuilemalla ja räpiköimällä ja haromalla ja tallomalla joen mutapohjaa, jos on joku tai jokin, kuten takin vyö tai kaikkivoipa kaksonen, joka estää saamasta happea, ihminen yksinkertaisesti alkaa tehdä kuolemaa, hyvin nopeasti. Tunnetko jo, miten hellä syleily hukkuvan välinpitämättömyys on? Tunnetko miten Marie tuntee sen? Ei ole hätää, kiire on kaikonnut, on vain veden äänet.

Sinä alat jo samentua itseltäsi, et tunne enää rajojasi, oletko Marie vai oletko itsesi, oletko minä, olemmeko me sittenkin yksi ja sama? Miksi minä sinuttelen sinua jos olemme yksi ja sama, jos me kaikki kolme olemme yhtä?

Minun on hankala enää nähdä. Kiedon trenssini vyön uppotukissa olevaan oksantynkään, aivan kelpo rakastaja, viimeiseni, parempi kuin Günther, valmentajani. Virtaus riisuu minut takistani, takki jää liehumaan tukin liepeille kuin voitonlippu, mutta kun se löydetään, kukaan ei tiedä mitä se juhlii: elämän arvaamattomuutta, muutoksen mahdottomuutta, vaiko sittenkin uutta aikaa?

Tunnen ruumiini painottomuuden, leijun, leijun, leijun ja alan toistella sanoja, näyt ja sanat sekoittuvat toisiinsa, äiti pyysi aina istumaan suorassa kun luen, pikkutytöstä asti minua on käsketty pitämään kehoni linjassa, valmentajat ovat hioneet katseellaan ja käskyillään minut huippukuntoon, minusta olisi voinut tulla yhtä hyvä kuin Katrin Krabbesta, minä tiedän että hän tulee voittamaan vielä lisää, kaiken, hän on jo nyt ylivoimainen mutta minulla on yhtä hyvät ominaisuudet sanoo Günther, joka tulee joskus pukuhuoneeseen ja tunnustelee miten lihakseni ottavat vastaan harjoitteet jotka hän minulle suunnittelee. Günther käskee minut selinmakuulle, venyttää takareisilihaksiani, näin se on tapana tehdä, näin se on tehty kaikkina aikoina juoksuratojen reunoilla ja pukuhuoneissa: hän painautuu koko voimallaan ylös kohotettua jalkaani vasten joka venyy ääriasentoonsa. Hän on minun päälläni, jos joku tulisi nyt ovelle, tämä näyttäisi kieltämättä epäilyttävältä, mutta ei tässä ole kyse mistään sellaisesta, hän vain varmistaa että kehonhuolto pelaa. Sinun ruumiisi ei petä sinua, Marie, Günther sanoo. Sinun mielesi voi tehdä sinulle tepposet, minä kuulin äidiltäsi että olet alkanut viettää välitunteja kirjastossa, sinä et hyödy mitään filosofeista, et runoilijoista, me teemme sinusta tähden. Ja mikä on se läpyskä jota sinä kanniskelet mukanasi, ei sellaisia hullutuksia, meillä on kello, meillä on piikkarit. Meillä on vitamiinit jotka sinun tulee ottaa joka päivä niin kuin minä määrään. Jos teet niin kuin sanon, sinusta voi tulla suurin kaikista.

Günther on oikeassa. Minun ruumiini on pettämätön, paitsi jos itse päätän toisin. Güntherin vitamiinit ovat saaneet kuukautiseni loppumaan, tai ehkä kova harjoittelu. Seinä joka ensin kohoaa eteen ja jonka yli pääsee jos vain jatkaa juoksemista pelkäämättä ja epäröimättä, olen kokenut sen joskus kun olen juossut kahdeksan kilometriä tasaisen kovaa vauhtia, se on ihanaa. Suoraan seinään, seinän läpi. Näin.

Näenkö minä edessäni jotain, näenkö? Kas, näen, minä todella näen pienen tytön.

Tuossa hän on. Hän vilkuttaa tai viittilöi minulle niin kuin pyytäisi seuraamaan. Hänellä on kesämekko ja vain yksi kenkä jalassaan, miten hän on tänne joutunut, hänhän on kuolemanvaarassa! Eivät noin pienet osaa uida. Eivät noin pienet löydä reittiä länteen, saati itään. Pitääkö minun ruveta pelastamaan häntä kun itsekin olen hukkumaisillani?

Hän leijuu lähemmäs, hänen kesämekkonsa liehuu ylävartalon ympärillä kuin tulppaani. Hän hymyilee ja ojentaa kätensä. Minä haluan tarttua siihen, mitä muutakaan voisin tehdä?

– Tule, minä olen tullut sinua vastaan.

Miten lapsi kykenee hengittämään ja puhumaan täällä? Kaikkea ei voi selittää. Joskus on vain tartuttava pieneen käteen.

Minä tartun.

Kuka pelastaa kenet, sillä ei ole nyt väliä. Tyttö pyytää minua jättämään takkini, se kietoutuu uppotukin ympärille kuin takertuva rakastaja, me jatkamme matkaa, kykenemme yhdessä uimaan. Tyttö sanoo että tuntee tien sekä itään että länteen. Minä saan päättää mihin suuntaan me menemme. En emmi, en ollenkaan. Länteen. Länteen.

Niinpä me uimme keskemmälle, joen syvimpään kohtaan jossa virtaukset kuljettavat levää ja jonkun joskus toisaalla kadottamia esineitä.

Keskellä jokea on este, vedenalainen muuri. Enpä tiennytkään. Tähän minä olisin jäänyt.

Me ylitämme muurin sulavilla uimaliikkeillä, käsi kädessä, ja minuun tulee ajatus että tästä saisi kauniin valokuvan, jos vain vesi olisi kirkkaampaa. Tyttö kuin pelastajatulppaani. Mikään ei tunnu olevan hänelle mahdotonta.

Nyt me olemme jo lännessä, rataharjoitukset ja valmentajan katse ovat iäksi mennyttä. En ole enää ruumiissani, mutta silti ajatukseni elävät, kummallista, ajattelen kun pidän tyttöä kädestä ja me saavutamme joenpenkereen. Annan ajatuksen lipua kauemmas kuin eksyneen uimalelun.

Hetken aikaa näyttää siltä kuin pieni tyttö olisi kuka tahansa lapsi, hivenen eksyksissä, ei lainkaan varma siitä mihin tämä kaikki johtaa. Minä olen sittenkin hänen pelastajansa, minun on kannettava häntä, nostettava hänet joentörmälle.

Mutta ehkä eksyksissä olemisen tuntu on sekin osa suunnitelmaa. Minun tulee yhtä lailla suojella ja kaitsea tyttöä kuin tyttö suojelee ja kaitsee minua. Työnnän tytön edelläni kohti kivisen rantapenkereen reunaa.

Tyttö ojentaa minulle kätensä. Taas ylimaallinen voima, pikkulapsi ei mitenkään jaksaisi vetää aikuista naista rannalle vasemmalla kädellään.

Me astumme muutaman askeleen edemmäs pois rantakiveykseltä ja väännämme vettä vaatteistamme. Nyt on aika esitellä itsensä. Minä kyykistyn tytön tasolle.

– Minä olen Marie, sanon lempeimmällä äänelläni. Ehkä tyttö on kaukana kotoa.

– Mikä sinun nimesi on?

– Marie, tyttö vastaa ja hymyilee ujosti.

– Marie, minun nimeni siis.

– Marie, tyttö toistaa. – Marie Aurelia Veronika Frieda Annabella.

– Kylläpä sinulla on pitkä nimi. Miten sinä tänne olet eksynyt, mitä minun pitäisi sinulle tehdä?

Tyttö osoittaa sormellaan pensaiden suuntaan, niiden takana on taloja. Vasta nyt huomaan että meidän on mitä pikimmiten päästävä piiloon. Minne me menemme?

Tyttö tarttuu minua kädestä.

Me kävelemme käsi kädessä Görlitzerparkin vieritse kohti kivitalokortteleita, kohti katuja jotka pian kätkevät meidät. Minun tekee mieli uskoutua tytölle, ja minä kerron kaiken siitä miltä tuntui olla ruumiinsa vanki, olla yhä pystyvämpi, yhä nopeampi, yhä ohuempi sisältä, kerron Güntherin sekuntikellosta ja hänen hajustaan kun hän nojaa minuun pukuhuoneessa sen jälkeen kun olen käynyt suihkussa ja sanoo tekevänsä sen siksi että kaipaan venyttelyä, kerron ihanista tunneistani kirjastossa, kerron Rainer Maria Rilkestä ja Duinon elegioista ja ajatuksesta joka tuli minuun näiden säkeiden jälkeen: Etkö siis vieläkään tiedä? Sinkoa tyhjyys / harteiltas avaruuksiin; kenties tuntevat linnut / ilman väljentyneen lentäen hartaammin. On mahdollista olla pelkkää keveyttä, pelkkää nopeutta, pelkkää mieltä, pelkkää ilmaa. Se on mahdollista. On vain löydettävä tie oman lihansa läpi.

Aurelia nousee altaasta vettä valuvana lapsi sylissään. Hän sai kuin saikin pelastettua lapsen! He asettuvat valokeilaan kuin muotokuvan keskiöön, hän ja pieni tyttö, Veronika, paitsi että nyt Veronika haihtuu, Aurelia kompuroi altaasta ylös yksin, vääntäytyy kuiville, läähättää, yskii. Hänen nenästään valuu vettä ja nenän takana poskionteloissa pistelee tuhat nuppineulaa.

Joachim on juossut lavalle ja huitoo käsillään: poikki, poikki, lavastaja rientää auttamaan, myös Tekla ryntää Aurelian luokse, muut näyttelijät pälyilevät hämillään taempana. Tekla halaa yhä kakovaa Aureliaa, mitä ihmettä, mitä helvettiä tässä nyt tapahtui, meinasitko hukkua vai mitä, se näytti siltä ettet sinä näytellyt mutta näyttelitkö sittenkin, sinusta ei aina tiedä.

– Minä olin Marie, näittekö, minä olin Marie ja minä näin hänet joessa. Hän todella oli siellä, pienenä, alle kolmevuotiaana. Hän se oli.

– Kuka?

– Annabella. Se oli hän. Minun sisareni. Olen siitä varma.

## 31

Nyt minä kerron. Nyt, lopultakin, kerron sen mikä minun olisi pitänyt kertoa jo vuosikymmeniä sitten, sen mistä en olisi koskaan saanut lakata puhumasta, jotta olisit aina itse muistanut kaiken niin kuin se tapahtui.

Berliini rämisi ja kolisi, puhkui savua ja aamuisin usvaa, joka nousi helteen liejuksi lämmittämästä joesta.

Helle oli kuin tulikuuma kansi kaupungin yllä. Kaikkialla rakennettiin, mutta kahtiajaon aika ja jopa sodanaikaisten pommitusten jäljet olivat vielä nähtävillä. Muuri törrötti paikoillaan, vaikka ihmiset saivat taas kulkea vapaasti. Olimme matkalla vanhalla Volvollamme, jonka penkit muuttuivat kesäisin pahankatkuisiksi niin että piti hengittää suun kautta. Me möimme sen auton seuraavana vuonna.

Ensin laivalla Tukholmaan, sitten Ruotsin halki kohti Göteborgia, lautalla lahden yli Tanskaan ja taas autolla etelään. Olimme yötä Göteborgissa ja Hampurissa, mutta ajomatkat venyivät silti kahdeksantuntisiksi, niin että te kaksi pitkästyitte.

Lukemattomia voileipiä ja laivalta ostettuja karkkeja, jotka liiskautuivat auton penkkeihin ja teidän froteeshortseihinne. Helsingborg, Hampuri, autobahn etelään, kaakkoon. Muistan auringonlaskut, loputtoman tien, asteittaisen ränsistymisen kun lähestyimme entistä Saksojen rajaa. Kaikki oli muuttunut mutta kylät ja pikkukaupungit eivät olleet pysyneet mukana, saati tiet, rakennukset. Ihmiset asuivat nyt yhdessä ja samassa Saksassa, mutta heidät erotti yhä pukeutumisen perusteella toisistaan.

Saavuimme Berliiniin myöhään yöllä. Anke oli meitä vastassa. Halasimme pimeällä kadulla hivenen kömpelösti. Te olitte nukahtaneet tunteja sitten, pysyitte vain vaivoin jaloillanne kun herätimme teidät. Menneet vuodet, kaiken tapahtuneen paino, sai meidät kääntämään katseemme hämillisesti katukiviin. Anke avasi meille oven tuttaviensa tyhjillään olevaan asuntoon. Hän asui itse korttelin päässä. Kannoimme teidät suoraan sänkyyn. Vaihdoimme hetken kuulumisia keittiössä, karttelimme kipeitä aiheita, kukaan ei maininnut Thomasia, vaikka kaikki ajattelivat häntä. Anke sanoi että Regine asui nykyään Dresdenissä. Anke oli kyllä kertonut Reginelle että me olimme kaupungissa, mutta hän ei ollut varma oliko Regine tulossa kesällä lainkaan Berliiniin.

Aistin Theon jännittyvän heti kun Anke mainitsi Reginen. Regine oli tuntenut Thomasin kaikkein parhaiten. Tiesin että Theo haluaisi tavata Regineä ja puhua Thomasista jos Regine vain suostuisi.

Muistan nuo päivät yhtenä ja samana hohkaavan kuumana suppilona. Mehujäätä, kävelyä joen varressa, rakennustyömaita, vilvoittelua Länsi-Berliinin puolella KaDeWe-tavaratalon leluosastolla. Te halusitte matkamuistot, Annabella sai nallen, sinä pienen pupun.

Keinumista, kävelyä käsi kädessä, molemmin puolin yksi pieni käsi, kitinää, janoa, mehutetroja, rakkoja varpaissa, tunteja maauimalassa, riemunkiljahduksia, iltaisin punoittavat posket ja sikeä uni, johon tipahditte kuin tainnutettuina. Muistan miten valtasimme aina kadun koko leveydeltään, kaksi aikuista ja kaksi lasta.

Ne olivat onnellisia päiviä. Jokaisessa hetkessä niiden jälkeen, saunassa kesällä, talviaamuna muiden vielä nukkuessa, hiihtolenkillä keväisessä metsässä, tiskatessa eilisen astioita juhlien jäljiltä, on ollut häiveitä noista päivistä Berliinissä. Olen yrittänyt muistaa jokaisen sanan, jokaisen ilmeen, jokaisen aterian, jokaisen jäätelön ja kahvikupillisen, kattojen yllä pääskyset, nurmikko puistoissa jo karheana, teidän ruskettuneet säärenne ja naurunne joka kiiri lehmusten yläpuolelle pääskysten siipiin kun juoksitte toisianne karkuun. Taivas oli iltaisin jo syväsävyinen, painava lähestyvästä syksystä. En tunnistanut onneani, olin milloin janoinen, milloin pitkästynyt, milloin tuskastunut lomaan ja toimettomuuteen. Olin malttamaton, podin koti-ikävää. Olin hölmö. Kaikki, mikä oli arvokasta, oli minulla siinä, vielä hetken aikaa siinä. Tein suunnitelmia syksyksi, kirjasin aikomuksiani ylös mustakantiseen vihkoon josta sittemmin tuli pitkäksi aikaa henkeäni ylläpitävä esine, ahmin myöhemmin päivämääriä, huolettomia merkintöjä, hutaistuja lyijykynäpiirroksia teidän vielä palleroisista karkuun juoksevista hahmoistanne. "28.7. aamupäivä: mehua ja pullaa bäckereissa, ilmassa ukkosta, tytöt iloisia, ei riitaa." Aivan kuin nuo sanat olisivat sisältäneet salaisen koodin, luin niitä yhä uudestaan ja uudestaan, aivan kuin olisin voinut niiden avulla löytää tunnelin, jonka päässä Annabella odottaisi, urheana mutta nälkäisenä, polvessaan haava mutta muuten vahingoittumattomana, lettinauha kadoksissa.

Sen päivän aamuna Anke koputti oveemme ja sanoi että Regine oli soittanut ja kertonut että aikoi matkustaa loppukesäksi Italiaan. Jos Theo haluaisi tavata ja käydä läpi Thomasin papereita, hän voisi tulla tapaamaan Regineä Dresdeniin, mutta tapaamisella oli kiire: Regine aikoi lähteä matkaan jo seuraavana päivänä.

Theo katsoi minua kysyvänä. Entä jos hän vain kävisi Dresdenissä. Hän näytti anelevalta, ikään kuin olisi halunnut vedota minuun: kyllähän minä tiesin että tämä oli tärkeää. En tietenkään estänyt häntä lähtemästä, ja niin me muutimme suunnitelmia.

Muistan että olin koko aamupäivän ärtynyt. Tunti vaihtui toiseksi ja kinastelin teidän kanssanne sisällä. Asettelin voileipiä ja mehupulloja koriin, banaaneja, aurinkovoidetta. Kokonaisen kakun jonka olin leiponut edellisenä iltana teidän mentyänne nukkumaan vanhan keittiön ikivanhassa kaasu-uunissa. Muistan, miten laitoin suklaalevyn viileää mehupulloa vasten, jotta se ei sulaisi ennen eväiden syöntiä. Suklaan sulaminen tuntui suurimmalta mahdolliselta onnettomuudelta tuona päivänä.

Meidän oli ollut määrä mennä Tiergartenin puistoon, kävellä, löytää täydellinen puolivarjo suuren puun alta. En jaksanut ajatusta kuumasta metromatkasta yksin teidän kanssanne, ja niinpä jäimme Kreuzbergiin.

Kreuzbergin kaakkoisrajalla oli ennen idän ja lännen raja. Spreejoen sivu-uoma, kaupunginosan oma kanava, laskee kohti töyrästä, joka kaikessa vaatimattomuudessaan oli aikaisemmin kahden maailman raja. Ennen yhdistymistään Spreehen kanava haarautuu, toinen osa kääntyy jyrkästi koilliseen ja toinen jatkaa kaakkoon. Muuri kulki siinä kohtaa joenpenkereen mukaisesti etelästä koilliseen siten että vehmas ja katveinen puistoalue jäi lännen puolelle.

