text:
Anmäl dig till Pocketförlagets nyhetsbrev
nyhetsbrev@pocketforlaget.se
eller besök
www.pocketforlaget.se

# Jo Nesbø

_Frälsaren_

Översättning Per Olaisen

Av Jo Nesbø

Fladdermusmannen
Kackerlackorna
Rödhake
Smärtans hus
Djävulsstjärnan
Frälsaren

www.pocketforlaget.se
info@pocketforlaget.se

ISBN 978-91-642-4109-2

© Jo Nesbø 2005
Norska originalets titel: Frelseren
Pocketförlaget ägs av Piratförlaget, Företagslitteratur och Läsförlaget
Svensk utgåva enligt avtal med Salomonsson Agency
Omslag: Mattias Boström
Omslagsfoto: Jeppe Wikström/Johnér
E-boksproduktion: Elib AB 2007
"Vem är han som kommer från Edom, från Bosra i högröda kläder, så präktig i sin dräkt, så stolt i sin stora kraft? – Det är jag, som talar i rättfärdighet, jag, som är en mästare till att frälsa."

Jesaja, 63:1

## DEL 1

## ADVENT

### Kapitel 1

### Augusti 1991. Stjärnorna

Hon var fjorton år och övertygad om att om hon blundade och koncentrerade sig så kunde hon se stjärnorna rakt genom taket.

Runt omkring henne andades kvinnor. Jämna, tunga andetag i sömnen. Bara en snarkade, och det var tant Sara som de hade placerat på en madrass under det öppna fönstret.

Hon blundade och försökte andas som de andra. Det var svårt att sova, särskilt eftersom allt plötsligt hade blivit så nytt och annorlunda runt henne. Nattens och skogens ljud utanför fönstret här i Østgård var annorlunda. Människorna som hon kände så bra från mötena i templet och sommarlägren var liksom inte de samma. Hon var inte samma person själv heller. Ansiktet och kroppen i spegeln ovanför tvättstället var nya den här sommaren. Och hennes känslor, de märkliga svallningarna av hetta och kyla som for genom henne när någon av pojkarna tittade på henne. Eller, särskilt när en av dem tittade på henne. Robert. Han hade också förändrats i år.

Hon öppnade ögonen igen och tittade. Hon visste att Gud hade makten att göra stora saker, även att låta henne se stjärnorna genom taket. Om Han bara ville.

Det hade varit en lång och händelserik dag. Den torra sommarvinden susade i ängarnas säd, och löven på träden dansade hetsigt i ljuset som svepte in sommargästerna i gräset på den öppna gårdsplatsen. De lyssnade på en av kadetterna från Frälsningsarméns Officersskola som berättade om sitt arbete som predikant på Färöarna. Han hade varit trevlig och talat med stor inlevelse och iver. Men hon hade varit mer upptagen med att fläkta bort en humla som surrade runt hennes huvud, och när den snabbt försvann hade värmen gjort henne sömnig. När kadetten var färdig hade allas blickar vänts mot kommendören, David Eckhoff, som hade tittat på dem med sina skrattande, unga ögon som var över femtio år gamla. Han hade gjort frälsningsarméns hälsning som bestod av höger hand höjd över axeln, pekfingret riktat rakt upp mot himmelriket och ett dånande "Halleluja!". Sedan bad han att kadettens arbete bland de fattiga och utstötta skulle välsignas och påminde dem alla om vad det stod i Matteus, att Jesus Frälsaren kunde gå bland dem som en främmande på gatorna, kanske vara en kåkfarare, utan mat och utan kläder. Och att på domens dag skulle de rättfärdiga, de som hade hjälpt dessa de minsta, få evigt liv. Det hade verkat som om det skulle bli ett längre tal, men så hade någon viskat något och han hade skrattat och sagt att javisst var det Ungdomens Kvart som stod på programmet, och att i dag var det Rikard Nilsens tur.

Hon hade hört att Rikard gjorde sin röst mer vuxen än den var när han tackade kommendören. Som vanligt hade Rikard skriftligt förberett det han skulle säga och sedan lärt in det utantill. Nu stod han där och orerade om striden han skulle viga sitt liv åt, det som var Jesu strid för Guds rike. Nervöst men ändå monotont, sövande. Hans lömska inåtvända blick vilade på henne. Hon blinkade och såg hans svettiga överläpp röra sig och forma de välbekanta, trygga, fina fraserna. Därför hade hon inte reagerat när handen rörde vid hennes rygg. Inte förrän den hade blivit till fingertoppar som promenerade ner mot korsryggen och längre ner och fick henne att frysa till under den tunna sommarkjolen.

Hon vände sig om och såg in i Roberts skrattande, bruna ögon. Och hon önskade att hon hade varit lika mörk i skinnet som han var, så att han inte hade kunnat se hur hon rodnade.

"Sch", hade Jon sagt.

Robert och Jon var bröder. Trots att Jon var ett år äldre misstog många dem för tvillingar när de var yngre. Men nu hade Robert fyllt sjutton, och även om han fortfarande var lik sin bror i ansiktet så hade skillnaderna blivit tydligare. Robert var glad, obekymrad, tyckte om att retas och var duktig på gitarr men kom inte alltid i tid till gudstjänsterna i Templet, och ibland kunde nog retandet gå lite för långt, särskilt när han märkte att han fick andra att skratta. Då var det ofta Jon som grep in. Jon var en ordentlig, plikttrogen pojke som de flesta räknade med skulle gå igenom Officersskolan och – utan att det sades högt – hitta en flicka inom armén. Det sista verkade inte så självklart när det gällde Robert. Jon var två centimeter längre än Robert, men märkligt nog verkade Robert längre. Det kom sig av att Jon i tolvårsåldern hade börjat böja på ryggen, som om han bar hela världens bördor på sina axlar. Bägge var mörkhåriga och deras ansiktsdrag var vackra och jämna, men Robert hade något som Jon saknade. Något i ögonen, något mörkt och gäckande som hon både hade lust och inte lust att ta reda på vad det var.

Medan Rikard talade hade hennes blick glidit över de församlade välbekanta ansiktena. En dag skulle hon gifta sig med en pojke i Frälsningsarmén, de skulle kanske skickas till en annan stad i en annan del av landet. Men de skulle alltid komma tillbaka hit, till Østgård, som armén nyss hade köpt och som från och med nu var deras gemensamma sommarställe.

I utkanten av de församlade, på trappan till huset, satt en blond pojke och smekte en katt som hade lagt sig i hans knä. Hon kunde se på honom att han nyss hade tittat på henne, men hunnit flytta blicken innan hon avslöjade honom. Han var den ende här som hon inte kände, men hon visste att han hette Mads Gilstrup, var barnbarn till dem som hade ägt Østgård förut, att han var några år äldre än hon var och att Gilstrup-släkten var rik. Han var egentligen ganska snygg, men det var något övergivet över honom. Och vad gjorde han förresten här? Han hade kommit kvällen innan och hade gått runt med en arg rynka i pannan utan att prata med någon. Men hon hade känt hans blick några gånger. Alla tittade på henne i år. Det var också något nytt.

Hon rycktes ur sina tankar när Robert tog tag i hennes hand, la något i den och sa: "Kom till logen när lillkommendören är klar. Det är något jag vill visa dig."

Sedan reste han sig upp och gick därifrån, och hon tittade ner i sin hand och höll på att skrika högt. Och med den andra handen framför munnen släppte hon ner det i gräset. Det var en humla. Den rörde sig fortfarande, men hade varken ben eller vingar.

Rikard slutade äntligen, och hon satt kvar och såg sina och Roberts och Jons föräldrar dra sig bort mot kaffeborden. De var bägge vad man inom armén kallade för "starka familjer" i sina respektive församlingar i Oslo, och hon visste att man höll ögonen på henne.

Sedan gick hon mot utedasset. Först när hon rundade hörnet och ingen kunde se henne, kilade hon in på logen.

"Vet du vad det här är?" sa Robert med glittrande ögon och den djupa röst han inte hade haft förra sommaren.

Han låg på rygg i höet och täljde på en trärot med fickkniven han alltid bar i bältet.

Så höll han upp roten och hon såg vad det var. Hon hade sett det på bilder. Hon hoppades att det var för mörkt här inne för att han skulle kunna se hur hon rodnade igen.

"Nej", ljög hon och satte sig bredvid honom i höet.

Och han tittade på henne med den där fräcka blicken, som om han visste något om henne som hon inte ens själv kände till. Och hon tittade tillbaka på honom och lutade sig bakåt på armbågarna.

"Något som ska hit", sa han, och plötsligt var hans hand under hennes kjol. Hon kände den hårda träroten mot lårets insida och innan hon hann knipa igen benen, nådde den fram till trosan. Hans andedräkt var varm mot hennes hals.

"Nej, Robert", viskade hon.

"Men jag gjorde den speciellt för dig", väste han tillbaka.

"Stopp, jag vill inte."

"Säger du nej? Till mig?"

Och hon tappade andan och kunde varken svara eller skrika när de plötsligt hörde Jons röst från logdörren. "Robert! Nej, Robert!"

Och hon kände att han släppte, att han gav efter, och träroten satt kvar mellan hennes sammanklämda lår när han drog ut handen.

"Kom hit!" sa Jon i en ton som om han kommenderade en olydig hund.

Robert hade rest sig med ett litet skratt, blinkat till henne och sprungit ut i solen till sin bror.

Och hon hade satt sig upp och borstat av sig hö och känt sig lättad och full av skamkänslor på en och samma gång. Lättad eftersom Jon hade avbrutit den upphetsande leken. Fylld av skamkänslor för att det verkade som om han hade trott att det var något mer än bara en lek.

Senare, under bordsbönen vid kvällsmaten, hade hon tittat upp och sett rakt in i Roberts bruna ögon och sett hur hans läppar formade ett ord och hon hade inte förstått vad det var, men hade börjat fnittra. Han var galen! och hon var... ja, vad var hon? Galen, hon också. Galen. Och förälskad? Ja, förälskad, just det. Och inte förälskad så som hon hade varit när hon var tolv eller tretton. Nu var hon fjorton och det här var större. Viktigare. Och mer spännande.