Olen käynyt tuossa puistossa myöhemmin kymmeniä ellen satoja kertoja. Me olemme käyneet siellä yhdessäkin. Silloin kun pääsit ylioppilaaksi, sinä kesänä. Minua jännitti viedä sinut sinne, olet niin itsepäisesti kieltäytynyt muistamasta. Ajattelin, että paikanpäällä saattaisit kuitenkin muistaa. Tarkkailin sinua kun kävelimme kanavaa pitkin. Pysähdyimme kahvilaan, tilasit apfelschorlen, joit matkan aikana pelkkää apfelschorlea ja minä katsoin sinua salaa järkyttyneenä: muistin itseni vuosien takaa, muistin täsmälleen tuon päivän janon, jonka sammutin apfelschorlella. Miten olin unohtanut niin tärkeän yksityiskohdan? Jos olin unohtanut sen, mitä muuta olin voinut unohtaa? Jotain vielä tärkeämpää? Jotain, mikä tarjoaisi vastauksen kaikkeen?

Katsoin sinua ja ajattelin miten sinusta olikaan tullut minun näköiseni. Jatkoimme matkaa, mutka lähestyi, muinainen idän ja lännen raja, tuuheapensainen puistikko, kohta jossa kanava yhtyy jokeen ja tekee jyrkän käännöksen.

Halusinko minä sinun muistavan? Siksikö minä olin ehdottanut matkaa Berliiniin, siksikö me olimme kävelleet koko matkan ajan samoja katuja, jopa käyneet sen talon edessä jossa olimme silloin asuneet? Halusin, tietenkin. En ole koskaan ymmärtänyt, miten sinun mielesi toimi niinä vuosina Annabellan jälkeen. Aluksi kieltäydyit uskomasta että hän on todella mennyt. Sitten kieltäydyit uskomasta että hän oli koskaan ollut muuta kuin sinun oma salaisuutesi. Kuka tietää, ehkä meidän olisi isäsi kanssa pitänyt pyrkiä samaan, sillä epäilyksettä se oli sinun pelastuksesi, sinähän selvisit meistä parhaiten.

Kävelimme siis kanavan vartta, käännyimme vasemmalle. Sinulla oli sellainen kartta joita myydään Checkpoint Charlien edustalla rihkamakojuissa, kartta joka näyttää entisen muurin sijainnin. Tutkit sitä kiinnostuneena. Odotin, odotin. Lähestyimme tuttua penkkiä, se oli edelleen paikoillaan. Katsoit vastarannalle, ihmettelit ääneen sitä miten lähellä rantaa talot olivat. Kuuntelin sinua sydän roihuten. Mikään sinussa ei viitannut siihen että olisit muistamassa. Et sanonut edes, että paikka oli jotenkin tuttu. Mitä sitten tapahtui? Istuimme penkille, jalkani tärisivät, katsoimme vastarannalle. Minulla oli hetkeni, se kesti sekunnin tai kaksi. Avasin jo suuni aloittaakseni, mutta mikä olisi voinut olla ensimmäinen sana niin isossa kertomuksessa? Tiedätkö... Et arvaakaan... Muistatko...

En löytänyt ensimmäistä sanaa. Sitten, melko pian, sinä kysyit jatkaisimmeko matkaa. Niin me teimme. Kävelimme eteenpäin, ylitimme sillan ja katselimme hetken vastarannalla olevassa puistossa sijaitsevaa vartiotornia. Sitten ylitimme joen ja menimme East Side Galleryyn ja olimme kuin ketkä tahansa turistit. Illalla söimme tryffelipastaa ja joimme punaviiniä. Tulimme hiukan humalaan, nauroimme. Söimme jälkiruuaksi taivaallista suklaakakkua. Sinun silmäsi välkehtivät kynttilänvalossa, sanoit että tunsit olosi rohkeaksi, mikään ei pelottanut sinua, ja minä katselin sinua ja ajattelin että ehkä sinä todella olit perinyt Annabellalta jotain, sinussa oli kahden sydämen paino ja kahden nuoren sielun kaukokaipuu.

Seuraavana vuonna menin Berliiniin yksin. Tein kaiken niin kuin yleensä. Yleensä istun tutulla penkillä, oli vuodenaika mikä hyvänsä, satoi vettä tai lunta, paistoi aurinko tai kuu. Annan koiranulkoiluttajien ohittaa minut. Jos koirat haluavat nuuskia minua, annan niiden tehdä sen. En katso ketään silmiin, en halua jakaa kaipuutani kenenkään kanssa. En näe häntä enkä kuule, mutta tunnen hänet lähelläni. Hän on yhä pieni tyttö. Hän istuu viereeni, ei sano mitään. Istun siinä niin kauan kuin voin tuntea hänen läsnäolonsa. Joskus joku ohikulkija kysyy voinko huonosti, tarvitsenko apua. Jos tuntematon avuntarjoaja on ystävällisen näköinen, olen vähällä kertoa kaiken. Miten vuosia sitten menetin tyttäreni tässä puistossa, toisen kahdesta, ja miten tuo nopea tapahtuma, ehkä viiden minuutin mittainen, jälkiselvittelyineen tunnin mittainen ja poliisiasemavierailuineen kolmen tai neljän tunnin mittainen, muutti kaiken, hajotti perheen, lopetti kokonaisen aikakauden. Mutta koskaan en ole kertonut kenellekään, olen vain sanonut: kiitos huolenpidosta, voin aivan hyvin, istun vain tässä hetken.

Sanoin aamulla ennen Theon lähtöä Dresdeniin, että minun on hankala vahtia teitä kahta. Muistan sanani täsmälleen: Tytöt juoksevat aina eri suuntiin. Minä en pysy yksin heidän perässään.

Nuo lauseet ovat vainonneet sekä minua että häntä.

Mutta ensin oli vain hellepäivä, varjossakin tukalaa. Meillä oli kaksi palloa, leija, nalle ja pupu mukanamme. Me söimme eväät viltin päällä. Kovakuorista leipää, makkaraa, rasvaista juustoa, mehua, suklaata, joka kaikesta varjelusta huolimatta oli ehtinyt sulaa, minulle kahvia. Sitten söimme kakkua. Ounastelin päänsärkyä, olin aavistuksen tuskastunut, jouduin väittelemään Annabellan kanssa siitä saisiko hän mennä rantaan.

Elämän dramaattisimmat tapahtumat ovat yleensä tapahtumahetkellään epädramaattisia. Siksi ihminen kuluttaa koko loppuelämänsä muistellen yksityiskohtia, kangaskenkää joka jäi jälkeen. Dramaattisten tapahtumien alla taivas ei mene pilveen, ukkonen ei jyrise. Linnut eivät vaikene ja herahda lentoon varoittavana parvena. On vain mehulasi joka ojennetaan, huolimattomat lauseet jotka lausutaan olan yli, lapsi joka saa tikun sormeensa pajukorista, toinen joka jankuttaa yhä uudelleen haluavansa mennä rantaan, toppuuttelevat sanat, odota hetki, kulta hoidetaan ensin tämä. On mehiläisen surinaa, etäällä innosta haukkuva koira, naurua, lehtipuiden havinaa ja hellepäivän raukeaa toimettomuutta. Suussa apfelschorlen maku, joka vielä on raikas mutta tulevina tuskastuttavan odotuksen päivinä muuttuu mädän omenan mauksi. On penkki jolle äiti ja toinen tyttäristä istuutuvat, kultapieni, anna kun äiti katsoo. On selkä joka käännetään hetkeksi. Kaiken kaikkiaan: on täydellinen, onnellinen kesäpäivä yksinkertaisine murheineen. On päivä kuin maalaus, josta pieni tyttö astuu ulos koskaan palaamatta.

Annabella oli riehakkaalla tuulella. Hän säntäili ja halusi koko ajan nähdä jotakin uutta, jotakin toista, toisaalla. Äiti, äiti? Äiti! Äiti! Hän jankutti, joi mehua ja söi puolikkaan voileivän. No niin, hän sanoi, mennäänkö jo rantaan. Äiti, äiti? Hänen pieni sormensa osoitteli ja hän esitti kysymyksiä joihin minulla ei ollut vastauksia. Sinä olit sinä päivänä rauhallisempi, istuit kiltisti viltillä, söit hyvällä halulla leipää, joit mehua, halusit suklaata ja toisen palan kakkua.

Annabella lallatteli, luritteli, riisui toisen kenkänsä, upotti varpaansa karhean nurmikon alla olevaan kuivaan multaan.

Äitii, äitii, äitii.

Äiti, entä jos minä etsin Aurelialle keltaisimman keltaisen? Suurimman ja keltaisimman, entä jos etsin sen?

Ja sitten tikku. Korin kahva oli vanha ja siitä irtosi tikku, se upposi sinun sormeesi ja uikahdit.

Kuinka kauan olin Annabellaan selin? Ehkä kaksi minuuttia?

Jälkeenpäin olen ajatellut kahden minuutin kestoa. Miten lyhyt hetki. Olen katsonut rannekellon sekuntiviisaria ja ajatellut, miten nopeasti kaksi minuuttia kuluu. Harvoin siinä ajassa ehtii tapahtua mitään elämää mullistavaa. Kaksi minuuttia? Esimerkiksi vessakäynti. Kaksi minuuttia. Metron odotus. Kaksi minuuttia. Hampaiden pesu. Kaksi minuuttia. Pienen tytön katoaminen ikiajoiksi.

Sain lopulta tikun pois sormestasi. Kun käänsin pääni sanoakseni Annabellalle että nyt voisimme mennä kaikki yhdessä rantaan, hän oli jo kadonnut.

# III
## 32

Kultaseni. Muuta Veronika ei sano. On ilta. Aurelia on kotona, eikä kukaan ole tulossa hänen seurakseen. Hän on yksin. Täysin yksin. Kaikki on muuttunut. Marie-harjoituksen jälkeen Veronika on ollut hiljaa. Silloin tällöin Aurelia näkee Veronikasta vilauksen, mutta tuntuu niin kuin kaikki mitä Veronika olisi halunnut Aurelialle näyttää ja sanoa olisi nyt tuotu esille. Veronika ilmaantuu hologrammin tai kangastuksen kaltaisena huoneen nurkkaan.

Mutta nyt Veronika sanoo kultaseni.

Sana leijailee hämärässä huoneessa, kiilaa kapeana kaistaleena Aurelian näkökenttään ja laajenee, kuin alkutekstit Almodóvarin elokuvassa.

Elämässä on niin kovin vähän lohtua ja vielä vähemmän lohduttajia. On lopulta vain harvoja, jotka ihminen päästää niin lähelle, että voi hetkeksi laskea taakkansa, paljastaa heikkoutensa, sanoa ettei juuri tänään oikein jaksaisi todellisuuden painoa. On niin kovin vähän niitä jotka silloin ottavat syliin, sanovat ei se mitään, odotellaan hetki, kyllä se siitä, sinä ihana, sinä rakas.

Nyt onneksi tuo yksi ja ainoa sana, jonka on kiistatta oltava lähtöisin Veronikasta.

Kultaseni.

Aurelia näkee Veronikan seisovan nurkassa. Veronika ymmärtää häntä päästä varpaisiin, tajuaa hänet kaikkinensa. Ja nyt Veronika tulee kevyin askelin hänen viereensä, istuu sohvalle.

Kyllähän Aurelia on jo oivaltanut näiden vierailujen luonteen. Kyllähän hän jo tietää että tämä on eräänlaista hulluutta. Veronikaa ei ole olemassa. Onhan hän tiennyt sen aina, aina niistä päivistä saakka kun he äidin kanssa vierailivat huivinaisen luona ja painavia asioita lausuttiin, asioita jotka eivät kuitenkaan saaneet häntä olemaan astumatta peilin eteen ja sanomasta apitsyy apitsyy, minä olen sinä, minä olen sinä. Ja silti mikään ei nyt lohduta Aureliaa enemmän kuin usko siihen että Veronika todella on täällä ja sanoo kultaseni, istuutuu hänen viereensä ja silittää häntä hiukan, tarttuu sitten hänen käteensä ja puristaa.

On vain hiukan pinnisteltävä, ja hän tuntee kevyen puristuksen. On vain hiukan kuviteltava. Vain hiukan. Juuri tämän verran: näin.

No niin. Veronika ei sano mitään, istuu vain tässä ja oletettavasti lohduttaa Aureliaa.

Aurelia pohtii, mitä muuta hän kykenee loihtimaan mieleensä jos vain hiukan kuvittelee.

Olisiko hänen mahdollista muistaa kaikki, täsmällisesti, jos hän pinnistelisi tarpeeksi?

Hänestä tuntuu ettei hän voi enää tehdä kovinkaan paljon. Kaikki on nyt muistettu, kaikki on kuviteltu. Silti itse tapahtuma, se kammottava mutta varmasti kaunis kesäpäivä vuosia sitten, on ja pysyy puhki palaneena alueena hänen mielessään, reikä joka on kaukaa katsottuna kirkas, mutta mitä lähemmäksi uskaltautuu, sitä ilmeisempää on, että reikä on mustien aukkojen kuningatar, kaiken ilon hänen elämästään imevä keskiö.

Veronika istuu hänen vieressään aivan hiljaa, ja Aurelia toivoo, ettei Veronika jätä häntä nyt yksin vaikkei enää sano mitään muuta kuin kultaseni.

Jospa Aurelia vain saisi kiinni ajatuksen kulmasta, edes yhden. Jonkin lauseen viimeisestä kirjaimesta. Jospa hän vain saisi kiinni edes vähäpätöisen muiston liepeestä, vaikkapa vain pienestä tuota päivää koskevasta yksityiskohdasta. Koko päivä avautuisi hänen eteensä kuin maisema, johon hän voisi astua. Tulisiko hän itsekin imaistuksi siihen kaukaa kirkkaalta näyttävään aukkoon joka lopulta olisi pelkkää katoamista, katoamista? Hän ei välittäisi vaikka tulisikin. Hän haluaisi edes yrittää. Hän haluaisi löytää jonkinlaisen reitin, niin että hänen tarvitsisi vain astella sisälle muistoonsa ja katsella ympärilleen, itkeä, nauraa ja lopulta kadota ikiajoiksi tai vaihtoehtoisesti parantua, toipua.

Mutta hän ei tiedä onko se mahdollista. He ovat kulkeneet näin pitkälle, ja hän on sepittänyt niin paljon. Veronika istuu hiljaa hänen vieressään, ei uhkaavana vaan lohdullisena.

On aivan hiljaista. Pelkkä yksi sana. Kultaseni.

Aurelia ei tiedä, riittääkö se.

## 33

Huutoa. Kysymyksiä jotka esitettiin kangertelevalla saksalla vastaantulijoille. Punainen kangaskenkä, punainen kangaskenkä.

Pyysin ensin ventovierasta naista vahtimaan sinua, ryntäsin sitten suin päin, huusin, huusin. Ei mitään. Nojauduin jokea reunustavan aidan yli, juoksin vauhkona aidanviertä edemmäs, kaiken aikaa veteen tähyillen. Ei mitään. Lopulta saavuin kohtaan jossa aita äkkiä loppui: jyrkkä kivivalli, harmaanruskea vesi. Vilkuilin tuuheisiin pensaisiin ja huusin hänen nimeään. Ajattelin, että hän oli sittenkin saattanut juosta puistoon jossa olimme aiemmin nähneet kulkukissoja. Juoksin takaisin sinun luoksesi, kiitin sinua vahtinutta naista ja kaappasin sinut syliini.

Huusin hätäisen kysymykseni kaikille vastaantulijoille. Kukaan ei ollut nähnyt kenenkään putoavan jokeen, ei kukaan. Kaupunki oli iso ja täynnä vaaroja, etenkin pienelle tytölle, mutta se oli yhtä kaikki kaupunki, jossa oli tuhansia piilopaikkoja, turvallisiakin, sellaisia joissa lapsi saattaisi levähtää, kömpiä sitten esille ja sopertaa jollekulle olevansa eksyksissä.

Tunnin etsintöjen jälkeen – puisto, läheiset kadut, kanavanvarsi – meidän oli lähdettävä poliisiasemalle.

Poliisit olivat asiallisia, myötätuntoisia. He kirjasivat ylös kaiken tarpeellisen ja esittivät vain asiaankuuluvia kysymyksiä. Kannoin rautahaarniskaa, sydämeni oli pumpattu verestä tyhjiin ja tilalle oli valutettu lyijyä. Silti jokin minussa lepatti, hauraana, välttämättömänä, elintärkeänä, kuin valkean silkkiliinan kulma tuulessa: kukaan ei ollut nähnyt hänen putoavan veteen.

En kykene muistamaan missä vaiheessa Theo saapui paikalle. Tuliko hän poliisiasemalle vai vasta asunnolle? Kuka hänelle soitti, minäkö vai poliisit vai Anke? Hän oli kalpea, pahoinvoivan näköinen.

Kerroin kaiken sekopäisenä, epäjohdonmukaisesti, lyhyin lausein. Tikku sormessa. Inttäminen. Polttava aurinko. Punainen kenkä. Veden samea hitaasti liukuva peili. Punainen kenkä. Punainen kenkä.

Poliisit ehdottivat katsettani vältellen, että etsinnät olisi syytä keskittää joenuomaan ja paikalle olisi lähetettävä sukeltajia. Joku heistä lisäsi: naaraaminen olisi syytä aloittaa välittömästi. Aloin uikuttaa. En voinut estää ääntä tulemasta, kuulin sen kuin olisin astunut itsestäni syrjään. Sinä puolestasi olit aivan hiljaa. Et itkenyt, purit etuhampailla alahuultasi, näytit siltä kuin olisit odottanut että joku olisi sanonut jotain mikä saisi sinut hymyilemään, mutta koska niin ei tapahtunut, pidit ilmeesi. Puristit minun käsivarttani istuessasi sylissäni kalpeana, silmät ymmyrkäisinä.

Tuli ilta. Kävelimme asunnollemme. Säpsähdimme jokaista kolahdusta. Ovella kävi ihmisiä, kuka tuomassa mitäkin, leipää, virvokkeita, paistettuja kanankoipia, vaniljavanukasta. Sana katoamisesta oli kiirinyt naapurustoon ja kaikki halusivat auttaa.

Joku naapurinrouvista sanoi lauseen joka ei sittemmin jättänyt minua rauhaan. Hän oli järkyttynyt eikä ajatellut olevansa tahditon: "Hassua, he ovat niin samannäköisiä, etten tajunnut heitä olevan kaksi. Jostain syystä näin koko viikon heitä vain yksitellen. Kun aluksi näin yhden keltaisessa mekossa ja käsi sinun kädessäsi ja kohta toisen vihreässä mekossa isänsä kanssa, luulin näkeväni saman tytön. Luulin että tyttö oikutteli, vaati saada vaihtaa vaatteet. Luulin että heitä oli kaiken aikaa vain yksi." Muistin oman ajatukseni raskausajalta. Toisinaan, etenkin öisin, sudenhetkinä, toivoin toisen sikiön katoavan. Muistin yhtäkkiä kirkkaan ja terävän toiveeni: kunpa toinen niistä katoaisi jäljettömiin.

Kun tuli sinun nukkumaanmenoaikasi, Anke saapui sinun seuraksesi ja me lähdimme Theon kanssa uudestaan ulos. Meidän oli pakko jatkaa Annabellan etsimistä, vaikka kaiken aikaa mielessäni takoi pelko: sinullekin voisi tapahtua jotain. Silti meidän oli mentävä. Me haravoimme jokaisen kadun, puiston, pensaan ja autonalusen, jokaisen katveen jossa hän olisi voinut olla. Me pysäytimme joka ikisen vastaantulijan ja selitimme asiamme, jätimme puhelinnumeroita kahviloihin ja baareihin. Aluksi liikuimme yhdessä, mutta sitten tajusimme että olisi järkevämpää jos erkanisimme toisistamme ja pystyisimme olemaan kahtaalla yhtä aikaa.

Theo valitsi joenuoman ja kanavanvarren sekä lähellä olevat kadut ja puistot. Olen ikuisesti kiitollinen siitä hänelle. En tiedä miten olisin voinut jatkaa hengittämistä jos olisin löytänyt Annabellan vedestä. Sukellusetsinnät oli yön ajaksi lopetettu, emmekä me tienneet, aikoiko poliisi jatkaa seuraavana päivänä.

Palasin asunnolle aamuyöllä varpaat verillä kävelemisestä, hullu toive mielessäni: jos he olisivatkin siellä, keittiössä, Theo olisi löytänyt Annabellan ja he söisivät voileipiä pöydän ääressä. Heidän sijaansa tapasin keltaisen sähkölampun alta Anken, hänen valvomisesta ja huolesta verestävät silmänsä. Anke sanoi että sinä olit herännyt kerran itkemään, mutta hän oli saanut lopulta sinut takaisin sänkyyn ja olit nukahtanut.

Menin sinun viereesi, kiedoin käteni sinun helteestä kuuman vartalosi ympärille. Hengitit kiivaasti, pieni pyöreä vatsasi kohoili. Näytit hiukan kärsivältä, se oli ja on yhä sinun uni-ilmeesi. Nukahdin lopulta, havahduin välillä tuskalliseen todellisuuteen, vaivuin taas levottomaan uneen.

Seuraavana aamuna Theo soitti poliisilaitokselta. Hän kertoi poliisien jatkavan etsintöjä. Hän oli itse etsinyt koko yön eikä aikonut luovuttaa. Minäkin lähdin haravoimaan katuja. Anke jäi sinun kanssasi taas kaksin. Palasin ennen puoltapäivää, itkin, toivoni alkoi ehtyä. Anke kertoi että olit lukinnut itsesi raivopäänä makuuhuoneeseen, ovessa oli vanha rauta-avain ja olit saanut väännettyä oven lukkoon. Olitte viettäneet kokonaisen tunnin niin että sinä olit huutanut ja karjunut oven toisella puolen ja hän oli yrittänyt suostutella sinua avaamaan oven. Lopulta hän oli hajottanut lukon vasaralla.

Theo ei palannut asunnolle koko päivänä. Hän etsi ja etsi ja etsi. Minä löydän hänet, hän sanoi yhä uudestaan, minä löydän, minä etsin niin kauan että löydän. Älä huolehdi, hän sanoi. Minä en aio luovuttaa.

Hän todella uskoi. Hän uskoi enemmän kuin minä, ja ehkä se oli eräällä tavalla meidän loppumme: hän ei kestänyt katsoa minua ja nähdä että minä olin jo menettänyt toivoni, enkä minä kestänyt katsoa häntä ja nähdä että hän yhä uskoi, järjenvastaisesti, perusteetta, mieltä vailla.

Vaikeinta oli kotiin lähteminen. Viidennen päivän iltana me päätimme, että minä matkustaisin sinun kanssasi Helsinkiin kaksin. Päätimme palata lentäen. Theo jäisi vielä Berliiniin, hän aikoi ajella lähiseuduilla, painattaa lentolehtisiä, hän sanoi jatkavansa etsimistä niin kauan että. Niin kauan. Niin kauan. Hän ei kyennyt lopettamaan lausetta. Kuinka kauan, kysyin kuiskaten. Niin kauan että löydän, hän sanoi, jyrkkänä, ehdottomana, hyväksymättä vastalauseita.

En muista mitään matkastamme lentokentälle, en mitään turvatarkastuksesta, en yhtään yksityiskohtaa. Menimmekö taksilla? Miten saimme tavarat kuljetettua? Söimmekö me kentällä jotain, kykenimmekö? Minun on täytynyt puristaa sinua sylissäni kaiken aikaa. Sydän sydäntä vasten, yksi sydän yhtä.

En halunnut mennä sinun kanssasi kaksin kotiin. Seija oli meitä vastassa kalpeana ja hiljaisena. Menimme hänen luokseen, joimme teetä, sinä nukuit sikeää unta sohvalle sijatussa vuoteessa ja minä kysyin kerta toisensa jälkeen, oliko puhelin varmasti seinässä ja luuri paikoillaan.

Viivyimme Seijan luona koko viikon, kunnes Theo palasi. Hän saapui yöllä, oli ajanut halki pohjoisen Euroopan nukkumatta. Ei mitään, kysyin, eikö mitään? Hän ei suostunut puistelemaan päätään. Me emme saa menettää uskoamme, hän intti. Meidän on pakko jatkaa. Minä lähden ensi viikolla takaisin. Minä en luovuta.

Seuraavana aamuna oli kohdattava väistämätön. Oli mentävä kotiin, avattava ulko-ovi, käveltävä kynnyksen yli. Oli astuttava teidän huoneeseenne, missä Annabellan sänky odotti kuuliaisena nukkujaansa, lelut leikkijäänsä.

Theo ei halunnut kohdata näkymää. Hän jäi eteiseen. Pidin sinua kädestä. Kyyristyin katseesi tasolle. Selitin alusta loppuun mitä oli tapahtunut. Kerroin kaiken kuiskaten.

Sinä nyökkäsit. Menit Annabellan sängyn viereen.

Annabella on täällä, sinä sanoit. Annabella on tässä.

Ei, hän ei ole täällä, sanoin. Hän ei ole täällä emmekä me tiedä missä hän on.

Tässä on Annabellan sänky, sinä sanoit. Hän on täällä.

Hän ei ole täällä.

Ei kun hän on täällä. Täällä.

Istuit sängylle.

Ei, hän ei ole, sanoin.

Siinä me olimme. Jankutimme näitä sanoja ties kuinka kauan. Istuin lattialla, sinä hänen sängyllään. Lopulta tulit syliini, silitit poskeani. Et itkenyt. Minulla on nälkä, sanoit. Minä haluan leipää. Hyvä on kulta, mennään syömään, minä sanoin, ja niin me teimme.

Vaadit saada voidella leipäviipaleen itse, ja kun olit tehnyt sen, mursit sen kauhukseni kahtia, asetit toisen puoliskon Annabellan paikalle.

Koko syksyn me odotimme tietoa. Olimme molemmat ottaneet sairauslomaa töistä. Theo oli myynyt osakkeita epäröimättä: hän käyttäisi kaiken rahan ja ajan Annabellan etsimiseen. Hän palasi Berliiniin elokuun lopulla ja syyskuussa ja vielä lokakuussakin. Hän suuntasi kaiken uutteruutensa ja tarmonsa vimmaiseen, päivä päivältä epätoivoisempaan hankkeeseen. Aina oli jokin paikka, baari, kirjakauppa tai ravintola jossa hän ei ollut vielä käynyt, jonka eteiseen hän ei ollut vielä kiinnittänyt julistetta yhteystietoineen ja valokuvineen.

Minä istuin sinun kanssasi illat kotona koska puhelin saattaisi soida. Lopulta tajusin että oli käytävä kaupassa ja leikkipuistossa. Oli käytävä pankissa, postissa, psykologin luona. Hankimme uudenlaisen puhelimen, sellaisen joka näyttäisi saapuneet puhelut. Hankimme puhelinvastaajan. Me odotimme ja odotimme. Lopulta odotus vaihtui musertavaksi hyväksynnäksi: me emme löytäisi Annabellaa elävänä. Tämän sanoi ensimmäisen kerran ääneen joku lähetystön virkamiehistä. Olimme vaatineet kokousta jossa olisi paikalla sekä poliisin että ulkoministeriön edustaja ja joku Saksasta. Kun olimme istuutuneet, yksi virkamiehistä, minua vanhempi nainen, pani kätensä kädelleni, sanoi hiljaa mutta vakaasti, etteivät tällaiset katoamiset koskaan päättyneet ihmisen elävänä löytymiseen, eivät näin pitkän ajan jälkeen. Voisi olla, ettei Annabellaa koskaan löydettäisi. Se olisi mahdollista. Siksi, virkailija sanoi rauhallisesti, olisi ehkä parasta pitää jonkinlainen muistotilaisuus. Se olisi viisasta ainakin sisaren kannalta. Voisimme laittaa arkkuun nallen tai nuken, vaatteita, leluja, jotain Annabellalle kuulunutta ja rakasta. Se olisi surutyön kannalta parasta. Se helpottaisi kipua, panisi odottelulle pisteen. Asia olisi tietenkin vielä vireillä, niin pitkään kuin haluaisimme.

Oli lokakuu. Me emme kyenneet aloittamaan hautajaisjärjestelyjä. Me vaelsimme kotona kuin haamut. Kannoin kaikki valokuva-albumit ullakolle, sillä en kestänyt katsoa Annabellan kuvia. Sinne kuvat jäivät. En kestänyt katsoa niitä seuraavana keväänäkään, enkä varsinkaan kesällä, vuosipäivän aikoihin. Syksyllä halusin jo nähdä ne, mutta yksin. Minun yksityinen seremoniani: toisinaan nousin portaat, kaivoin pahvilaatikoista albumit ja kääntelin sivuja, itkin, kunnes kuivuin kyynelistä ja palasin horjuvin askelin alas. Kun seuraavana keväänä kävimme vanhempieni luona Savossa, tajusin että hekin olivat tehneet samoin: kaikki lastenlasten valokuvat olivat poissa näkyvistä. Lipaston päällä oli maljakko täynnä valkoisia ruusuja. Tajusin, että vaikeneminen, tämä pimeä metsä minussa, oli heidän perintöään. Meistä kukaan ei osannut puhua. Me kaikki katsoimme ruusuja lipaston paljaalla pinnalla ja käänsimme sitten katseemme ikkunaan. Äiti kysyi haluaisimmeko jo päivällistä vai keittäisimmekö ensin kahvit, ja minä sanoin että kyllä kahvit voisi juoda.

Ensimmäisenä syksynä, lokakuussa, valokuvien pois viemisen aikoihin, kun Theo lähti taas Berliiniin ties kuinka monennen kerran, kun ei muutakaan osannut, minä vein sinut päiväkotiin, vaikka olin musertua pelosta että sinullekin tapahtuisi jotakin. Suljettuani päiväkodin oven kiersin rakennuksen viertä pihalle ja vaelsin pihaa kiertävän aidan vierustan koko pituudeltaan, hivelin sormillani tikkuisia, maalattuja lankkuja. Aidassa ei saisi olla yhtäkään kohtaa, ei ainuttakaan, josta sinä saattaisit päästä karkaamaan. Avasin ja suljin salpoja. Olisiko kolmevuotiaan mahdollista nousta varpailleen ja avata portti kenenkään huomaamatta? Olisiko kolmevuotiaan mahdollista juosta tielle, läheiselle joelle, metsään? Olisiko, olisiko. Nyyhkytin, rynkytin porttia. Tajusin ettei ollut mitään keinoa pitää sinua kaiken aikaa turvassa. Kotona voisit kaataa kattilallisen kiehuvaa vettä päällesi, pudota portaissa, kuristua lampunjohtoon meidän nukkuessamme. Voisit tukehtua kuivuneeseen makaroniin joka olisi unohtunut pöydän alle. Voisit syödä pesujauhetta. Ei ollut mitään keinoa varmistua, saada lupausta joltakulta, keneltä, siitä että sinä selviäisit. Lopulta uupumus voitti, menin kotiin. Olin niin väsynyt huolehtimaan ja toivomaan ja taas pelkäämään että minun oli saatava itkeä rauhassa, kaiken uhallakin. Sillä välin kun sinä söit kalapuikkoja ja laskit liukumäkeä, minä makasin peiton alla ja ulvoin. Iltapäivällä kokosin itseni, pesin kasvot kylmällä vedellä ja kuljin liekehtivien vaahterapuiden ali päiväkotiin hakemaan sinua. Me kävelimme käsi kädessä kotiin, ja sinä kerroit miten olit leikkinyt hiekkalaatikolla Sampon kanssa ja miten Anni oli pyytänyt sinut kotileikkiin ja ehdottanut isosiskon roolia. En minä ole isosisko, sinä sanoit, minä olen pikkusisko, äiti, olen pikkusisko. Olet, rakas, olet, minä sanoin ja tunsin aavesärkyä oikeassa kädessäni, siinä josta Annabella oli pitänyt kiinni. Tunsin myös hipaisun, aivan varmasti, kevyen kosketuksen, säpsähdin, käännyin katsomaan. Näin pelkän metsätien ja tajusin että vaahteranlehti oli pudotessaan osunut kämmensyrjääni.

Theo palasi kotiin tuskallisen vaiteliaana. Päivät kuluivat. Lopulta aloimme puhua. Joka ilta, kun olimme saaneet sinut nukkumaan, kävimme kohta kohdalta läpi katoamispäivän tapahtumat, katsoimme kartasta joka ikisen kadun ja kujan. Emme tienneet auttoiko vai pahensiko se oloamme, mutta meidän oli puhuttava itsemme ja toisemme uuvuksiin, sillä sanat tuntuivat ainoalta mahdolliselta tavalta päästä lähemmäs Annabellaa. Kudoimme häntä kieleen, lausuimme hänen nimeään, koska me molemmat tiesimme: kun puhe ehtyisi, meillä ei olisi enää mitään.

Jonakin sellaisena iltana meillä oli kamalin riitamme. En muista mistä se alkoi. Ehkä minä sanoin jotain. Sanoin, ettei tapahtunutta olisi voinut estää, vaikka minä kuinka ajatuksissani yhä uudelleen kääntyisin häntä kohti. En voinut pelastaa häntä mitenkään.

Silloin Theo parkaisi. Hän vaikeroi, haroi hiuksiaan, nousi sohvalta ja katsoi minua hurjistuneena ja sanoi kauheimman asian jonka saattoi sanoa:

– Mutta sinähän olisit voinut! Älä väitä ettei kaikki ole sinun syytäsi, kun me molemmat tiedämme, tiedämme että.

Muistan laittaneeni hädissäni kädet korvilleni, sillä en halunnut kuulla enempää.

– Älä sano sitä, älä, älä.

– Mitä älä sano, mitä sinä kiellät minua sanomasta?

– Sitä, tiedät.

– Sinä olit siellä, olit paikalla, minä en.

– Älä sano sitä.

– Sinun takiasi me olemme tässä, vaellamme tässä mustassa, syömme tätä mustaa, hengitämme tätä saatanan mustaa!

– Älä.

– Sinun takiasi. Sinä olit siellä, kuuletko. Sinä. Sinä olit viimeinen meistä joka hänet näki. Jostakin sen täytyy kertoa.

Hän tarrasi minuun kiinni, syytös oli yhtä lailla rukous.

– Sinun olisi pitänyt.

Hän ravisteli minua, ja muistan tuosta hetkestä turtumuksen, ulkopuolisuuden tunteen, välinpitämättömyyden. Huonetta valaisi oranssi joulutähti. Oli vaikea uskoa että aurinko koskaan enää nousisi, että selviäisimme kaikesta yhdessä, edes yön yli, edes huomiseen.

Päiväkausiin Theo ei katsonut minua silmiin. Ja lopulta, kun hän katsoi ja minä rohkenin katsoa takaisin, hänen silmänsä anelivat jotakin, anteeksiantoa, vapautusta kärsimyksestä, rauhaa, asuinsijaa armeliaammassa todellisuudessa, jossa lapset palaisivat vanhempiensa luokse ja ottaisivat heitä kädestä ja kysyisivät onko eläintarhassa myös manaatteja koska manaatit olivat heidän lempieläimiään.

Joulukuun alussa me lopulta pidimme pienen seremonian, kutsuimme lähimmät ihmiset, tilasimme poropiirakkaa ja kermakakun. Siunaus kappelissa pienen arkun äärellä, ja yksi laulu, lohduton ja neuvoton surusaatto. Kammottava näytelmä, joka ei tehnyt suruamme käsitettävämmäksi. Pidin sinua koko päivän ajan sylissäni. Vastasin jokaiseen kysymykseesi niin hyvin kuin osasin. Illalla ajattelin, että musertavuudesta huolimatta päivä oli ollut meille kaikille tarpeellinen. Samalla tajusin, ettei mikään rituaali saisi minua luopumaan järjenvastaisesta ajatuksesta: Entä jos? Entä jos?

Keväällä huomasin sinun leikkivän jokaisessa leikissäsi kahta eri roolia, omaasi ja Annabellan. Sinä jopa puhuttelit häntä, opastit, toruit.

Ota sinä tämä, ja tämä, ei älä, ei saa heittää Annabella, Annabella, ei, ei, ei saa lyödä kuuletko, no niin, nyt tehdään kakku.

Olimme kysyneet psykologilta mitä meidän tulisi tehdä. Pitäisikö meidän vain hankkiutua kaikista Annabellan tavaroista eroon? Meillä oli kaikkea kaksin kappalein. Kaksi sänkyä, kaksi pientä lipastoa joissa kummassakin täsmälleen sama määrä samanlaisia vaatteita, pitsisukkahousuja, mekkoja, lappuhaalareita. Lelujakin meillä oli tuplamäärä. Kaksi vauvanukkea, kaksi unipupua. Jopa kaksi leikkihellaa. Pitäisikö sinut ottaa mukaan tavaroiden pois siivoamiseen ja kuljettamiseen vai nimenomaan tehdä kaikki salassa, viedä sinut jonnekin leikkimään siksi aikaa kun kantaisimme lipaston ja toisen sängyistä autoon, veisimme vaatteet kierrätykseen? Psykologi ei antanut selkeää vastausta. He eivät koskaan anna. Kaiken kaikkiaan oli hyvä, että saisit sopeutua ajatukseen vähä vähältä, psykologi sanoi. Oli hyvä, että saisit puhua Annabellasta niin paljon kuin haluaisit, meidän ei pitäisi rajoittaa sinun leikkejäsi. Ja, psykologi sanoi, tietenkin olisi myös hyvä että hyväksyisit tosiasiat, että tajuaisit, ettei Annabella ole enää täällä, oli monta tapaa opastaa sinua hyväksymään se. Voisimme jokaisen leikin päätteeksi puhua asiasta. Voisimme viedä Annabellan tavarat yhdessä pois. Voisimme viedä ne sinun tietämättäsi ja käydä asian läpi sinun kanssasi.