Hon kunde känna skrattet bubbla inuti sig igen där hon låg och försökte stirra hål i taket.

Tant Sara grymtade och slutade snarka under fönstret. Något lät. En uggla?

Hon måste kissa.

Egentligen orkade hon inte, men hon måste. Måste gå genom det daggvåta gräset förbi logen som låg mörk och var helt annorlunda nu på natten. Hon blundade, men det hjälpte inte. Hon kröp ut ur sovsäcken, stack in fötterna i sandalerna och smög bort till dörren.

Några stjärnor hade dykt upp på himlen, men de skulle försvinna igen när det ljusnade i öster om en timme. Luften strök sval över hennes hud medan hon småsprang och lyssnade till nattens ljud som hon inte kände igen. Insekter som höll sig lugna under dagen. Djur som jagade. Rikard sa att han hade sett en räv borta vid skogsdungen. Eller kanske det var samma djur som var ute nu som på dagen, men att de bara lät annorlunda. Att de ändrade sig. Ömsade skinn, typ.

Utedasset stod för sig själv på en liten kulle bakom logen. Det växte framför henne medan hon närmade sig. Det konstiga, sneda huset var tillverkat av omålade plankor som var förvridna, spruckna och grå av ålder. Inga fönster, bara ett hjärta i dörren. Men det värsta med utedasset var att man aldrig kunde veta om det redan satt någon där.

Och hon hade fått en bestämd känsla av att det satt någon där nu.

Hon hostade så att den som eventuellt var där kunde signalera att det var upptaget.

En skata lättade i skogsbrynet. I övrigt var det lugnt.

Hon klev upp på trappsteget av sten. Tog tag i träklossen som fungerade som dörrhandtag. Drog den mot sig. Det svarta rummet gapade tomt mot henne.

Hon andades ut. Det stod en ficklampa bredvid dasshålet, men hon behövde inte tända den. Hon flyttade på toalocket innan hon stängde dörren och la på haspen. Sedan drog hon upp nattlinnet, drog ner trosorna och satte sig. I tystnaden som följde tyckte hon att hon hörde något. Något som varken var djur, skata eller insekter hade dykt upp. Något som rörde sig snabbt genom det höga gräset bakom dasset. Så började det rinna och ljudet dränktes. Men hennes hjärta hade redan börjat slå snabbare i bröstet.

När hon var klar drog hon snabbt upp trosorna och satt kvar i mörkret och lyssnade. Men allt hon hörde nu var ett svagt sus i trädkronorna och det egna blodet som dånade i öronen. Hon väntade tills hennes puls hade lugnat ner sig, sedan häktade hon av haspen och öppnade. Den mörka varelsen fyllde nästan hela dörröppningen. Han måste ha stått mycket stilla ute på trappan och väntat. I nästa ögonblick låg hon uppe på toan och han stod ovanför henne. Han drog igen dörren bakom sig.

"Du?" sa hon.

"Jag", sa han med främmande, darrig och grötig röst.

Sedan var han över henne. Hans ögon glittrade i mörkret medan han bet i hennes underläpp så att det började blöda och den ena handen hittade vägen under nattlinnet och slet av henne trosorna. Och hon låg som förlamad under knivseggen som brann mot huden på hennes hals medan han stötte sitt underliv mot henne redan innan han hade fått av sig byxorna, som en kåt hundracka.

"Är du inte tyst så skär jag dig i bitar", viskade han.

Och det kom aldrig något ljud från henne. För hon var fjorton år och säker på att om hon blundade och koncentrerade sig så kunde hon se stjärnorna rakt igenom taket. Gud hade makten att göra sådant. Om Han bara ville.

### Kapitel 2

### Söndag 13 december 2003. Hembesök

Han granskade sin egen spegelbild i tågfönstret. Försökte se vad det var, var hemligheten fanns. Men han såg inget särskilt ovanför den röda scarfen, bara ett uttryckslöst ansikte med ögon och hår som mot tunnelväggen mellan Courcelles och Ternes var lika svarta som Metrons eviga natt. Le Monde låg i hans knä och förespådde snö, men ovanför honom låg Paris gator fortfarande kalla och nakna under ett lågt, ogenomträngligt molntäcke. Hans näsborrar vidgade sig och drog in den svaga men distinkta lukten av fuktig cement, människosvett, bränd metall, eau de cologne, tobak, vått ylle och galla, en lukt de aldrig lyckades tvätta bort eller vädra ut från tågvagnarna.

Lufttrycket från ett mötande tåg fick glasrutan att vibrera, och mörkret blev tillfälligt bortträngt av bleka fyrkanter ljus som for förbi. Han drog upp rockärmen och tittade på klockan, en Seiko SQ50 som han hade mottagit som delbetalning av en kund. Den hade redan fått repor i glaset, så han var inte längre säker på att den var äkta. Kvart över sju. Det var söndag kväll och tåget var inte mer än halvfullt. Han tittade sig omkring. Människor sov på Metron, sov alltid. Särskilt på vardagar. Kopplade av, blundade och lät dagens resa bli ett drömlöst mellanrum som bestod av ingenting, med den röda eller blå sträckan på tunnelbanekartan som ett tunt bindestreck mellan arbete och fritid. Han hade läst om en man som hade suttit så och blundat i tunnelbanan en hel dag, åkt fram och tillbaka, och det var först när de skulle tömma vagnen för natten som de upptäckte att han var död. Och kanske hade han klivit ner hit till katakomberna av just den anledningen, att ostört kunna skapa ett blått bindestreck mellan livet och det hinsides i denna blekgula kista.

Själv höll han på med att ordna ett streck åt andra hållet. Mot livet. Det var det här jobbet i kväll och sedan det i Oslo som återstod. Det sista jobbet. Sedan skulle han lämna katakomberna för gott.

Ett larmljud skar genom luften innan dörrarna stängdes vid Ternes. De sköt fart igen.

Han blundade, försökte föreställa sig den andra lukten. Lukten av rengöringsmedel och färsk, varm urin. Lukten av frihet. Men kanske var det sant det som hans mor, lärarinnan, hade sagt. Att den mänskliga hjärnan kan reproducera detaljerade minnesbilder av allt man har sett eller hört, men aldrig av den enklaste lilla lukt.

Lukt. Bilderna började fladdra förbi på insidan av hans ögonlock. Han hade varit femton år och suttit i korridoren i sjukhuset i Vukovar och hört modern återuppta den mumlande bönen till aposteln Thomas, byggnadsarbetarnas skyddshelgon, att Gud måste spara hennes makes liv. Han hade hört mullrandet från serbernas artilleri som sköt från floden och skriken från dem som opererades på BB där det inte längre fanns några spädbarn eftersom kvinnorna i staden hade slutat föda efter att belägringen hade startat. Han hade jobbat som springschas på sjukhuset och hade lärt sig att stänga ute ljuden, både skriken och artilleriet. Men inte lukterna. Särskilt en lukt. När kirurgerna amputerade måste de först skära genom köttet in till benet, och för att patienten inte skulle blöda till döds använde de något som kallades lödkolv för att bränna artärerna så att de stängde sig. Och den lukten av bränt kött och blod luktade inte som något annat.

En läkare hade kommit ut i korridoren och vinkat till sig honom och hans mor. När de närmade sig sängen hade han inte vågat titta på sin far utan stirrade bara på den stora, bruna näven som hade gripit om madrassen som om den försökte slita sönder den i två delar. Och det kunde den nästan göra, för detta var stadens starkaste händer. Hans far vred armeringsjärn, det var han som dök upp på byggarbetsplatserna när murarna var klara, placerade sina stora händer runt armeringsjärnens ändar som reste sig upp ur gjutgodset och med en snabb, men noga inövad rörelse vred till järnstängernas ändar så att de tvinnades ihop. Han hade sett sin far i arbete – det såg ut som om han vred om en trasa. Det fanns fortfarande ingen som hade uppfunnit en maskin som gjorde arbetet bättre.

Han blundade när han hörde fadern skrika av smärta och förtvivlan.

"Ta ut grabben!"

"Han bad själv..."

"Ut!"

Läkarens röst: "Blödningen är hejdad, vi börjar nu!"

Någon tog honom under armarna och lyfte honom. Han försökte spjärna emot men han var så liten, så lätt. Och det var då han kände lukten. Bränt kött och blod.

Det sista han hörde var läkarens röst igen.

"Sågen."

Sedan slog dörren igen bakom honom och han gick ner på knä och fortsatte be där modern hade slutat. Rädda honom. Lemlästa honom, men rädda honom. Gud hade makten att göra sådana saker. Om Han ville.

Han kände att någon tittade på honom, öppnade ögonen och var tillbaka i Metron. På sätet mittemot honom satt en kvinna med spända käkmuskler och en trött, fjärran blick som hoppade bort när den mötte hans. Armbandsurets sekundvisare flyttade sig ryckigt medan han upprepade adressen för sig själv. Han kände efter. Pulsen verkade normal. Huvudet var lätt, men inte för lätt. Han varken frös eller svettades, kände varken fruktan eller glädje, obehag eller behag. Hastigheten sjönk. Charles de Gaulle – Étoile. Han kastade en sista blick på kvinnan. Hon hade tittat noga på honom, men om hon skulle träffa honom igen, kanske redan i kväll, skulle hon ändå inte känna igen honom.

Han reste sig och ställde sig vid dörren. Bromsarna gnällde svagt. Urinoartabletter och urin. Och frihet. Som var lika omöjlig att föreställa sig som lukt. Dörrarna gled isär.

*

Harry klev ut på perrongen och stannade till och drog in den varma källarluften medan han tittade på lappen med adressen. Han hörde dörrarna stängas och kände ett lätt luftdrag mot ryggen när tåget började röra sig igen. Sedan började han gå mot utgången. En reklamskylt ovanför rulltrappan berättade för honom att det fanns sätt att slippa förkylning. Han hostade till svar, tänkte "fan heller", stack ner handen i den djupa fickan på sin yllerock och hittade cigarettpaketet under näsduken och asken med råmjölktabletter.