Niin paljon päätöksiä. Ikään kuin jokainen päivä olisi kasvatuksellinen vedenjakaja, jokainen päivä jona annoimme sinun sepitellä Annabellaa läsnäolevaksi tuntui päätökseltä joka muokkaisi luonnettasi ja antaisi traumoillesi hahmon tästä eteenpäin. Ja jos taas kieltäisimme kaiken, tulisimme samalla istuttaneeksi sinuun aivan toisenlaiset traumat. Oli osattava tehdä oikein, emmekä me osanneet. Olimme oman surumme amputoimia. Sait jatkaa leikkejäsi kaksoshuoneessasi luvattoman pitkään. Lopulta, kuukausien jälkeen eräänä maaliskuun alun iltapäivänä, Seija tuli kylään ja näki huoneesi.

Nyt kerta kaikkiaan, Seija sanoi. Tämä ei voi jatkua. Vien Aurelian puistoon ja sillä välin te yksinkertaisesti siivoatte ylimääräiset tavarat pois.

Niin me teimme. Kun palasitte, seisoit pitkään huoneesi ovella täysin hiljaa. Katselit avaraa tilaa. Kävelit sänkysi luo, sitten kohtaan jossa Annabellan sänky oli ollut ja johon nyt olimme siirtäneet suuren nojatuolin. Sanoit ei. Sanoit ei toisen kerran.

Yritin sulkea sinut syliin ja pitää sinua aloillasi ja kertoa. Et kuunnellut, hoit vain eitä suostumatta hyväksymään selityksiä. Seija katseli meitä neuvottomana. Theo käänsi päänsä ikkunaan.

Seija tarjoutui jäämään seuraksemme, mutta me pyysimme häntä lähtemään. Olisi hyvä että saisimme puhua asiat rauhassa, että paikalla olisimme vain me kolme. Siten sinä ehkä ymmärtäisit sen että yksi oli pysyvästi poissa.

Penäämisesi jatkui ja jatkui. Olit pikemminkin päättäväinen kuin hädissäsi. Hoit vain: ei, ei, ei.

Lopulta ehdotin että menisimme katsomaan Annabellan hautaa. Emme olleet käyneet siellä yhdessä, ehkä siksi, että yhteinen haudalla käymisen rituaali tuntui kammottavalta, mehän tiesimme, ettei mitään ruumista ollut, pelkkä paikka, hautakivi, jossa enkelin kuva ja nimi. Olin käynyt haudalla kerran viikossa yksin, vaikka minulla oli kaiken aikaa ollut olo, ettei Annabellan muisto sijainnut hautausmaalla. Tiesin myös Theon käyneen siellä säännöllisesti. Nyt olin yhtäkkiä varma, että sinun olisi hyvä nähdä hauta uudelleen, että tarvitsisit jotakin konkreettista selvitäksesi.

Me ajoimme halki aurinkoisen iltapäivän, pysäköimme auton parkkipaikalle ja kävelimme säntillisen kapean soratien. Olin edellisellä viikolla tuonut haudalle narsissiruukun ja pohtinut, tuntuisiko hyvältä vai täysin sietämättömältä istuttaa multaan kevään koittaessa kukkia.

Kyykistyimme molemmat sinun tasollesi. Kerroin taas hyvin johdonmukaisesti kaiken. Kerroin viimeiset hetkemme Annabellan kanssa. Kuulin oman ääneni, se oli paljon rauhallisempi kuin tunsin itse olevani, ja ajattelin että vanhemmuus on paljolti näyttelemistä, uskottelemista että kaikki on hyvin vaikka olisi itse pelkkää hätää, epävarma siitä kannattaako jatkaa hengittämistä. Kun olin lopettanut, sinä istuit haudan päälle ja potkit narsisseja kumisaappaillasi. Olit vihainen, et surullinen. Kysyit, saisitko rakentaa Annabellan kanssa lumiukon. Kysyit, miksi hän voi olla yötä ulkona, mutta sinun on tultava kotiin. En osannut sanoa muuta kuin että niin ovat asiat elävien ja kuolleiden välillä. Mitä tarkoittaa olla kuollut, sinä kysyit, enkä minä osannut sanoa muuta kuin että se tarkoittaa sitä että on hiljaa.

– Sitten hän ei ole kuollut, sinä sanoit, yhtäkkiä ilahtuneena.

Ajattelin, että saisin muuttua pölyksi ja huuhtoutua itkuni voimasta olemattomiin vasta kun sinä olisit mennyt nukkumaan.

– Kultapieni, kuulin sanovani. – Kyllä hän on, niin meidän on ajateltava.

Kerroin taas miten me olimme pitäneet muistotilaisuuden. Kerroin miten me olimme syöneet poropiirakkaa ja kakkua jossa oli ollut kermavaahtoa, muistitko sitä, kerroin miten sinä olit ottanut lisääkin.

Ei, sinä huusit ja heittäydyit haudalle pitkäksesi. Huusit ettet halua lähteä, että haluat rakentaa hänen kanssaan lumiukon.

Jouduin nostamaan sinut rimpuilevana, räkää poskellasi.

Itkusi loppui autossa. Me ajoimme kotiin hämärtyvän kaupungin halki. Theo puristi rattia. Me menimme Shellille. Sinä sait valita suklaapatukan. Valitsit sinisen Royalin. Minä pelasin hedelmäpeliä viidellä markalla koska ajattelin että olisi hyvä tehdä jotakin tavallista, ja voitin kaksikymppiä. Sinä hihkuit suklaata suupielissäsi voitosta. Kysyit mitä rahalla saa. Sanoin että kaksi jäätelöannosta. Sinä nyökkäsit niin kuin olisit tiennyt, ja minä tajusin virheeni liian myöhään: kaksi. Halusit saman tien kaksi banana splitiä, eikä minulla ollut voimia kieltää. Itsehän minä olin sen sanonut: kaksi.

Sinä asetit toisen banana splitin viereesi, lusikoit tyytyväisenä omaasi.

Tajusin ettemme me osanneet ohjata ja kaitsea sinua tämän kaiken läpi.

Jäätelö vieressäsi suli. Isäsi kysyi saako hän syödä sen. Sinä kielsit häntä huudahtamalla lujaa: ET!

Me emme puhuneet enempää. Meillä ei ollut voimia sanoa enää sanaakaan.

## 34

Joachim istuu lavan reunalla, potkii kantapäillään lavan etuseinämää, näyttää vajonneen mietteisiinsä.

Joachim on pyytänyt Aureliaa jäämään muiden jälkeen, heillä on puhuttavaa. Aurelia tietää jo mitä Joachim aikoo kertoa.

Äsken, koko työryhmän ollessa vielä paikalla, he kävivät läpi loppukohtausta, uudestaan ja uudestaan. Päin muuria, muurin harjalle.

Näyttämön laidalle on tuotu 3,6 metriä korkea betonivalos, täsmälleen oikean korkuinen ja näköinenkin, reuna on pyöreä. Muuria on siirretty välillä keskelle näyttämöä, välillä näyttämön oikeaan, välillä vasempaan reunaan. Olisiko parempi että yleisö näkisi ensin muurin, hänet kiipeämässä hankalasti, henkensä kaupalla sen takaa, vai onko juokseminen olennainen osa paon viivaa? He ovat kokeilleet kaikkea. Välillä 3,6-metrinen betonivalos on viety pois ja tehty pelkkä ihmismuuri, välillä kaikki on toteutettu valoilla, välillä jopa silkkaan musiikkiin nojaten, yhteen piinaavaan nuottiin, jota näyttelijät laulavat, myös Aslak.

He ovat viime viikkojen aikana harjoitelleet tätä niin että Aurelia tietää jokaisen askelmerkkinsä, unissaankin.

Aurelia aistii mitä Joachim haluaa sanoa mutta kuulee silti kysyvänsä:

– Mennäänkö vielä kerran läpi kaikki mikä on tähän asti selvää?

Joachim puistelee hitaasti päätään. Elettä seuraavat hiljaiset sekunnit venyttävät Aurelian kärsivällisyyttä kuin kuminauhaa.

– Mitä sitten, Aurelia kysyy. – Mitä? Mitä?

Lopulta Joachim nostaa katseensa.

– Ei. Ei. Ei. Myönnetään se nyt. Lopultakin. Vapaus ja nämä muut suuret teemat...

Joachim puistelee päätään, hymyilee apeana:

– Ei helvetti, meidän on vain myönnettävä, ettemme me saa niitä näyttämölle. Meillä ei ole tapaa toteuttaa niitä.

Aurelia haluaa penätä vastaan. Hän ei suostu tähän alakuloon.

– Emme me voi suuria ajatuksia hylätäkään.

Joachim hieroo mietteliäänä leukaansa ja puistelee hitaasti päätään, edelleen hymyillen.

– Meillä on yksi helvetin iso kysymysmerkki keskellä lavaa, eikä oikein muuta.

Tämän sanottuaan Joachim äkkiä piristyy. Tappion myöntäminen näyttää virkistävän häntä kuin jäävesi. Joachim empii hetken ja katsoo eteensä.

– Tiedätkö, minä olen tämän prosessin aikana muistanut uusia asioita Friedasta. Sellaisia joita en tiennyt olevankaan. Muistan nyt esimerkiksi, että hän oli nokkava. Miten olen saattanut unohtaa sen? Se aivan tietynlainen ylpeys. Mutta ennen muuta olen muistanut hänen äänensä, täsmälleen.

Joachim hieroo silmiään. Friedan ääni, Aurelia ajattelee. Hänkin voi kuulla sen. Hän voi kuulla sen niin tarkasti että kykenee puhumaan samanlaisella äänellä, jos vain tahtoo.

– Ehkä se riittää, Joachim sanoo sitten. – Jos me teemme kaiken ääni edellä, annamme äänen viedä. Hylätään rakenne ja annetaan vain äänen johtaa. Sen on riitettävä.

Aurelian korvissa humisee. Joachim katsoo häntä, ja hän tajuaa, että Joachim on tosissaan. Sadat tunnit harjoittelua, koko työryhmän syksyn työ, tähänastiset käsikirjoitussivut, kaikki se materiaali ja ponnistelu, kaikki ne tunnit vuorosanojen kanssa, kaikki se hiki, kaikki ne kyyneleet. Roskaa. Käyttökelvotonta materiaalia. Piperrystä. Kyhäelmiä. VMP.

Joachim nousee huokaisten, väsyneenä mutta oivalluksensa puhdistamana, kävelee Aurelian luokse. Joachim halaa häntä, Aurelia tuntee valahtavansa. Hetken aikaa Joachim kannattelee hänen koko painoaan käsivarsiensa varassa, ja Aureliasta tuntuu että he ovat yhtä aikaa he ja jotkut aivan toiset. Kaksi muuta, kaksi, jotka tietävät, etteivät tule koskaan täysin pääsemään toisistaan eroon.

– Nähdään huomenna, Joachim sanoo. – Kerron työryhmälle uutiset ja jatkamme yhdessä, puhtaalta pöydältä niin kuin sanotaan.

Aurelia nyökkää, jokin hänessä päättää tehdä niin vaikkei hän aio nyökätä. Veronika? Onko Veronika tullut hänen viereensä, limittynyt häneen niin että Veronika on se, joka myöntyy?

Aurelia astelee näyttämön poikki. Herr H, hänen versionsa Herr H:sta, on jäänyt pyörimään taustakankaalle. Herr H katselee kuinka Aurelia lähtee, Herr H ei voi tehdä mitään, hän on kykenemätön puuttumaan asioihin.

Aurelia astuu alas näyttämöltä. Veronika seuraa häntä.

Aurelia kävelee teatterisalista kulisseihin, ovelle, ovesta ulos raikkaaseen päivään.

## 35

Kun yritän muistella sitä millainen sinä olit niinä vuosina kun varsinaiset virheet tehtiin, kun me epäonnistuimme Annabellan muiston vaalimisessa, niinä vuosina kun sinusta tuli sinä, huomaan että minun on vaikea muistaa. Miksi? Olinko niin omien tunteitteni vanki, etten nähnyt sinua?

Olin varma että myöntyisit muistamiselle, kun tätini kuoli sinä vuonna kun täytit kuusi ja matkustimme hänen hautajaisiinsa. Saattoväki oli osin sama kuin Annabellan muistotilaisuudessa, äitini, isäni, sisareni ja heidän lapsensa. Tarkkailin sinua hautajaisten aikana. Kun kävelimme arkun perässä haudoille, ajattelin että saattaisit muistaa. Kun söimme hirvipaistia ja kermakakkua, ajattelin että kysyisit. Kun lauloimme varjoisat veet, niin varjoisat veet, olin aivan varma että voisit muistaa. Nyt jos koskaan me puhuisimme, minä kertoisin kaiken taas, illalla, kun kysyisit, kun me kävisimme nukkumaan.

Mutta sinä et kysynyt. Enkä minä kertonut.

Äitini ja sisareni ottivat asian esiin myöhään illalla, kun istuimme vanhan keittiönpöytämme ääressä niin kuin ennen. He tiedustelivat yhtäkkiä, puhutko sinä koskaan Annabellasta. Puhuimmeko me hänestä ylipäänsä? Olivatko nämä hautajaiset nostaneet surun uudelleen pintaan vai oliko se pinnassa aina, varjona, mukana jokaisessa hetkessä. Muistan, että aloin vapista holtittomasti enkä saanut sanaa suustani. Äitini halasi minua ja sisareni sanoivat ettei meidän tarvitsisi keskustella asiasta jos se oli liian vaikeaa. Emme ole puhuneet Annabellasta sen jälkeen. Ikään kuin kykenemättömyyteni puhua tuolloin olisi ollut viesti heille, viesti joka levisi koko suvun tietoisuuteen: tästä asiasta tulee vaieta. Vahingossa luotua sääntöä rikottiin vain kerran, sinun ylioppilasjuhlissasi, kun sisareni Eija sanoi yhtäkkiä kesken kakun leikkaamisen: "Ajatella, jos te molemmat olisitte tänään täällä." Muistan häkeltyneen ilmeesi. Muistan ajatelleeni: kun me matkustamme kesällä Berliiniin, minä vien hänet sinne ja kerron.

Kun menit kouluun, tapasit Sannan, Neean ja Beatan, josta tuli paras kaverisi. Lakkasit puhumasta mielikuvitusystävästä. Hymyilit paljon, itkit vain vähän. Opit rakastamaan matematiikkaa ja liikuntaa ja syömään haarukalla ja veitsellä, kantamaan kotiavainta kaulassa. Joulukuvaelmassa esitit yhtä tietäjistä ja sanoit ettet ollut kovinkaan kateellinen Beatalle siitä että hän sai olla Maria.

Kävimme varmuuden vuoksi edelleen psykologin luona. Piirsit aurinkoja ja pilviä, piirsit hevosia ja tyttöjä joilla hymy ulottui korvasta korvaan. Kysyttäessä kerroit että elämä on hauskaa ja että koulussa parasta oli lasagne ja Beata ja matematiikka. Sanoit ettet pelännyt mitään paitsi jonkin verran hämähäkkejä.

Kun puhuimme terapeutin kanssa kahden, hänen arvionsa oli, että uusi elämänvaihe on ehkä auttanut sinua trauman käsittelyssä.

Tuli kevät, tuli mustarastaan laulu. Theo sai taas merkittävän apurahan ja otti vuoden virkavapaata jatkaakseen väitöskirjaprojektiaan. Hän luki ja kirjoitti jonkinlaisen vimmaisen velvollisuudentunnon ajamana. Ikään kuin hän olisi itseltäänkin salaa ajatellut, että kahlaamalla teorioitten läpi hän voisi löytää perimmäisen syyn kaikelle, surullekin. Iltaisin hän oli mietteliäs, aivan kuin olisi kaiken aikaa juuri keksimäisillään jotakin suurta, juuri keksimäisillään.

Hän sai väitöskirjansa esitarkastukseen seuraavana syksynä, ja keväällä 1998 hän väitteli. Hänen tutkimusaiheensa oli rohkea. Hän puhui huolitelluin lausein liberalismista rauhanprojektina historian lopun jälkeisessä maailmassa ja valotti käsityksiään ideologioiden kamppailun päättymisen jälkeiseisestä matalapaineesta. Tyhjiö, ideologinenkin, täyttyy aina, hän sanoi maltillisesti ja jatkoi: Se voi täyttyä myös puheella joka näyttää ideologialta. Sitten hän esitteli näkemyksiään retorisen valeideologisuuden vaaroista. Katselin häntä ja ajattelin, että hänen kasvonsa kantoivat yhä hänen valoisinta ilmettään, sitä johon olin rakastunut. Hän kykeni loihtimaan sen esiin jos halusi. Vastaväittäjä pani hänet lujille, mutta hän puolusti tutkimustaan tyynesti, ja väitöskirja hyväksyttiin kiittävin arvosanoin. Silti hänen kulmiensa välissä oli viikkokausia ryppy: koko tutkimuksen kysymyksenasettelu olisi pitänyt osata ajatella kumouksellisemmin, hän sanoi, vielä radikaalimmin mutta samaan aikaan laaja-alaisemmin.

Suru asui meidän jokaisessa päivässämme. Se sijaitsi pään pois kääntämisissä, tauoissa. Vaiteliaissa illoissa ja mykissä aamuissa. Me emme varsinaisesti lopettaneet puhumista Annabellasta, ja ainakaan me emme lakanneet muistamasta. Mutta meillä oli helpompaa jos häntä ei mainittu.

Se, että suru oli meille huone jossa vierailimme yksin, teki meistä toisillemme kohteliaita välin pitäjiä. Odotimme oikeaa hetkeä, voimaa riuhtaista itsemme irti kaikesta tutusta.

Ajattelin jokaisena kesänä puolinaisesti mansikoita pakastaessani että pian olisi hyvä kysyä sinulta mitä Annabellasta muistit, mitä hänestä nykyään ajattelit. Pian. Huomenna, ensi viikolla, ensi kuussa, vuosipäivänä heinäkuun kahdeskymmenesyhdeksäs. Pian, ei vielä tänään, ei nyt.

Pian. Pian. Pian minä kysyn. Pian minä kertaan kaikkein kipeimmät asiat sinun kanssasi. Niin olen ajatellut nyt jo miltei kaksi vuosikymmentä.

## 36

Kirkas marraskuun iltapäivä: halkeama talven kynnyksellä sateisten päivien jälkeen. Aurelia kävelee vailla suuntaa, päättää jäädä hetkeksi Kämpin terassille. Tilanne, tämä täydellinen epäonnistuminen, vaatii epäilemättä cocktailin. Hän tilaa margaritan. Suolareunus ilahduttaisi häntä ellei hän olisi valunut tyhjiin kaikista tunteista.

Kaikki on ohi. Kaikki on menetetty.

Huomenna on hänen syntymäpäivänsä, 9.11., ja hän on luvannut antaa vielä tänään Ilta-Sanomille haastattelun. Lehteä kiinnostaa eniten hänen sketsihahmonsa, jonka äänellä hänen on varmasti sanottava lause tai kaksi. Silti hän on suunnitellut uppiniskaisesti puhuvansa myös raja-aidoista.

No niin. Näytelmää ei ole. Historiaa ei ole. Tulevaisuutta ei ole. Ei ole enää muuta tointa kuin hengittäminen.

Lokki seisoo puistossa patsaan päälaella, ihmiset jatkavat kulkuaan kokouksiinsa, puliukko kaatuu kasseineen nurmikolle, ja Aurelia vain hengittää.

Lasitetun terassin ovesta astuu kaksi tuttua hahmoa. Aurelia huomaa ensin isän, ehkä siksi, että mies sairaalavaatteissa keskellä kaupunkia on varsin hätkähdyttävä näky. Veronika taluttaa isää majesteetillisena ja huikaisevan pitkänä: kuin patsas, fosforinhohtoinen.

Isä askeltaa epäröiden, niin kuin vain mies joka on maannut miltei kolme kuukautta sängyssä. Isä katselee ympärilleen uteliaan kauhistuneena kuin olisi syntynyt aivan äsken. He istuutuvat Aureliaa vastapäätä.

Veronika puhuu taas, aivan kuin ei olisi koskaan hiljennyt:

– Eikö ole hienoa! Hän on jalkeilla! Minä sanoin että hän pystyisi ja niin hän nousi! Jouduin suostuttelemaan pitkään, mutta lopulta sain hänet uskomaan että käveleminen vaatii vain hiukan luottamusta.

Isä hymyilee ällistyneenä, liikutuksen vallassa. Ja nyt isä puhuu. Isä ei enää tarvitse Veronikaa tulkikseen, ollaan niin lähellä rajaa. Hän osoittaa riemastuneena lokkia patsaan päälaella.

– Katsokaa, miten ilahduttavaa! Kuin asetelma. Minä olin unohtanut että täällä ulkona kaikki on näin tahattoman kaunista. Sinfoniallista vailla sinfonian jähmeyttä. Runollista vailla runouden muodollisia vaaranpaikkoja.

Aurelia halaa isää, isä kietoo käsivartensa Aurelian ympärille, syleilee häntä lujaa. Aurelia ei tohdi katsoa isää silmiin. Tietävätkö ihmiset lähdön hetkellä olevansa lähdössä, vai onko hyvästelijöiden piilotettava heiltä tahdikkaasti viimeisen kohtaamisen lopullisuus?

– No niin, rakkaat tyttäreni, minulle luvattiin calvadosta, joisin mieluusti yhden niin kuin meillä oli puhe. Sitten voimme rakentaa yhdessä sen minkä aioimme.

– Rakentaa? Aurelia kysyy hölmistyneenä.

Veronika puuttuu puheeseen.

– Isä ehdotti Torniin kiipeämistä, tai mille tahansa näköalapaikalle, mutta minulla on vielä radikaalimpi idea. Minusta meidän olisi syytä pinota kaikki isää koskettanut ja liikuttanut ja kaduttamaan jäänyt, koota kaikki se yhteen ja samaan kohtaan.

– Ja sitten? Aurelia kysyy epäröiden.

– Ja sitten me kiipeämme kaiken sen laelle ja tarkastelemme näkymää.

– Eräänlainen yhteenveto, isä sanoo. – Pidän ajatuksesta, vaikka aivan viime aikoina olen pohtinut ettei minun olisi pitänyt elää yhteenvetoa varten, kun minulla vielä oli todellisia hetkiä.

Aurelia myöntyy, vaikkei aivan tiedä mitä isä ja Veronika tarkoittavat. Ensin hän kuitenkin tilaa isälle calvadoksen.

Aurelia kertoo isälle näytelmästä. Aluksi hän uskoi jokaista Joachimin sanaa, mutta nyt sanat leijailevat tyhjinä Aurelian ympärillä ja teatterin portaisiin on hieroutunut harmaata pölyä joka on muurikulissista peräisin. Herr H puhuu videonauhalla yhä edelleen, mutta kukaan ei kuuntele, ihmiset ovat jo matkalla toisaalle. Työryhmällä on möhkäleitä, muuria, sementtipölyä ja valtava määrä piikkilankaa sekä kaikenlaista sälää, riitasointuja, puolittaisia oivalluksia, tyngiksi jääneitä keskusteluita ja muutama ylöskirjattu periaate jotka kaikki hyväksyivät. Heillä ei ole mitään mikä hengittäisi omillaan, ei mitään mikä kiitäisi pimeydessä, tähtien välisyydessä, alati laajenevassa kaikkeudessa, ei mitään suurenmoista eikä hengästyttävää, ei mitään ehtymättömän kaunista ja silti pelkkää.

Isä näyttää kuuntelevan Aurelian kuvausta tarkkaan.

– Tiedätkö, olen jo pitkään ajatellut että taiteilijana sinä pelkäät liikaa.

– Niin mitä, Aurelia kysyy.

– Korkeinta nuottia. Häpeilemättömintä korkeinta nuottia. Miksi pelätä sitä taideteoksessa kun elämä taatusti pitää huolen siitä että ihminen tulee lyödyksi maanrakoon kerta toisensa jälkeen? Mikä estää käymästä patetiaa päin, ylevää päin, juhlimasta niitä, juhlimasta puhdasta tunnetta, jotta tästä matelemisesta täällä olisi edes hetken ajaksi tiristettävissä esiin jonkinlainen merkitys?

Aurelia ajattelee Teklaa. Tekla sanoisi taas VMP. Tekla alkaisi puhua siitä miten elämänkaltaisuus, ajankulu, keskeneräisyys ja sattumanvaraisuus tulisi liittää osaksi itse teosta.

Isä näyttää siltä että haluaa vielä jatkaa.

– Muistatko sen kun kaksoistornit sortuivat? No, olit lapsi. Mutta minua tapahtuma järkytti syvästi. Ei niinkään iskun uhriluku, vaan teon symbolisuus ja retoriset jälkiseuraukset.

Isä naurahtaa.

– Kuvittele, minun vuosikausia hiomani ajatukset mitätöityivät yhdessä hetkessä. Todellisuus muutti suuntaa. Tajusin sen jollain tasolla heti, vaikka varsinaisesti oivalsin sen vasta myöhemmin, kun paatos yltyi. Se, mitä vuosikymmen aiemmin oli laskettu pakosalle, ei saanut jalostua ja kehittyä. Vapaus valjastettiin osaksi sotaretoriikkaa. Pahinta oli, että äkillinen muutos, jonka kauaskantoisuus paljastui vasta vuosien kuluessa, muistutti typerää Hollywood-elokuvaa jossa kaikki oli liian kohdallaan. Liian mahtipontista. Liian juhlallista. Liian ehdotonta. Ne miehet matkustajakoneissa olivat vakavuuden arkkitehteja. Ne omivat ylevän ja tosissaan olemisen, ikään kuin näyttivät teollaan kaikille: katsokaa, tämä on totta, ei tuo teidän hyörintänne. Ja sitten yksi Oidipus, joka halusi olla Leader of the Free World vaikkei sellaista ollut tarvittu hetkeen, viritti retoriikkansa samalle taajuudelle heidän kanssaan, oikeutti ylevällä vapauspuheella sotaretkensä. Eurooppa seurasi ennen pitkää perässä, ja tätä nykyä meillä on valtavasti paatoksen hyväksikäyttöä ja tyhjää mukaideologista argumentointia eikä tilaa keskustelulle. Historia ei loppunut vaan alkoi alusta banaalimpana kuin kukaan osasi kuvitella. No, tämä on vain yksi näkökulma, minun omani. Mutta usko kun sanon: Taiteilijoiden pitää anastaa juhlallisuus takaisin. Mene suin päin korkeinta säveltä kohti, Aurelia. Kohoa ja kohota, laula tai soita se. Jos sinä et sitä toteuta, joku rikollinen tai tyranni tekee sen kyllä.

Aurelia nyökkää, vaikka hänen pitäisi mainita, että koko projekti on oikeastaan jo hylätty. Että epäonnistuminen on jo myönnetty: näytelmää ei ole. Hän ei sano sitä ääneen. Isän on hyvä pitää uskonsa häneen.

Aurelian juoma on juotu, isä on saanut annoksensa, ja Veronika viittilöi jo puistoa kohti: heidän on syytä mennä, isän jäämistön pinoaminen saattaa viedä kauemmin kuin he osaavat aavistaakaan.

He kävelevät puistoon. Aurelia ajattelee, että kuka tahansa tuntisi sääliä ja kauhua jos katsoisi heitä nyt: valopatsaan kaltainen nainen, tämän rinnalla lihallinen muunnelma samasta teemasta ja heidän välissään vauhkon onnellisen näköinen mutta näivettynyt keski-ikäinen mies, jonka sairaalapyjamanhousut lepattavat tuulessa. Kuka tahansa säälisi heitä, katsoisi heitä inhoten ja kiittäisi onneaan että saa kulkea heidän ohitseen. Mutta kukaan ei kiinnitä heihin huomiota.

He menevät marraskuun karheuttamalle nurmikentälle ja ryhtyvät toimeen. On rakennettava hartaasti. Pohjalle sijoitetaan tämän miehen suurimmat pettymykset, niin yksityiset kuin yhteiskunnallisetkin. Kerros toisensa päälle, tiili tiilen, askelma toisen. Tämän miehen pahimmat virheet, tässä, jyrkkinä ja ehdottomina, seinänkaltaisina. Luonnoksiksi jääneet hankkeet, yritykset vangita teorioihin todellisuuden monimutkaisuus. He kipuavat ylemmäs sitä mukaa kuin rakennelma valmistuu. Ja kaiken päälle he levittävät pettymystä sekä alakuloa kuin märkää sementtiä.

Askelma askelmalta he nousevat rakennelman laelle.

Huipulta he löytävät suurimman surun, jota tämä mies ei osannut surra menettämättä otetta elämästä. Hän ei osannut elää ja muistaa, elää ja surra, elää enemmän kuin surra, kaikesta huolimatta. Isä taputtelee surukerroksen tiiviiksi. Aurelia yrittää lohduttaa isää: olit tarpeeksi hyvä, teit sen minkä osasit, eikä muuta voi pyytää. Silti isän muurin pintakerroksesta tulee läpäisemätön ja vankka.

Seinämä on korkea. Suorastaan vuori. Hämmästyttävän jylhä. Yksikään Kiipeilykeskuksen haaste ei vedä tälle vertoja. Heidän kivuttuaan hivenen vaivalloisesti seinämän päälle Veronika asettautuu isän vierelle ja tukee tätä, ettei isä vain putoaisi.

Isä hengähtää maiseman äärellä.

– Kappas, täältähän todella näkee aivan kaikkialle, kaikkialle menneeseen.

– Mitä minä sanoin, Veronika sanoo. – Kaunista ja kauheaa, eikö totta?

– Minun tekisi mieli itkeä mutten oikein tiedä, itkisinkö kaipuuta vai tätä kauneutta, isä sanoo.

Isä näyttää tähyävän jonnekin kauas. Aurelia tietää mitä isä yrittää katseellaan etsiä. Lopulta isän silmät näyttävät kyyneltyvän.

– No niin, tuolla minä olen. Näen sen nyt selvästi.

Isä osoittaa meren suuntaan ja jatkaa:

– Tuolla on vuosi 1992 ja se päivä, tuolla olette te, Berliinissä, ja tuolla minä, Dresdenissä, näen kaiken tästä oikein hyvin. Tuolla minä olen uppoutuneena omiin hankkeisiini, typeriin, toissijaisiin hankkeisiin. Katsokaa nyt minua. Ja nyt se tapahtuu, kaikkein kauhein, näen senkin. Mutta sitä minne sinä, Annabella, menet, sitä minä en sentään täältä näe. Mutta tuolla minä olen, enkä menettämisen hetkellä edes tiedä että menetän kaiken. No niin. Nyt se on jo tapahtunut. Nyt on jo ilta. Ja minä olen yhä toisaalla, yhä tuolla, näettekö?

Isä huokaa syvään, sulkee silmänsä. Veronika silittää isän selkää. Aurelia kurottaa kätensä ja asettaa sen isän käden päälle. Isä sanoo:

– Asia on niin, että minä todella kuvittelin, että jos vain pääsisin käsiksi Thomasin papereihin, hänen jälkeensä jättämiin päiväkirjoihin, löytäisin jotakin kestävää ja hienoa. Enkä minä tietenkään löytänyt mitään. Join kitkerää kahvia kuolleen ystäväni entisen tyttöystävän pöydän ääressä ja me puhuimme joutavuuksia, enimmäkseen toistemme ohi, emme katsoneet toisiamme silmiin, ja sitten minun oli aika lähteä, ja minä viivyttelin kaupungilla, koska halusin olla hetken yksin. Muistan juoneeni oluen, olin levoton, turhautunut, samaan aikaan kuin, samaan aikaan, samaan aikaan...

Veronika pyyhkii hellästi kyyneleet isän poskilta.

– Joko olet muuten pohtinut, mitä aiot sanoa minun muistopuheessani? isä kysyy. – Nyt jos koskaan sinun olisi syytä miettiä sitä. Voimme tehdä puheen yhdessä.

Isä vilkaisee merelle, meren taakse, sinne missä näki itsensä hetki sitten Dresdenissä. Sitten isä lausuu tasaisella, maltillisella äänellä:

– Hän, tämä mies jonka nimi oli Theo, miten mahtipontinen nimi miehelle, yritti pettymysten, menetysten ja epäonnistumisten jälkeen opetella sietämään elämän epätäydellisyyttä, ja jos hän, tämä mies, olisi saanut jatkaa yrittämistä pidempään, hän olisi oppinut. Hän näki että jotkut olivat uutterampia ja kärsivällisempiä kuin hän itse, jotkut sietivät turhautumista ja ihmiselämän vajavaisuutta ja puolittaisia kompromisseja, säröjä ja halkeamia paremmin kuin hän, ja hän katseli niitä ihmisiä ja ajatteli että kas, tuon on oltava onnea, tuollaisen ahkeruuden ja käytännöllisyyden. Niin: voit sanoa että minä olin mies joka oli juuri oppimaisillaan onnelliseksi. Siinä se. Siinä kaikki. Piste.

Aurelia ei osaa edes itkeä isän julman itseanalyysin äärellä.

– Sanotko sinä siis ettet koskaan ollut onnellinen?

Isä hymyilee hiukan kivulloisesti.

– "Juuri oppimaisillaan onnelliseksi". Ajallisuuden näkökulmasta se on lähes sama asia.

Isä tähyää yhä edelleen merelle, meren taakse.

Aurelian mieleen pulpahtaa ikivanha muisto, jotakin suloista, kokonaisvaltaista, jotakin mikä sisälsi sadepäivän olohuoneen ikkunan takana, sohvan, jäätelöä, keksejä, leikin joka jatkui ja jatkui.

– Mitä me leikimmekään aina silloin ennen? Mikä oli se leikki jonka päätteeksi sohvatyynyjä heiteltiin?

Isä hymyilee.

– Paras mahdollinen maailma. Se oli ihana leikki.

– Minä halusin leikkiä sitä siksi että siinä sai sotkea, sai laittaa kaiken uusiksi.

– Miten se menikään?

– Me vain keksimme kaiken tyhjästä, kaikkea sai tehdä, ainakin alussa, kuten läikyttää limsaa ja läntätä keksejä mattoon, ja heitellä toista tyynyillä, mutta samaan aikaan piti keksiä lakeja sille miten yhteinen elämä olisi miellyttävämpää, Aurelia muistelee. – Melko nopeasti ilmeni ettei sotkeminen kannattanut, tai muukaan anarkia.

– Mutta ei liikaa lakeja! Piti varoa keksimästä älyttömiä säädöksiä, pikkutarkkoja ja kohtuuttomia, mahdottomia noudattaa. Minulla taisi olla jokin valtio-opillinen taka-ajatus, isä naurahtaa.

– Ja me elimme onnellisina siinä maailmassa.

– Ja sinä olit sen maailman kuningatar, sinulla oli vessapaperirullista tehty kruunu.

– Ai oliko se monarkia?

– Ei vaan tasavalta jonka älyllisessä johdossa oli parhaat argumentit keksivä vessapaperikuningatar.

– Sitten kun me emme enää keksineet miten jatkaa, tuhosimme kaiken, heittelimme kruunua ympäriinsä ja ratsastimme suurilla sohvatyynyhevosillamme halki uuden maan.

He ovat pitkään hiljaa. Veronika silittää isän poskea.

– Isä, meillä jäi juttu kesken, Aurelia sanoo. – Sinun olisi pitänyt kertoa minulle vielä niin paljon. En tiedä miten osaan yksin. En tiedä uskallanko. En tiedä mihin kaikki johtaa. Tarvitsisin vielä sinun opastustasi.

Isä näyttää yhtäkkiä vakuuttuneelta ja varmalta. Isän ympärillä leijailee lopullisuuden tuntu.

– Älä pelkää korkeinta nuottia, siinä kaikki, isä sanoo.

Isä halaa Aureliaa vielä, samoin Veronikaa. He istuvat rakennelman huipulla hetken hiljaa.

Sitten Aurelia ja Veronika laskeutuvat alas maanpinnalle. Isä jää istumaan yksityiselle tasanteelleen: näköala on niin poikkeuksellisen huikaiseva.

Aurelia tuntee kyynelten valuvan poskiaan pitkin. Veronika sen sijaan hymyilee.

– Hei sitten, isä, Aurelia sanoo.

– Tervetuloa, isä, Veronika sanoo.

## 37

Me erosimme vasta kesällä 2001. Olit täyttämässä syksyllä kaksitoista. Me matkustimme isäsi muuton ajaksi Tukholmaan. Kävimme Gröna Lundissa ja Skansenilla, söimme paljon karkkia. Leijonien äärellä kerroin sinulle että edessä olisi avioero. Sanoit joo, katsoit leijonia, et minua. Hihkaisit kun urosleijona tuli esiin ja otti muutaman laiskan juoksuaskeleen.