Cigaretten vippade i hans mun när han gick genom glasdörrarna som ledde ut och lämnade den härskna onaturliga värmen i Oslos tunnelbana bakom sig medan han sprang uppför trapporna till Oslos högst naturliga kyla och decembermörker. Harry kurade automatiskt ihop sig. Egertorget. Den lilla öppna platsen var en korsning av gågator mitt i hjärtat av Oslo, om nu staden hade något hjärta den här tiden på året. Handelsbodarna hade söndagsöppet eftersom det var den näst sista helgen innan jul, och torget var fullt av människor som jäktade fram och tillbaka i det gula ljuset som föll från fönsterna i de anspråkslösa fyra våningar höga affärsbyggnaderna som omgärdade platsen. Harry såg påsarna med inslagna paket och påminde sig själv om att köpa något till Bjarne Møller som hade sin sista arbetsdag i polishuset nästa dag. Harrys chef och högste beskyddare inom polisen alla dessa år hade till slut satt igång sin nertrappningsplan och skulle från och med nästa vecka arbeta som så kallade senior specialutredare vid polisen i Bergen, vilket i praktiken innebar att Bjarne Møller skulle få göra som han ville tills han blev pensionerad. Och det var väl bra, men Bergen? Regn och råkalla fjäll. Møller kom inte ens därifrån. Harry hade alltid tyckt om – men inte alltid förstått – Bjarne Møller.

En man i täckoverall vaggade förbi som en astronaut medan han flinade och blåste ut froströk mellan runda, rosenröda kinder. Böjda ryggar och nollställda vinteransikten. Harry såg en blek kvinna klädd i en tunn, svart skinnjacka med hål på ena armbågen stå vid väggen till urmakaren och stampa medan hennes blick for omkring i hopp om att snart hitta sin langare. En långhårig orakad tiggare som var varmt klädd i moderiktiga ungdomliga kläder satt i yogaställning på marken, lutad mot en lyktstolpe med huvudet böjt som till meditation och en brun pappbägare från ett fik framför sig. Harry hade sett allt fler tiggare det senaste året, och det hade slagit honom att de liknade varandra. Till och med pappbägarna var likadana, som om det var en hemlig kod. Kanske var de rymdvarelser som lugnt och stilla höll på att ta över hans stad, hans gator. Än sedan? Håll till godo.

Harry öppnade dörren till urmakaren och klev in.

"Kan du fixa den här?" sa han till den unge mannen bakom disken och räckte fram en morfarsklocka som var exakt vad det lät som: morfars ur. Harry hade fått den när han var en liten grabb i Åndalsnes den dagen när de begravde modern. Han hade nästan blivit rädd, men morfar hade lugnat honom och sagt att en klocka är något man ger bort, och att Harry också måste komma ihåg att ge den vidare:

"Innan det blir för sent."

Harry hade glömt bort uret ända till i höstas när Oleg hade besökt honom i lägenheten vid Sofies gate och hittat silveruret i en låda när han letade efter Harrys Gameboy. Och Oleg, som var nio år, men sedan länge slog Harry i deras gemensamma lidelse – det gamla dataspelet Tetris – hade glömt duellen som han hade glatt sig så åt, för att i stället sätta sig ner och pilla och skruva på uret för att få det att gå.

"Det är trasigt", hade Harry sagt.

"Äh", hade Oleg svarat. "Allt kan repareras."

Harry hoppades i sitt hjärta att det påståendet var sant, men hade dagar när han tvivlade starkt på det. Ändå undrade han lite om han skulle introducera Oleg för Jokke & Valentinerne och albumet som faktiskt hette "Allt kan repareras". Men vid närmare eftertanke hade Harry kommit fram till att Olegs mor, Rakel, knappast skulle tycka om kombinationen: att hennes före detta pojkvän och alkoholist prackade på sonen låtar som handlade om att vara alkoholist, skrivna och framförda av en död drogmissbrukare.

"Går den här att laga?" frågade han den unge mannen bakom disken. Till svar öppnade snabba, erfarna händer klockan.

"Det skulle inte löna sig."

"Löna sig?"

"Går du till en antikvitetsaffär får du bättre ur som kostar mindre än det skulle kosta att få den här att komma igång."

"Försök ändå", sa Harry.

"Okej", sa den unge mannen som redan hade börjat studera innanmätet och egentligen verkade ganska nöjd med Harrys beslut. "Kom tillbaka på onsdag i nästa vecka."

När Harry kom ut igen hörde han det tunna ljudet av en ensam gitarrsträng genom en förstärkare. Tonen steg när gitarristen, en kille med gles ansiktsbehåring och halvvantar, vred på en av stämskruvarna. Det var dags för en av de där konserterna före jul där kända artister stödde Frälsningsarmén genom att spela här på Egertorget. Människor hade redan börjat samlas framför bandet som hade ställt upp sig bakom Frälsningsarméns svarta julgryta som hängde från ett stativ mitt på torget.

"Är det du?"

Harry vände sig om. Det var kvinnan med pundarblicken.