Matkasta on valokuvia. Niissä sinä hymyilet kameralle, enkä minä jälkeenpäin kuvia katsellessani osaa nähdä silmissäsi huolta tai pelkoa tai pettymystä. Ehkä osasit jo silloin näytellä. Tiesit, että näytelmässä jossa lapsi saa hattaran ja niin monta kierrosta huvipuistossa kuin haluaa, on syytä hymyillä.

Tuli heinäkuu ja me harjoittelimme elämään kaksin. Theo oli matkoillaan koko kesän. Hän oli vienyt keittiön pöydän mukanaan, joten me söimme kaikki ateriamme ulkona, ravintoloissa tai puistoissa piknikviltin päällä, sateen sattuessa kotisohvalla. Istuimme sohvalla myös iltaisin, sinä toisessa ja minä toisessa päässä, ja jaoimme suklaalevyn. Meillä oli rattoisaa. Sait nukkua vieressäni, ja aamuisin me paistoimme valmispatonkeja ja croissantteja ja rouskutimme niitä vuoteessa, sinä luit sarjakuvia, minä sanomalehteä.

Syksyn alkaessa pääsimme Theon kanssa sopuun huoltajuudesta. Jäisit asumaan minun kanssani, mutta vierailisit hänen luonaan joka viikonloppu. Olit aluksi poissa yhden yön ja lopulta kaksi peräkkäin. Ainoastaan noina kaikuvanyksinäisinä ensimmäisinä viikonloppuina olin onneton. En halunnut olla se nainen joka menee yksin taidenäyttelyyn ja vilkuilee enemmän miehiä kuin maalauksia. Aloitin salaa väitöskirjan vain jotain tehdäkseni.

Kysyin sinulta silloin tällöin, miten teillä meni kaksin. Kaikki oli päällisin puolin hyvin: Olit kylläinen ja puhdas ja iloinen saapuessasi sunnuntai-iltana reppu selässä kotiin. Kerroit että olitte käyneet hampurilaisella ja elokuvissa, että sunnuntaiaamuna hän oli nukkunut pidempään kuin sinä, muttei se haitannut mitään, olit katsonut televisiosta piirrettyjä ja löytänyt kaapista kaakaojauhetta. Olit yrittänyt tehdä suklaata sekoittamalla sitä toiveikkaana margariiniin.

Tuli syyskuun 11. päivä. Menit seuraavaksi viikonlopuksi isällesi niin kuin oli sovittu, vaikka kuulin puhelimessa hänen äänestään että hän oli tolaltaan. En antanut epäilyjeni näkyä, suukotin sinua ja sanoin tulevani hakemaan sunnuntaina.

Lauantai-iltana soitit. Tavoistani poiketen olin ulkona, joimme Seijan kanssa viiniä ja olimme uppoutuneet keskusteluun. Kello oli jo yli kymmenen, ja hätäännyin. Kuulostit huolestuneelta. Kerroit empien että te ette olleet tehneet mitään, että isäsi ei ollut suostunut tekemään muuta kuin katsomaan televisiota. Uutisia. Kun yhdet uutiset päättyivät niin toiset alkoivat. Aina vain uudet uutiset joissa koneet törmäsivät torneihin. Välillä olitte katsoneet Simpsoneita, mutta sitten uutisten erikoislähetys oli taas alkanut ja te olitte katsoneet tornien sortumista nyt jo niin monta kertaa ettet oikein uskaltanut mennä nukkumaan.

Kysyin olitko saanut syödäksesi. Kerroit että olit kysynyt saatko ottaa isäsi lompakosta rahaa ja käydä McDonald'sissa, ja hän oli antanut luvan. Olit ostanut Happy Mealin ja isällesikin kerrosaterian, varmuuden vuoksi. Hän ei tosin ollut suostunut koskemaan annokseensa.

Kysyin, pelottiko sinua. Et vastannut. Mietit ehkä mitä sanoa. Tiesin ettet halunnut tuottaa isällesi mielipahaa. Tein päätöksen sinun puolestasi: "Kerro hänelle, että tulen pian."

Muistan ärtymyksen. Lähdin hakemaan sinua hänen luotaan raitiovaunulla, katselin nopeasti kaupungin ylle pudonnutta syyspimeää ikkunan takana. Muistin yhtäkkiä keskustelumme vuosien takaa, ensimmäiseltä kesältä.

Olin kysynyt Theolta maatessamme keskellä yötä iho ihossa kiinni, mitä hän pelkäsi eniten. Hän ei ollut suostunut vastaamaan ennen kuin oli kuullut, mikä oli minun suurin pelkoni.

Lapsen menettäminen, minä sanoin empimättä.

Eihän sinulla ole lasta, hän sanoi, nuori typerys.

Sitä, että saan lapsen ja menetän sen, tarkensin. Miten helposti sanoin tuon lauseen, täysin viattomana, tuntematta sen syvyyttä.

Hän puolestaan sanoi:

Pelkään eniten sitä, että muutun kliseeksi.

Kysyin, mikä hänen mielestään oli kliseen määritelmä. Eikö ollut niin, ettei ihminen koskaan voinut olla klisee, että klisee oli ihmisen tekemää teosta koskeva ongelma, romaania, elokuvaa, maalausta tai ajatusta. Sanoin, ettei voi synnyttää lasta ja sanoa sen tyypillisen vauvamaisuuden äärellä: mikä kliseinen vauva. Joten kysyin, mielestäni aivan aiheellisesti, eikö hänen pelkonsa ollut turha.

Keskustelussamme oli lempeä sävy, enkä osannut aavistaa että se määrittelisi meidät kaksi ikiajoiksi.

Hän tarkensi ajatustaan: hän pelkäsi ennen muuta sitä, että ajatus jostakin säihkyvästä alkuperäismaailmasta oli illuusio, alati ulottumattomissa, etteivät ihmiset koskaan tajunneet olevansa kopioita jostakin suuresta ja paremmasta ja että me kaikki vaeltaisimme ikiajat toistemme parissa tietämättä kopioluonnettamme itse.

Muistan lempeän kiistamme jatkuneen loputtomiin. Muistan penänneeni häneltä yhä edelleen: jos ajatus originellista on illuusio, me emme voi olla kopioita.

Hän: äh, sinä et tajua.

Ja minä: äh, sinä et tajua.

Rämpytin hänen ovikelloaan vihaisena. Sinä tulit avaamaan. Huoli kasvoillasi suli hymyksi. Olit pakannut reppusi valmiiksi. Pyysin sinua menemään alas jo etukäteen. Theo raapi pöllämystyneenä päätään ja sanoi että oli ollut monta päivää aivan sekaisin, yrittänyt käsittää tapahtuneen katsomalla uutisia yhä uudelleen.

– Tajuatko että kaikki, aivan kaikki on muuttunut. Tornien mukana romahti koko idea siitä, mitä minä olen kehitellyt. Kaikki pitää ajatella uusiksi.

Hän oli äimistynyt, aivan kuin olisi itse vain täpärästi pelastunut raunioista.

Sanoin hänelle sen minkä tiesin loukkaavan häntä eniten, vaikka syytökseni oli valhetta. Tiesinhän että hän oli aina ollut hyvä isä, usein niin paljon parempi vanhempi kuin minä. En kuitenkaan voinut ilkeydelleni mitään. Sanoin, että minulle sopisi hyvin jos hän aikoisi viettää koko loppuelämänsä uskottelemalla itselleen olevansa traaginen ihminen, jonkinlainen aikakauden alakulon kantakuva, mutta silloin veisin tyttäreni toisaalle kasvamaan. Jos hän aikoisi olla mukana elämässämme, hänen olisi todellakin koottava itsensä tai hänestä tulisi oma painajaisensa, viikonloppuisä joka ei muistanut ruokkia lastaan saati laittaa tätä nukkumaan siksi että maailma sai hänet toistuvasti pois tolaltaan, eikä edes maailma sinänsä vaan se, etteivät hänen käsityksensä maailmasta koskaan vastanneet todellisuutta.

Hän katsoi minua hetken aivan hiljaa, enkä kyennyt tulkitsemaan mitä hän ajatteli.

Sanoin vielä:

– Sinusta on tulossa klisee, sitähän sinä olet aina eniten pelännyt.

Hän katsoi minua vakavana.

– Jos ajattelet noin, niin hyvä, sittenhän me olemme tasoissa pelkoinemme.

Ällistyin. Emme koskaan olleet puhuneet asioista näin suoraan. Me olimme ihmisiä jotka eivät ladelleet ilkeyksiä päin naamaa. Olimme selän kääntäjiä, etääntyjiä.

– Ja sekös sinua riemastuttaa, sain sanottua.

Yllätyksekseni hän vajosi lattialle, painoi pään käsiinsä.

– Ei, se ei riemastuta minua tippaakaan, hän sanoi. – Se aiheuttaa minussa niin pohjatonta surua, etten ehkä koskaan kykene nousemaan tästä ja jatkamaan normaalia elämää.

Outoa kyllä, muistan ajatelleeni siinä, kynnyksellä, myös että rakastin häntä edelleen. Ajattelin että rakastin häntä, vaikken voinut ymmärtää häntä. Rakastin häntä ja vihasin, ehkä jopa samasta syystä: siksi etten ollut koskaan täysin käsittänyt häntä.

Käännähdin kannoillani, vilkaisin vielä taakseni.

– Nyt minä vien tyttäreni kotiin ja me laitamme ruokaa ja syömme ja menemme nukkumaan, kuulin sanovani.

Avasin oven rappukäytävään, näin sinun seisovan porrastasanteella. En tiedä olitko kuullut keskustelumme. En koskaan kysynyt.

– Tule, kulta, mennään kotiin, sanoin ja tartuin sinua kädestä.

Ajattelin tätä kaikkea eilen kun kävin katsomassa häntä. Vapisin, mutta olin päättänyt mennä. Ajattelin sinua kävelemässä saman matkan, ehkä sinä olet käynyt hänen luonaan joka päivä.

Sisään liukuovista, osastolle, huoneeseen joka minulle neuvottiin. Siellä hän makasi.

Vaikka hänen kasvonsa olivat tyhjät ja silmät ummessa, kykenin helposti näkemään hänessä kaikki ne piirteet joihin olin kerran rakastunut. Yhteinen aikamme aukesi hänessä yhdellä vilkaisulla.

Ajattelin, että ehkä minun olisikin pitänyt mennä hänen luokseen joka päivä, kertoa kaikki tämä hänelle.

Huomenna on sinun syntymäpäiväsi. Avasin äsken vuorotellen Instagramin, Twitterin ja Facebookin. Tarkistin jokaisesta sinun profiilisi. Instagramissa oli kuva Töölönlahdelta aamulenkiltäsi, mutta et ole julkaissut mitään teatteriin tai henkilökohtaiseen elämääsi viittaavaa.

Kirjoitin nimesi hakukoneeseen. En yleensä tee sitä, koska en halua tietää millä sanoilla tylsistyneet naiset haukkuvat sinun vartaloasi keskustelupalstoilla. Nyt minun oli pakko.

Ensimmäiseksi katseeni osui Helsingin Sanomien pieneen uutiseen jonka olin jostain syystä ohittanut: "Kansallisteatterin suurnäytelmän ensi-ilta siirtyy". Uutinen oli toissapäivältä. Miten olen voinut olla huomaamatta sitä? Ensi-illan lykkäämisen syytä ei mainita. Sinä tiedät syyn, samoin näytelmän ohjaaja. Tietääkö Sara syyn, tai Kaisa? Tiesikö Kaisa tämän jo eilen kun soitin hänelle, mutta ei vain sanonut siitä?

Olen nyt kertonut kaiken minkä voin. Et edelleenkään vastaa puheluihini. En tiedä mitä ajatella. Kuulenko sinusta enää koskaan?

Eräällä tavalla vanhemmuudessa voi vain epäonnistua. Ei ole mahdollista saatella lastaan aikuisuuteen ehjänä ja rikkomattomana, puhtaana ja kolhiintumattomana. Kysymys kuuluukin: Voiko rakastamalla pelastaa sen, minkä osaamattomuuden ja ajattelemattomuuden ja omien kipujensa vuoksi pilaa?

Mietin usein, rakastanko teitä eri tavalla, Annabellaa ja sinua. Näinä vuosina olen oppinut sinusta niin paljon. En silloin vielä tuntenut sitä ihmistä joka sinusta oli tulossa, enkä siis osannut sitä rakastaa. Tämän vuoksi ajattelin pitkään, että rakastan Annabellaa yhä lapsena ja kaipaan pelkästään lasta jonka kadotin. Kun vuodet kuluivat ja sinä kasvoit, aloin kuitenkin leikitellä kysymyksellä, tunnistaisinko Annabellan jos näkisin hänet kadulla. Kaksoset ovat tietenkin samannäköisiä, mutta jos he olisivat kasvaneet erossa toisistaan, olisiko mahdollista, että heistä olisi tullut täysin erilaisia ja myös erinäköisiä?

Huomaan yhä miltei päivittäin etsiväni häntä katseellani väkijoukosta. Hän saattaa olla punatukkainen. Hän saattaa olla vaaleatukkainen, hänellä saattaa olla pienet letit, hän saattaa käyttää niqabia, hän saattaa olla nuori äiti tai lyhyttukkainen poikatyttö jolla on lävistyksiä kasvoissaan. Hän saattaa olla kuka tahansa, millainen tahansa. Voisin kuluttaa loppuelämäni matkustamalla ja etsimällä häntä. Ehkä olen valmistautunut rakastamaan jokaista tuntematonta jonka kohtaan. Katson jokaista vastaantulijaa silmiin, etsin tuttuja piirteitä ja talletan vieraita muistiin. Kaiken varalta. Hänen lukuisten olomuotojensa varalta. Naisena, poikana, miehenä, vanhuksena – kuka tietää. Olen yrittänyt keksiä oikeaa sanaa tälle tunteelleni, joka on eräänlaista surun muovaamaa hellyyttä todellisuutta kohtaan. Maailman äiditsijä, se on oikea määritelmä. Äiditsen kaikkea, jotta missä ikinä hän onkin ja kenen kanssa, äidinrakkauteni ylettyy häneen.

Voin sanoa enää tämän: Anna anteeksi, Aurelia, etten osannut. Voin luvata opetella rakastamaan sinua kaikessa erillisyydessäsi, itseeni palautumattomana, yhtä tuntemattomana kuin Annabella tätä nykyä on minulle. Voin luvata yrittää. Anna anteeksi.

## 38

Miten helppoa. Painallus ja toinen, Aurelia avaa sivuston kännykän nettiselaimella siemaillessaan työmatkalla ostamaansa aamukahvia ja kirjoittaa hakukenttään Berliini. Pelkkä hetken mielijohde, hän vain katsoo hinnat. No niin. Berliini, Tegel. Liput eivät ole halpoja mutta hänellä on tilillään rahaa. Ja samassa hän on jo tehnyt ostoksen.

Nyt se on päätetty. Jokin päätti hänen puolestaan, ehkä Veronika. Hän ei mene teatterille. Hän kerta kaikkiaan vain jättää saapumatta. Joachim odottaa häntä, samoin muu työryhmä, mutta hän ei ilmaannu paikalle. Tekla laittaa hänelle viestin aivan varmasti, mutta hän ei vastaa, aivan niin kuin ei vastaa äidillekään.

Hän ei ajattele mitä aikoo tehdä Berliinissä. Hän ei ajattele millainen ratkaisu tämä on, jonkinlainen sovitusko, ja jos, niin kenen kanssa? Kohtalon? Onko olemassa vaihtoehtoinen todellisuus jossa Aurelia on se joka katosi?

Täydellinen loppu, liukeneminen maisemaan.

Se jos mikä olisi puhdistus. Historia tulisi päätökseensä. Kaikki saisi lopullisen merkityksen. Oli kaksi tyttöä jotka leikkivät länttä ja itää, oli muuri, raja joka jakoi maailman todelliseen ja mahdolliseen, oli kesäpäivä joka muutti kaiken ja nyt on aivan toinen aika, aivan toinen hetki jolloin historian on mahdollista saavuttaa huipennuksensa, tämän yhden tarinan on mahdollista päättyä.

Bussissa matkalla lentokentälle Aurelian olo on hyvin rauhallinen. Hän ei ole yksin. Hän tuntee Veronikan läsnäolon. Myös ne muut, kaikki ne joista näytelmä ei sittenkään kerro, kaikki ne nimet jotka jäivät leijumaan ilmaan käyttökelvottomina, ovat hänen mukanaan. Hahmoparat joille ei ole sijaa fiktiossa eikä todellisuudessa.

Lentokentällä Aurelia on eleissään varma, niin kuin olisi yksi heistä jotka lähtevät järkevälle työmatkalle kokousmuistioineen ja tapaamisaikatauluineen ja solmioineen ja jakkupukuineen. Hänellä ei ole työmatkaajan rekvisiittaa. Hänellä on farkut ja harmaa neule, punertavanruskeat nahkasaappaat ja kulunut lyhyt nahkatakki, josta hän ei luovu vaikka se on jo menossa pois muodista. Hänellä on Fjällrävenin reppu johon hän pakkasi aamulla vaatteita vaikkei vielä tiennyt kotoa lähtiessään aikovansa matkustaa.

No niin. Läpi turvatarkastuksen, ei, Aurelialla ei ole nesteitä laukussaan eikä elektronisia laitteita, mutta sen sijaan hänessä on limiytyneenä viisi hahmoa kuin luonnosta, pikaisesti lyijykynällä piirrettyä. Hän riisuu kenkänsä ja hänet läpivalaistaan. Hänen tekisi mieli kysyä, näkevätkö turvatarkastajat vain yhden elämän.

Veronikaa ei kukaan tai mikään voi havaita, eivät edes räjähdejäämiä etsivät laitteet. Veronika voi ylittää valtioiden rajat miten tahtoo, aivan niin kuin onnistuu ylittämään ne lukuisat eiliset jotka heidän välillään ovat.

Turvatarkastuksen jälkeen Aurelia vilkaisee vessassa kokovartalopeiliin, ja siinä Veronika taas on, hänen takanaan.

Kaikki on vaivatonta ja jollain tapaa vääjäämätöntä. Olisiko Aurelia voinut tehdä tämän heti, kun hänen hahmojensa tarinat alkoivat valjeta hänelle? Ei, hänen tuli odottaa siihen saakka kun Joachim sanoi että tarinat hylätään, että Dieterille, Sebastianille, Marielle ja muille ei ole sijaa näytelmässä. Hänen piti laajentaa hahmojensa tarinoita sisältäpäin niin kuin piirustuksenopettaja hänelle joskus sanoi: älä piirrä ääriviivoja heti, ihmisen, hevosen, koiran tai lampaan, vaan luonnostele keskeltä kohti reunoja. Samalla tavoin Aurelia on rakentanut nämä tarinat mielessään, hän ei ole aloittanut luonnehdinnoista jotka määrittävät nämä ihmiset, vaan hän on kulkenut sivuseikkojen kautta kohti kokonaista kertomusta.

Kone nousee ilmaan, kukaan ei istu Aurelian vieressä paitsi Veronika ja muut. Hän tilaa kahvin ja sämpylän. Kuinka kummallista, täydellisen romahduksen jälkeenkin, kun kaikki on menetetty, voi vain istua aloillaan ja sanoa maitoa kiitos, ei sokeria.

Hän ehkä nukahtaa hetkeksi, näkee unia joissa on lapsi. Hän näkee unta itsestään ja Annabellasta. Annabella on lapsi joka hyppelee ja lallattelee ja kiukuttelee ja saa nirhauman polveensa kaatuessaan katukiveykseen. On helle, on kaupunki, on omenamehua laukussa ja kaasu-uunissa paistettu kakku. Ja kaikki on itsestään selvää: että he ovat aina kaksi, kaksi samanlaista, niin samanlaista että jos joku näkee vain toisen heistä ja sitten toisen, voi luulla nähneensä saman tytön. He tekevät kaiken tasatahtiin, palaavat syksyllä päiväkotiin ja aloittavat askartelukerhossa, saavat pienet reput, piirtävät ja maalaavat kaksi aurinkoa, kaksi lumiukkoa, kaksi prinsessaa. Sillä eiväthän he voi erkaantua toisistaan. Ei voi olla niin että toinen jää ja toinen jatkaa, kukaan ei ajattele sitä, kukaan ei pidä sitä mahdollisena.

Kun Aurelia herää, kone on jo aloittanut kaartamisensa kohti kenttää. Rämisevä mutta silti ilmavirran yläpuolella pysyvä vääjäämätön liito, ja lopulta tärähdys, jarrutus joka vasta paljastaa äskeisen vauhdin.

Ja nyt Aurelia jo kävelee Berliinin maaperällä, ensin terminaalissa ja sitten ulos ovista viileään ilmaan.

Hän viittilöi itselleen taksin. Hänellä ei ole aavistustakaan missä hän viettää yönsä. Hän ei ole ajatellut nukkumista, ei syömistä, ei elämää.

Hän on ajatellut vain Annabellaa ja itseään, hahmojaan.

He viettivät joskus pari viikkoa täällä Niklaksen kanssa, Sarakin tuli toiseksi viikoksi ja heillä oli hyvä, oli viiniä ja ruokaa ja käyskentelyä mutta niiden lisäksi selittämätön ahdistus jonka Aurelia luuli silloin liittyvän siihen että hän oli ihminen joka ei kestänyt läheisyyttä.

Aurelia kirjautuu pieneen hotelliin. Hän käy huoneessa vain istumassa hetken sängyllä, rypistämässä taiten pedatut lakanat, ja lähtee sitten ulos.

Minne mennä? Ensimmäiseksi, vailla erityistä suunnitelmaa Aurelia kulkee Sebastianin reittejä. Nyt Aurelia voi myöntää ettei onnistunut Sebastianin elämän loihtimisessa. Tämän ääni on jäänyt kuulumattomiin, Aurelia on joko sortunut liioitteluun tai sekoittanut äänen toisiin, Joachimin tai Niklaksen tai isän sellaisena kuin hän on kuvitellut isän olleen poikana.

Joka tapauksessa täällä, näillä main, Treptowin takana, Sebastianin päivät: Kuulaat ja vaaleat. Harsonohuet. Sebastian oli kaunis ja täysin keskeneräinen, niin kuin viisitoistavuotiaat aina, rehvakas ja ujo. Niin kokematon että poimi ohi kulkiessaan joltakulta tuntemattomalta ilmeen ja teki siitä omansa. Kenties Sebastian elää täällä yhä, hän saattaa olla joku vastaan tulevista keski-ikäisistä perheenisistä, Aurelia ajattelee kävellessään Wildenbruchstrassea ja etsiessään kahvilaa jossa juoda jotain kuumaa; marraskuun alun Berliini on viimainen ja armoton.

Aurelia jatkaa matkaansa kävellen. Hän kulkee Treptowin halki kohti Spreetä, kääntyy luoteeseen ja jatkaa joen suuntaisesti. Tihuuttaa vettä, viima räiskii talven tylppyyttä hänen kasvoilleen. Tämän loppusyksyn kaupunki on kovin kaukana Berliinistä sinä kuumana kesäpäivänä, mutta silti Aurelia ajattelee koko ajan harppia jonka piikkipää sijaitsee tietyssä puistossa ja kynäpää piirtää hyvin täsmällisen ympyrän. Hän huomaa että jokaisen hahmon, heidät kaikki, voi löytää harpin ympyrän kantamalta, lukuun ottamatta tietenkin Friedaa. On vain kuljettava ympyrän kehää pitkin, keskipiste on ja pysyy puistossa jonne Aurelia menee kyllä, mutta aivan viimeiseksi. Keskipiste on surun ydin, aukko josta hän putoaa, putoaa, putoaa suoraan siihen päivään joka oli kirkas ja liian kuuma.

Nyt luoteeseen, niihin kortteleihin joissa Marie asui ja eli päivänsä. Marie joka kietoi huolimattomasti trenssitakkinsa vyön ympärilleen. Marie, Marie.

Aurelialla oli kyllä Marie itsessään. Hän treenasi itselleen Marien vatsalihakset ja kantoi mukanaan Marien ristiriitaa, runoilijuutta urheilijavartalossa. Aivan varmasti oli olemassa joku sellainen, Aurelialla ei ole epäilystäkään siitä. Oli Marie ja Mariella valmentaja joka venytti tämän lihaksia jokaisen harjoituksen jälkeen, oli Marie ja Marien unelmat, hiukan tyly katse, tumma kihara tukka, Marie joka salaa kaipasi, vaikka esitti tavallista tyttöä jolla oli pitkät sääret ja ihmeellisen lennokas juoksuaskel. Aurelia joutuu etsimään hyvän aikaa Marien kotikulmia. Lopulta hän löytää vanhan urheilukentän, tartan on jo haalistunut, puukatsomo lahonnut, varastot spreijattu täyteen kuvioita ja nimiä ja huutomerkkejä.

Hänellä on repussaan trikoot ja ohut takki, juoksukengät. Hän vaihtaa vaatteet ja jättää reppunsa, nahkatakkinsa ja saappaansa katsomon puupenkin alle.

Aurelia juoksee kokeeksi kierroksen, jalat lipeävät märällä tartanilla. Oliko tämä pelkkä hiilimurskakenttä silloin kun valmentaja käskytti Marieta ja Marie juoksi kohti mielikuvitusseinää, the wall, sanoivat amerikkalaiset joita Marie oli tavannut urheilukilpailuissa Hampurissa, amerikkalaiset jotka kertoivat, että kun juoksee tarpeeksi kauan, tulee seinä ja pääsee seinän läpi, ja sen takana odottaa ihme, niin paljon kauneutta että siitä on mahdotonta puhua, ja Marie juoksi niin kuin Aurelia juoksee nyt, ja seinä kohosi hänen edessään ja hän kiisi sen läpi autereiselle tasanteelle, kirvelevän kivun tuolle puolen, sinne missä Rilke lausui hänelle pehmeitä säkeitään pehmeällä äänellä joka kumma kyllä sai hänen klitoriksensa sykkimään. Ja siellä, pehmeydessä, Marie sai ajatuksen joesta ja päätti aloittaa uimaharjoitukset.

Niin. Tai ehkä Aurelia ei tiedä Mariesta yhtään mitään. Marie jää pelkäksi nimeksi vailla sisältöä. Kuvaksi jonka Aurelia näki.

Aurelia on huomaamattaan juossut useamman kierroksen.

Hän on rättiväsynyt, pelkkä mytty, kulunut. Veronika saattaa hänet hellästi katujen yli, risteyksestä toiseen, takaisin hotellille.

Huoneessa on epäsymmetrinen divaani ja sängyssä pöyheydenuutuus. Minibaari hurisee hiljaa, pienet hilpeät pullot seisovat ovessa innokkaassa rivissä. Pöydällä on kori täynnä rapisevia sipsi- ja pähkinäpusseja, yksi siunattu Milka-suklaalevy. Suihkussa vesi on kuumaa, se höyrystyy lasiseiniin, eikä Aurelia hetkeen tee muuta kuin seisoo kuuman kohinan keskellä ja antaa lämmön imeytyä ihonsa läpi.

Aurelia kuivaa itsensä huolellisesti ja tarkastelee alastonta vartaloaan varovaisen uteliaisuuden vallassa huoneen suurista peileistä. Hän tuntee jotakin mikä muistuttaa katumusta. Kaikki olisi ollut niin valmista. Reidet, pohkeet, vatsalihasten ristikko, hartialinja. Hän olisi ollut niin valmis olemaan kuka tahansa heistä. Hän toistaa yhden Dieterin eleistä, uhmakkaan, poikamaisen haaraseisonnan, pää jamesdeanmaisesti hiukan kenossa. Dieterinä hän on aina tarvinnut farkut joiden taskuun laittaa peukalot. Mutta hän ei jaksa, hän päättää odottaa huomiseen. Dieter ja Erich: huomenna.

Hän on kuka tahansa, hän ei ole kukaan. Hän on nainen hotellihuoneen vitivalkoisessa froteekylpytakissa. Hän istuu sängylle. Tässä hotellissa on otettu huomioon asiakkaan mielihalut, sillä pöydän vierestä löytyy kokoontaitettava jalallinen aamiaistarjotin, hän syö siis vuoteessa peiton alla huonepalvelusta tilaamansa mahdollisesti elämänsä parhaan tonnikalavoileivän ja omeletin ja tuntee täysin eheää kiitollisuutta joka loihtii jostain syystä hänen mieleensä pallomaisia asioita: ympyröitä, appelsiineja, puhallettavia rantapalloja, aurinkoja.

Veronika hiipii huoneen varjoista vuoteen äärelle ja nousee Aurelian viereen.

Hän ottaa Veronikaa kädestä ja Veronika muuttuu Annabellaksi, pienenee, hän itsekin pienenee, he ovat kaksivuotiaita, huomenna he menevät retkelle, mutta sitä ennen he nukkuvat tässä vierekkäin suloista unta, käsikkäin, sylikkäin, kaksin. Kaksin.

Aamu on tahmea ja harmaa. Puhelin pöydällä näyttää että Aureliaa on kaivattu. Äiti, Kaisa, Seija, Tekla, ohjaaja, Niklas ja Ilta-Sanomien toimittaja joka on soittanut kaksi kertaa ja laittanut pirteän tekstiviestin jossa tiedustelee näytelmän siirtymisen syytä. Isän takia hän soittaa Kaisalle heti, mutta uutisia isästä ei ole. Hän epäröi Kaisan kysyessä missä hän on. Ja kuitenkin: hän kuulee kertovansa. Miksi? Hän ei tiedä. Ehkä hän haluaa kaikesta huolimatta tulla löydetyksi.

Aamupalalla tarjotaan luonnonjogurtin kanssa goji-marjoja ja soijahiutaleita, mutta kohdatakseen Dieterin ja Erichin Aurelia tarvitsee jotakin vankempaa: sämpylöitä, rasvaista juustoa, kulhoittain maitokahvia, kaksi croissanttia ja Nutella-levitettä, monta lasillista appelsiinimehua.

No niin, nyt hän valmis.

Seuraavaksi hän suuntaa kohti niitä katuja joita Dieter asteli.

Ehkä onkin niin ettei Dieter ollut mikään itsensä posauttaja. Ei Dieter ampunut ketään, ei itseään eikä muita. Hän tunsi rannatonta alakuloa kun muuri murtui, koska tapahtumaisillaan oleva vallankumous ei ollut hänen vallankumouksensa, ja niinpä hän meni kotiin ja murjotti, mutta sitten, kuin salamaniskusta hän keksi itsensä uudestaan. Hän päätti olla jotakin muuta kuin mitä oli ollut. Mitä hän oli? Hän pohti tätä tovin ja keksi sitten. Hänhän oli alun alkaenkin ollut jonkinlainen...taikuri. Niin, aivan, Dieter oli kaiken aikaa ollut taikuri, hän oli aina rakastanut taikuutta, ja taikuri hänestä tuli. Hän oli Der Zauberer, ja miten hyvin hänellä alkoi mennä! Asiat lutviutuivat! Mieletön fiilis, Dieter, anteeksi siis Der Zauberer, uskomatonta, wunderbar! Dieter matkusti taikuusgurujen oppiin Amerikkaan, Los Angelesiin, millä rahoilla, taikarahoilla, ja Amerikassa Der Zauberer, tuttaville Zaub, vihollisille pelkkä Za!, oppi kaikenlaista, kehitteli erilaisia temppuja, miten muuttua näkymättömäksi, miten pelastua palavasta talosta, miten avata teräskahleet ja levittää lopuksi kätensä ihmeen merkiksi, wunderbar, wunderbar, hän on todella taas vapaa, häntä ei pitele mikään!

Zaub palasi kotikonnuilleen ja pani taioillaan rahoiksi. Zaub kertoi kaikille siitä kuinka siirtää todellisuuden rajoja illuusion ja uskottelun ja silmänkääntötemppujen avulla, ja aina löytyi niitä jotka halusivat kuunnella häntä ja maksaa hänelle kuulemastaan. Hän onnistui. Hän ei kuollut. Hän onnistui venyttämään vallankumouksen ihmeellistä hetkeä, hän oppi kaupallistamaan sen, loi kokonaisen imperiumin, joka nykyisin tunnetaan kaikkialla.

No niin, Dieter eli Zaub eli Za! Olit ja olet kelpo mies. Halusit kuulua kumoukselle, sen minä sinusta opin vaikken tuokaan sinua lavalle.

Aurelia ei ole vilkaissutkaan puhelintaan, mutta Kastanienalleen ja Oderbergerstrassen kulmassa hän vihdoin tekee niin. Taas uusia puheluita, Joachim, jopa teatterinjohtaja, Tekla, Sara, Niklas, äiti, äiti, äiti. Nimet loistavat näytöllä punaisina ja vaativina. On jo iltapäivä, Aurelialla on nälkä. Hänen elimistönsä on tottunut suuriin lounasannoksiin. Berliinissä olisi tarjolla rajattomasti falafelia ja kaikenlaisia versioita pitsasta sekä intialaista, libanonilaista ja etiopialaista ruokaa, puhumattakaan currywurstista, mutta Aurelia ei halua mitään niistä.

Hän tietää mitä tekee seuraavaksi. Hänen on päästävä vielä yhden jäljille.

Hän taittaa matkan kävellen, on tunnettava kaupungin jokainen kohta askel askeleelta. Silloin, sillä kesälomamatkalla Niklaksen ja Saran kanssa he kävelivät paljon ja usein juuri Prenzlauer Bergistä Alexanderplatzille, ohi Rosethaler Platzin metroaseman, Torstrasselle, yhä edemmäs, Schönhauser Alleen risteyksen poikki. Tuossa on tuttu Starbuck's josta Niklas halusi monena päivänä pakollisen iltapäiväkahvinsa. Hän jatkaa junaradan ali kohti tuulista kolkkoa kenttää jonka keskellä televisiotorni kohoaa.

Hän ei ole ostanut lippua ennakkoon saati varannut pöytää, kunnon turistit varmasti tekevät niin, mutta hän laittaa kaiken toivonsa sen varaan että lounasaika on jo ohi.

Matkamuistomyymälässä on oudon hiljaista, Aurelia tiedustelee voisiko sekä ostaa lipun näköalatasanteelle että ruokailla ravintolassa. Liiviunivormuinen nuorimies katsoo tietokoneelta varauslistaa, sanoo saksaksi jotakin penseää yksin syömisestä, mutta nyökkää sitten: hyvä on, teillä on paikka.

Ja nyt Aurelia on hississä, kohoamassa kohti korkeuksia, kohti näkymää.

Sali muistuttaa ruotsinlaivaa, kaupungin voi kuvitella kohisevan alhaalla. Täältä näkee kaikkialle, myös Görlitzerparkiin.

Oli varmasti jokin sellainen päivä. Erich oli väsynyt niin kuin usein, uupunut suorastaan, mutta joskus, kun aikaa on kulunut tarpeeksi, kun on tajunnut että uupumuksesta ei seuraa muuta kuin lisää uupumusta, on vain kohdattava uusi päivä ja käteltävä uusia vieraita, esiteltävä järjestelmän ylivertaisuutta, kuten älytöntä neulankaltaista tornia joka rakennettiin osoittamaan jotakin jollekulle, parhautta, taitoa, väsymättömyyttä. Erich kyllä piti näköalasta joka ravintolan ikkunoista avautui. Hän piti viininpunaisista nahkatuoleista ja siitä että ravintolasalin uloin osa kiersi hitaasti ympäri aterian aikana. Mutta hän ei pitänyt protokollan mukaisista lounaista eikä päivällisistä eikä varsinkaan siitä että hänen tuli vakuuttaa kärkkäitä kysymyksiä esittävät vierailijat. Hän leikkasi ankankoipea veitsellään ja pisti palan suuhunsa, teki sitten laajan eleen kädellään, ikään kuin näyttääkseen maisemaa valtakuntansa epäilijöille: huomaattehan, että kaikki on niin kuin ennenkin?

Aurelia tilaa "ankkaa kahdella tavalla", sillä sitä hän kuvittelee Erichin syöneen. Joiko Erich viiniä? Ehkei. Erich oli sinä kesänä ja syksynä jatkuvasti huonovointinen.

Ajatteletko sinä nyt, Erich, sairasvuoteellasi, sitä miten hutera sinun rakennelmasi on? Niin, onhan se hutera, tiedät sen itsekin vaikket halua nähdä. Elintoimintoja ei kyetä loputtomiin keinotekoisesti ylläpitämään. Järjestelmät voivat romahtaa. Tunnet miten maa vavahtelee. Öisin olet kuulevinasi kun joku puhuu supistuksista, joku puhuu kaksosista.