"Det är du, eller hur? Du kommer från Snoopy? Jag måste ha en noll-etta nu med en gång, jag har..."

"Sorry", avbröt Harry. "Det är inte jag."

Hon tittade på honom. La huvudet på sned samtidigt som ögonen smalnade, som om hon försökte klura ut om han ljög för henne. "Jo, jag har ju sett dig förr, ju."

"Jag är polis."

Hon tystnade direkt. Harry andades in. Reaktionen var försenad, som om beskedet tvingades ta omvägar runt avsvedda nervtrådar och förstörda synapser. Så tändes det matta ljus av hat som Harry hade väntat på i hennes ögon.

"Snuten?"

"Trodde vi hade kommit överens om att ni skulle hålla er till Plata", sa Harry och såg förbi henne, på vokalisten.

"Öh", sa kvinnan som hade ställt sig mitt framför Harry. "Du jobbar inte på Knarket. Du är han som var på teve som hade dödat..."

"Våldsroteln." Harry tog henne lätt under armen. "Hör nu. Du hittar det du vill ha på Plata. Tvinga mig inte att plocka in dig."

"Kan inte." Hon vred sig loss.

Harry ångrade sig direkt och höll upp bägge händerna: "Säg i alla fall att du inte ska köpa något här nu, så kan jag gå vidare. Okej?"

Hon la huvudet på sned. De tunna, blodlösa läpparna stramades åt lite. Som om hon såg något roligt i situationen. "Ska jag berätta för dig varför jag inte kan gå ner dit?"

Harry väntade.

"För att grabben är där nere."

Han kände hur magen knöt sig.

"Jag vill inte att han ska se mig så här. Förstår du det, snuten?"

Harry såg in i hennes trotsiga ansikte medan han försökte formulera något att säga.

"God jul", sa hon och vände honom ryggen.

Harry släppte cigaretten i den bruna, söndertrampade snön och började gå. Han ville ha det här jobbet avklarat. Han tittade inte på människorna han mötte, och de tittade inte heller på honom, utan stirrade ner i blåisen som om de hade dåligt samvete, som om de som medborgare i världens mest generösa socialdemokrati ändå skämdes. "För att grabben är där nere."

På Fredenborgsveien, bredvid Deichmanske bibliotek stannade Harry utanför det nummer som stod på kuvertet han hade med sig. Böjde huvudet bakåt. Fasaden var målad i grått och svart och var uppfräschad. En graffitiklottrares våta dröm. I några av fönsterna hängde redan juldekorationer som silhuetter mot gult, mjukt ljus i något som liknade varma, trygga hem. Och kanske är de det också, tvingade sig Harry att tänka. Tvingade sig, eftersom man inte kan arbeta tolv år som polis utan att smittas av det människoförakt som följer med arbetet. Men han stretade emot, det gjorde han faktiskt.

Han hittade namnet vid ringklockan, blundade och försökte tänka ut ett bra sätt att formulera sig på. Det hjälpte inte. Hennes röst var fortfarande i vägen.

"Vill inte att han ska se mig så här..."

Harry gav upp. Finns det något korrekt sätt att formulera det omöjliga på?

Han tryckte med tummen på den kalla metallknappen, och någonstans inne i huset började det ringa.

*

Kapten Jon Karlsen släppte ringklockan, satte ifrån sig de tunga plastpåsarna på trottoaren och tittade upp på fasaden. Huset såg ut som om det hade beskjutits med lätt artilleri. Putsen hade fallit av i stora flak och fönsterna i en brandskadad lägenhet på andra våningen var täckt med bräder. Först hade han gått förbi Fredriksens blå hus, det var som om kylan hade sugit ut all färg och gjort alla fasaderna längs Hausmannsgate likadana. Det var först när han såg det ockuperade huset där de hade målat "Vestbredden" på väggen som han insåg att han hade gått för långt. En spricka i portens dörrglas tecknade ett V. Segertecknet.

Jon drog vindjackan tätare om sig och var glad för att Frälsningsarméns uniform under var av kraftig, ren ull. När Jon skulle få sin nya uniform efter Officersskolan hade inte någon av storlekarna hos Frälsningsarméns materialavdelning passat honom, så han hade fått sig tyg tilldelat och skickats till en skräddare som hade blåst rök i hans ansikte och oombedd förnekat Jesus som sin personlige frälsare. Men skräddaren hade gjort ett bra arbete och Jon tackade honom varmt, han var inte van vid att kläder passade honom. De påstod att det berodde på den krumma ryggen. De som hade sett honom komma gående längs Hausmannsgate den här eftermiddagen hade antagligen trott att han gick framåtböjd för att slippa en del av den iskalla decembervinden som svepte isnålar och snösörja längs trottoarerna där den tunga trafiken dundrade förbi. Men de som kände honom sa att Jon Karlsen böjde på ryggen för att tona ner sin egen längd. Och för att nå ner till dem under sig. Så som han nu böjde sig fram för att tjugokronorsmynten skulle träffa den bruna pappersbägaren som satt i en smutsig, darrande hand bredvid porten.

"Hur går det?" frågade Jon det mänskliga byltet som satt med korsade ben på en bit kartong på trottoaren i snöröken.