Ankka on syöty, ravintola on pyörinyt äänettä kierroksen ja paljastanut koko maiseman. Aurelia maksaa laskunsa ja vilkaisee vielä viimeisen kerran ikkunasta ulos. Sitten hän nousee. Erich jää ravintolan pöytään katselemaan rakasta rakennelmaansa ja Erich jää sairaalavuoteeseen kieltämään kaiken. Lepää nyt, Erich, kun valtakunta pian murenee ympärilläsi ja kaikki alkaa alusta aivan toisenlaisena, sinä tulet tarvitsemaan voimia todellisuuden kohtaamiseen.

Nyt Aurelialla ei ole enää kovin monta tehtävää. Hänellä on olo kuin hän näkisi unta jossa hän itse syleilee itseään ja saisi itseltään rajattomasti lohtua. Psykoterapeutit taputtaisivat ja hurraisivat hänen omaehtoisuudelleen, tässäpä vasta sisäistetty minuus, ei transferenssin häivääkään, ei projektion ripausta! Mutta kaikki ei ole sitä miltä näyttää. Veronika on se, joka Aureliaa lohduttaa. Ei ole hätää, Veronika sanoo, ja Aurelia itse sanoo saman Veronikalle.

On enää yksi tehtävä, vaativin kaikista.

On mentävä Görlitzerparkiin, harpin neulapisteeseen, kaiken alkuun.

Veronika auttaa kyllä Aureliaa, Aurelia tietää kykenevänsä. Hän menee maan uumeniin sotkuisella Alexanderplatzin asemalla, valitsee linjan joka vie Schönleinstrasselle. On kuljettava täsmälleen sama reitti. Ylös kadulle, hetken matkaa Kottbusser Dammia pitkin ja sitten Pfügerstrasselle ja eteenpäin kohti puistoa. On ostettava kahvi, on pistäydyttävä bäckereissa. Apfelschorlea ja kakkua, kakun olisi parasta olla kaasu-uunissa paistettua, mutta tavallinen murea ja sokerinen kelpaa hyvin, sitruunainen, tomusokerikuorrutteinen.

Kuvitteleeko Aurelia vain vai alkaako Veronika taas pienentyä? Ei vielä, mutta kohta. Hän tietää kyllä että kohta Veronika taas kutistuu. Nyt se ei pelota häntä lainkaan. Näin kuuluu ollakin. Kohta Veronika muuttuu Annabellaksi, joka on vain pieni tyttö.

Puisto on tuttu. Talviaurinko ei tosin muista kesää vaan paistaa kalvakkana talojen ja paljaiden puiden välistä.

Aurelia etsiytyy tutulle penkille. Nyt hän on harpin neulapisteessä, perillä. Tässä hän on.

Ei tunnu erityiseltä. Ei puhdistukselta eikä sovitukselta. Ei tunnu alulta, ei lopulta, ei millään tavalla ylevältä. Aurelia on menneisyyden ja tulevaisuuden rajalla, mutta kaikki yritykset eläytyä tähän tunteeseen, kuvailla sitä, ovat paisuteltuja. On tyyntä, ja kakunpala jonka hän osti on vielä lämmin, kahvi kuumaa. Apfelschorle poreilee kitalaessa, ja vaikka on loppusyksy, Aurelia muistaa kipeän selvästi.

...me olemme perillä, lopultakin! Anke opetti meille laulun ja me laulamme es ist so schön, so schön, uusi päivä, aurinko aurinko aurinkoinen, ensin on syötävä, minä haluan kakkua ainakin kaksi palaa, saanko kolme, saanko, saanko minä, haluan keltaista mehua ja minä halua vihreää mehua ja minä haluan punaista mehua, haluan voileivän ja kakkua, froteepyyhe on keltainen, Aurelia rakastaa keltaista ja minä voisin etsiä hänelle keltaista lisää, äiti, onko aurinko koko maailman keltaisin keltainen ja tietääkö se minne pienet keltaiset menevät, näkee kaiken aikaa keltaiset lapset, kaikkialla...

Se, että äiti saapuu, kävelee puistotietä pitkin Aureliaa kohti, ei erityisemmin yllätä Aureliaa. Hän voisi toki kysyä miten ja kuinka, mutta ehkä äiti on vain tiennyt, että täällä hän on. Äidin on täytynyt varata lento niin kuin hänen, matkustaa taksilla kentältä kaupunkiin, majoittua johonkin hotelliin ja tulla tänne puistoon, kenties yhä uudelleen ja uudelleen.

Aurelia tuntee aavistuksenomaista pettymystä siitä että joku muu päättää hänen yksityisen näytelmänsä kulusta. Silti vallitsevin tunne on uteliaisuus. Aurelia miettii, osaisiko hän näytellä äitiä, mitkä eleet hän poimisi, tuon tutun huolekkuuden ja ystävällisyyden kietouman, tuon piirteen joka sijaitsee suun tietämillä.

Aureliassa välähtää tieto: jos hän osaisi näytellä äitiä, hänen olisi myönnettävä että hän ymmärtää tätä, hänen olisi kenties jopa tunnettava äidin tunteet ominaan.

Onko hän siihen valmis? Olisiko hän siihen valmis jos sitä häneltä pyydettäisiin?

...meillä on viltti, nyt me syömme, minä syön kaksi palaa kakkua, ja me kinastelemme, Aurelia lyö minua hiekkalapiolla päähän ja minä heitän häntä kävyllä, kakku on syöty ja mehu juotu, minä aion etsiä maailman keltaisimman keltaisen, ja nyt se lepattaa minun luokseni, tuossa se on, se lentää kohti keltaista aurinkoa, äiti saanko minä seurata sitä, minä laitan uimakellukkeet päälle ja seuraan sitä äiti, äiti, äiti ei kuule koska Aurelia itkee, minä vain hiukan katson, juoksen keltaisimman keltaisen perässä enkä pysähdy vaikka kenkäni jää jälkeen...

Jotakin on sanottava. Aurelian kielen kärjelle valikoituu kysymys, arkinen, se oudoksuttaa häntä hieman:

– Olitko eilenkin täällä?

– Olin, äiti sanoo. – Saavuin eilen aamulla ja tulin tänne heti kun olin vienyt laukun hotelliin.

– Minä en ollut täällä eilen, Aurelia sanoo kärkkäästi. – Olin toisissa paikoissa.

– Tiedän. Kävin täällä vielä illalla uudestaan, et ollut täällä silloinkaan. Ei tosin kukaan muukaan, täällä oli helvetillisen kylmä.

– Onko sinun helvetissäsi kylmä?

– No. Viheliäisen kylmä, äiti naurahtaa.

Äiti istuu hänen viereensä neuvottomana, osaamatta jatkaa. He katselevat autiota puistoa jota viima lakaisee.

...no niin, katso äiti, mutta et sinä näe, katso Aurelia, mutta et sinäkään näe, katsokaa miten minä menen, keltaisin keltainen on hyvin kirkas, minä jatkan matkaa, nyt olen jo etäämpänä, näkymättömissä, es ist so schön, aurinko aurinko aurinkoinen taas on päivä uusi ja toinen, voin mennä tuonne tai tuonne, täti punaisessa paidassa kysyy wohin gehst du, sitä Anke ei opettanut, minä hyppelen puunjuurien yli yhdellä jalalla niin kuin Anke opetti, kaikki hyvin, kaikki hyvin, minä sanon, ei hätää, minä olen kaukana nyt, voin mennä uimaan jos haluan tai kääntyä kohti taloja, on paljon nähtävää, kaikki alkaa alusta än yy tee nyt än yy tee nyt.

– Isä kuolee.

– Mitä?

– Isä kuolee, tiesitkö sitä. Kaisa voi soittaa minä hetkenä hyvänsä että hän on jo poissa. Tai mitäpä se sinua liikuttaisi. Enää.

– Liikuttaa, tietenkin.

Aurelian mieleen pyrkii vastustamaton ajatus: olisi olemassa sellainenkin loppu, että he vain jäisivät tähän, istuisivat kunnes lumi laskostuisi heidän päälleen. Olisiko se kauheaa? He saisivat tietää kaiken kuolemisesta yhtä aikaa isän kanssa. Se jos mikä olisi ylevää, tribuutti elämän oikuille: jähmettyä kohtaan jossa kaikki kerran muuttui käsittämättömäksi. Miten läsnäolo voi vain muuttua poissaoloksi, kun kääntää hetkeksi selkänsä.

Nyt olen jo astunut uuteen aikaan. Hop! Ei se ollut ollenkaan vaikeaa! Se kävi näin, hop! Niin kuin ruutuhyppely jonka Anke meille opetti. Äiti, äiti! Kuuletko minua! Sisko, sisko, näetkö? Tämä ei ole ollenkaan pelottavaa! Täällä on keltaista enemmän kuin kukaan saattaisi arvata! Minä näen teidät kyllä, te hääritte ja etsitte ja huudatte minun nimeäni, joka jo nyt alkaa olla jonkun toisen nimi. Te säntäilette, ja minua surettaa kyllä teidän lohduttomuutenne. Voi teitä, jos voisin niin kurottaisin ja silittelisin poskiltanne pois nuo kyyneleet. Ei hätää! Uskokaa kun minä sanon, nythän minä jo näen niin paljon enemmän kuin te. Suurenmoisimmat asiat pysyvät pitkään näkymättömissä, ennen kuin äkkiarvaamatta ilmaantuvat ja ihmiset haukkovat henkeään. No niin, rakas äiti, rakas sisko, rakas isä, nyt on aika mennä: hop!

# Epilogi

"Aurelia, Annabella ja Frieda"

ENSI-ILTA PIENELLÄ NÄYTTÄMÖLLÄ

Seison esiripun takana, tässä kohtaa missä verhon voi halkaista yhdellä eleellä ikään kuin ojentaisi kätensä tervehdykseen.

Tämä on sekä minun näyttämöni että minun sisätilani. Jos täällä on muuri, jos te näette muurin, se on raja minun ja ulkomaailman välillä.

Ja koska voin tehdä mitä tahdon, käännän nyt itseni ympäri ja annan sisätilani muuttua näyttämöksi, katsokaa, näin.

Olen näyttämö, ja täällä, lempeässä hämärässä, asiat ovat kaiken aikaa meneillään kaikkina aikakausina. Sitä ei voi käsittää järjellä, pitää ajatella ajan sisäkkäisyyksiä ja hiukan kuvitella, onko teistä siihen? On, tiesinhän minä.

Katsokaa oikealle, katsokaa vasemmalle, katsokaa eteenne ja taaksenne: koko historia on tässä, täällä on verraten kaunista mutta kauheaa, tulkaa niin taivalletaan yhdessä tämä matka. Kalvo kalvolta, kerros kerrokselta me voimme siirtää päiviä sivuun niin että oikea hetki avautuu kuin aukeama. Kas tässä ovat ne vuodet joina suurimmat väärinkäsitykset syntyivät, mutta me jatkamme eteenpäin.

Täältä minä löydän ensin Annabellan, minä yksinkertaisesti kävelen hänen luokseen. Matka on ollut pitkä ja vaivalloinen. Etsin kauan, etsin eri aikakausista, eri kaupungeista, eri vuoteista ja eri huoneista, eri puistoista ja ihmisistä, eri näyttämöiltä, mutta nyt kaikki on selvää, tämä kaikki on minussa, tämä kaikki on näyttämöllä nyt, ja minä löydän hänet, tässä hän on, tässä on se päivä: 29.7.1992. On helle, on kirkasta, monta kertaa revitty ja rakennettu kaupunki hengittää raskaasti, hei Annabella, tässä sinä olet, olet aivan minun näköiseni, otatko minua kädestä, tällä kertaa en päästä irti. Me voimme jatkaa matkaa käsi kädessä yhä syvemmälle historiaan, siirrämme yhdessä vuosia syrjään.

Ja nyt on elokuu. Me löydämme Friedan, 19.8.1989. Tässä me olemme, me kolme. Me tartumme toisiamme kädestä. Koska me haluamme juhlia, koska me haluamme mellastaa ja riehua ja tanssia, me kävelemme tulevaisuuteen, kävelemme Annabellan ja minun syntymän hetkeen, hetkeen jona muuri murtuu.

Voitte kuvitella muurin tähän. Näyttämöllä ei ole betonielementtiä eikä vesihautaa, ei mitään mikä pitäisi ylittää. On kuviteltava. Pystyttekö siihen? Hyvä. Kuuletteko metelin? Tunnetteko ihmismassojen paineen? Eikö olekin uskomatonta? Me haluamme luottaa. He haluavat luottaa. Me haluamme toivoa. He haluavat toivoa.

Kaikki on mahdollista. On.

Ihmiset ovat jo alkaneet tungeksia levottomina kohti vartijoita. Myös he ovat täällä, hekin, jotka me hylkäsimme. Katsokaa: Marie ui, pääsee vastarannalle, Sebastian loikkaa kaikkeen kykenevänä muurin yli ja syntyy kuin syntyykin uudelleen, Dieter pasteeraa hetken lännen puolella ja näkee että anarkiasta on hetkessä tullut valtavirtaa, kaikki olisi mitä pikimmiten keksittävä uudestaan. Hän keksiikin, hän on kameleontti, jos ei huomenna niin ylihuomenna hän on jo joku muu, korottaa äänensä toisen asian vuoksi, sillä hän on täynnä elämää ja elämä synnyttää elämää, kunnes varjo laskeutuu kaiken ylle.

Kas näin, muuri murtuu. Tosiaankin pelkkä kas. Joku ehkä sanookin sen: kas, mekö todella saamme mennä? Mutta saammeko myös palata, joku toinen huolehtii, ja kun lähtemisen ja palaamisen mahdollisuus on vahvistettu, muuria ei enää ole. Täällä on paljon ihmisiä, mutta me emme kiinnitä heihin huomiota nyt, me olemme kolmisin.

Tämä on Annabellan ja minun syntymän hetki.

Me kiipeämme, Frieda auttaa meitä sillä me olemme vasta syntyneet eivätkä meidän taitomme riitä muuhun kuin hämmästelyyn. Me asetumme muurille, ja nyt voimme myös vilkuttaa isälle.

Isä, isä, kuuletko meitä, näetkö? Onko siellä kaunista, isä? Onko sinulla siellä rajattomasti calvadosta ja ainainen toukokuu, onko, onko? Kerro siitä meille, kerro. Kuuletteko? Isä puhuu nyt, hän puhuu äänellä jota on vaikea kuulla. Se erillisyys ja yksinäisyys jota hän joskus koki on vihdoin väistymässä, hän on yhteydessä kaikkeen kaiken aikaa tavalla jota jotkut nimittävät rakkaudeksi ja toiset valoksi ja kolmannet hyvyydeksi ja neljännet kauneudeksi ja viidennet totuudeksi ja kuudennet saatanan hyväksi draiviksi ja seitsemännet... no. Ymmärrätte.

Isä, kerro meille korkeimmasta sävelestä! Kerro meille siitä mitä näet! Nyt sinulla on käsitys kaikesta, viimeinkin! Mutta isän ääni loittonee, puhe käy turhaksi juuri kun hän on kertomaisillaan, hän on... on... on... oli.

Kaikki odottavat katsomossa. Takana Joachim, äiti katsomon keskivaiheilla, äidin vieressä tyhjä paikka, Veronikan ei ole tarvinnut tulla enää, hänen tehtävänsä on suoritettu. Samoin isän. Minun on aika aloittaa. Tämä näytelmä kertoo meistä: minusta ja kahdesta tytöstä joista toisen nimi on rauha ja toisen kauneus. Miten häikäisevää.

Me astumme näyttämölle, Frieda, Annabella ja minä.

Me astumme näyttämölle nyt.

# Kiitokset

Kiitos äidilleni ja isälleni tarkoista kommenteista ja innostuneesta tuesta. Kiitos sisarilleni Johannalle ja Marikalle.

Kiitos kollegoilleni kaikista keskusteluista. Heistä erityiskiitoksen ansaitsevat Taina Latvala, Sinikka Vuola, Leena Parkkinen ja Juha Itkonen.

Kiitos ystävälleni filosofian tutkija Timo Miettiselle, jonka tutkimusaihe on pitkään ollut Euroopan idea ja jolle minä olen velkaa monista ideoistani.

Kiitos keskusteluista myös ystävilleni, erityisesti Niina Nylundille, Ilona Ruskoaholle ja Lotta Nelimarkalle.

Kiitos myös Erkki Perälälle lukuisista keskusteluista.

Iso kiitos tädeilleni Terttu Honkasaarelle ja Pirkko Schaeferille Itä-Berliinin matkakokemusten jakamisesta.

Romaanin syntyprosessissa ovat editoriaalisesti avustaneet Antti Arnkil, Antti Kasper ja Leenastiina Kakko. Kiitos heille!

Kiitos Taiteen edistämiskeskukselle valtion taiteilija-apurahasta sekä Otavan kirjasäätiölle useista apurahoista.

Tämä romaani sai alkunsa teatteriohjaaja Hilkka-Liisa Iivanaisen kanssa yhdessä tehdyistä töistä, kuunnelmasta, joka esitettiin YLE:n Radioteatterissa 2013, sekä pienoisoopperasta, jonka Hili ohjasi Helsingin juhlaviikoille 2015. Molempien nimi oli Wunderbar. Kiitos näiden produktioiden työryhmille! Erityiskiitos Hilille, jonka näkemykset teatterista ovat hedelmöittäneet ajatteluani monin tavoin.

Kiitos tyttärelleni, joka syntyi tämän kirjan kirjoittamisen aikana. Kun hän oppi puhumaan, hänen ensimmäinen tarinansa kuului näin: "Eräänä päivänä kaikki oli uskomatonta."

# Kirjan esittely

Riikka Pulkkinen: Paras mahdollinen maailma

Mitä tapahtui Berliinissä yli 20 vuotta sitten? Väkevä romaani äidistä joka on tehnyt peruuttamattoman virheen, isästä joka ei löydä tietä ulos surustaan ja tyttärestä jolle muistaminen on liian kipeää.

Teatterikorkeakoulusta valmistunut Aurelia on saman ikäinen kuin vapaa Eurooppa: hän on syntynyt Berliinin muurin murtumisen päivänä. Nyt Aurelia on läpimurtonsa kynnyksellä, kun kulttiohjaaja on kutsunut hänet näytelmänsä päärooliin.

Samaan aikaan Aurelian isä makaa sairaalassa puhumattomana. Äidin toistuviin soittoihin Aurelia ei suostu vastaamaan. Mitä isä ehti kertoa ennen sairauskohtaustaan? Ja kuka kulkee Aurelian kannoilla ja tietää kaikesta enemmän kuin hän itse?

Tämä sähkökirja toimii ePub-formaattia tukevilla lukuohjelmilla.

redpajama_set_name: RedPajamaBook