"Jag står i kö för metadonbehandling", sa stackaren, entonigt och stammande som en illa inövad psalmvers, medan han glodde in i Jons svarta uniformsknän.

"Du skulle kila ner till vårt kafé vid Urtegata", sa Jon. "Få i dig lite varm mat och..."

Resten drunknade i dånet från trafiken när det blev grönt bakom dem.

"Har inte tid", svarade byltet. "Du har inte en femtiolapp?"

Jon slutade aldrig förundras över knarkarnas ständiga fokus. Han suckade och tryckte ner en hundralapp i bägaren.

"Kolla om du kan hitta några varma kläder på Fretex. Om inte, så har vi fått in nya vinterjackor på Fyrskenet. Du kommer att frysa ihjäl i din tunna jeansjacka."

Han sa det med resignationen hos den som redan vet att hans gåva ska användas till att köpa knark, men än sedan? Det var samma refräng, bara ännu ett av dessa moraliska dilemman som fyllde hans dagar.

Jon tryckte på klockan en gång till. Han såg sin spegelbild i det smutsiga butiksfönstret bredvid porten. Thea sa att han var stor. Egentligen var han inte stor. Han var liten. En liten soldat. Men sedan skulle den lille soldaten springa Møllerveien över Akerselva där östra Grunerløkka började, genom Sofienbergsparken till Gøteborggata 4 som armén ägde och hyrde ut till sina anställda, gå in i uppgång B, kanske hälsa snabbt på någon av de andra som bodde där som förhoppningsvis antog att Jon var på väg till sin lägenhet på fjärde våningen. I stället skulle han ta hissen upp till femte, gå loftgången bort till A-uppgången, lyssna för att höra om kusten var klar innan han snabbade sig bort till Theas dörr och knackade deras vanliga signal. Och hon skulle öppna dörren och famnen där han kunde kura ihop sig och tina upp igen.

Det skakade till.

Han trodde först att det var marken, staden, grunden. Han satte ifrån sig den ena påsen och körde ner handen i byxfickan. Mobiltelefonen vibrerade i hans hand. Displayen visade Ragnhilds nummer. Det var tredje gången bara i dag. Han visste att han inte kunde skjuta upp det längre, han måste berätta för henne. Att han och Thea skulle förlova sig. När han bara hade hittat de korrekta orden. Han la tillbaka mobilen i fickan och undvek att se sig själv i spegeln. Men bestämde sig. Han skulle sluta vara feg. Bli frimodig. Bli en stor soldat. För Thea på Gøteborggata. För far i Thailand. För Herren i himlen.

"Vad är det?" skrek någon från högtalaren ovanför ringklockan.

"Åh, hej. Det är Jon."

"Va?"

"Jon från Frälsningsarmén."

Jon väntade.

"Vad vill du?" knastrade rösten.

"Jag kommer med lite mat. Ni kanske behöver..."

"Har du cigaretter?"

Jon svalde och stampade med kängorna i snön. "Nej, pengarna räckte bara till mat den här gången."

"Fan."

Det blev tyst igen.

"Hallå?" ropade Jon.

"Ja, ja. Jag tänker."

"Om du vill kan jag komma tillbaka senare."

Öppningsmekanismen surrade och Jon skyndade sig att knuffa upp dörren.

Inne i trapphuset låg tidningspapper, tomflaskor och gula isfläckar av urin. Men kylan gjorde i alla fall att Jon slapp andas in den genomträngande, sursöta stanken som fyllde uppgången under dagar med milt väder.

Han försökte gå försiktigt, men det slutade ändå med att han klampade i trappan. Kvinnan som stod och väntade på honom i dörren hade blicken fäst på påsarna. För att undvika att titta direkt på honom, tänkte Jon. Hon hade det plufsiga, uppblåsta ansikte som är resultatet av många års alkoholintag, var överviktig och bar en smutsig vit t-shirt under morgonrocken. En unken stank vällde ut ur dörröppningen.

Jon stannade på trappavsatsen och satte ner påsarna. "Är din man hemma också?"

*

"Ja, han är hemma", sa hon på mjuk franska.

Hon var vacker. Höga kindben och stora, mandelformade ögon. Smala, blodlösa läppar. Och välklädd. Den del av henne han såg genom dörrspringan var i alla fall välklädd.

Han rättade automatiskt till den röda scarfen.

Säkerhetskedjan mellan dem var av solid mässing och fäst vid en tung ekdörr utan namnskylt. När han hade stått utanför huset vid Avenue Carnot och väntat på att portvakterskan skulle öppna porten, hade han lagt märke till att allt verkade nytt och dyrt, dörrhandtagen, ringanordningen, låscylindrarna. Och det faktum att den blekgula fasaden och de vita jalusierna hade en ful, skitig beläggning av svarta föroreningar underströk bara det etablerade och solida i detta kvarter i Paris. I trappuppgången hade det hängt originalmålningar.

"Vad gäller det?"

Hennes blick och tonfall var varken ovänligt eller vänligt, men dolde kanske en smula skepsis på grund av hans dåliga uttal.

"Ett meddelande, _madame_."

Hon tvekade. Men handlade till slut som förväntat:

"Jaha. Kan ni vänta här, så ska jag hämta honom."

Hon stängde och låset gick igen med ett välsmort, mjukt klick. Han trampade med fötterna. Han borde lära sig bättre franska. Mor hade tragglat engelskan på kvällarna, men hans franska hade hon aldrig fått ordning på. Han glodde på dörren. Fransk öppning. Franskt besök. Fin.

Han tänkte på Giorgi. Giorgi med det vita leendet var ett år äldre än han själv, alltså tjugofyra år nu. Var han fortfarande lika snygg? Blond och liten och nätt som en flicka? Han hade varit förälskad i Giorgi, fördomsfritt och villkorslöst så som bara barn kan bli förälskade i varandra.

Inifrån hörde han steg. En mans steg. Fumlande med låset. Ett blått streck mellan arbete och frihet till tvål och kiss. Snart kom snön. Han gjorde sig beredd.

*

Mannens ansikte uppenbarade sig i dörröppningen.

"Vad fan vill du?"

Jon lyfte plastpåsarna och försökte med ett leende: "Färskt bröd. Luktar gott, eller hur?"

Fredriksen la en stor brun hand på kvinnans axel och knuffade bort henne. "Det enda jag känner är lukten av kristet blod..." Det sades med klart, nyktert uttal, men de vattniga irisarna i det skäggiga ansiktet framför honom avslöjade något annat. Ögonen försökte fokusera på påsarna från affären. Han såg ut som en stor och kraftig man som hade krympt inuti. Att skelettet, till och med kraniet hade blivit mindre innanför huden som nu hängde tung och tre nummer för stor över det ondskefulla ansiktet. Fredriksen drog med ett smutsigt finger över de färska såren på näsryggen.

"Ska du inte förkunna nu då?" sa Fredriksen.

"Nej, jag skulle egentligen bara..."

"Äh, kom igen nu, soldat. Ni ska väl ha något tillbaka, eller hur? Min själ, till exempel."

Jon kurade ihop sig i uniformen. "Själar sysslar jag inte med, Fredriksen. Men lite mat kan jag..."

"Åh, du får väl predika lite först."

"Som sagt så..."

"Predika!"

Jon stod och tittade på Fredriksen.

"Predika med din lilla blöta fittkäft!" vrålade Fredriksen. "Predika så vi kan äta med gott samvete, din nedlåtande kristna jävel. Kom igen, se till att få det gjort, vad har Gud att komma med i dag?"

Jon öppnade munnen men stängde den igen. Svalde. Försökte igen och den här gången kom det ljud från stämbanden. "Sanningen är att han skänkte sin ende son till döden... för våra synders skull."

"Du ljuger!"

*

"Nej, jag gör tyvärr inte det", sa Harry och betraktade mannens förfärade ansikte i dörröppningen framför sig. Det luktade middagsmat och det klirrade av bestick i bakgrunden. En familjefar. En pappa. Till nu. Mannen kliade sig på underarmen och hans blick var fäst någonstans ovanför Harrys huvud som om det stod någon där och lutade sig över honom. Kliandet lät raspigt, obehagligt.

Klirrandet av bestick hade upphört. Tassande steg stannade bakom mannen och en liten hand la sig på hans axel. Ett kvinnoansikte med stora, rädda ögon tittade fram:

"Vad är det, Birger?"

"Den här polisen har kommit med ett meddelande", sa Birger Holmen entonigt.

"Vad är det?" sa kvinnan och tittade på Harry. "Är det grabben? Är det Per?"

"Ja, fru Holmen", sa Harry och såg hur ångesten kröp in i hennes ögon. Han letade efter orden. "Vi hittade honom för två timmar sedan. Er son är död."

Han måste vika undan för hennes blick.

"Men han... han... var..." Hennes blick hoppade från Harry och upp till mannen som kliade sig på armen.

Han kommer snart att börja blöda, tänkte Harry och harklade sig. "I en container i Bjørvika. Det var som vi fruktade. Han har varit död ett bra tag."

Det verkade som om Birger Holmen plötsligt tappade balansen, och han vacklade baklänges in i den ljusa hallen och grep tag i en rockhängare. Kvinnan kom fram i dörröppningen, och Harry kunde se mannen falla på knä bakom henne.

Harry drog efter andan, stack in handen under rocken. Fickpluntans metall kändes iskall mot hans fingertoppar. Han hittade och drog fram ett kuvert. Han hade inte läst brevet, men visste vad det innehöll. Det officiella, korta budskapet om död, utan ett enda onödigt ord. Dödsbudskapet som byråkratisk handling.

"Tyvärr ingår det i mitt arbete att ge er det här."

*

"Ditt arbete att göra vad?" undrade den lille medelålders mannen med det överdrivet mondäna franskuttalet som inte kännetecknar överklassen, utan dem som strävar för att bli som dem. Allt stämde med bilden i kuvertet, till och med den lilla slipsknuten och den slaka, röda rökrocken.

Han visste inte vilket fel denne man hade begått. Han hade knappast skadat någon fysiskt, för trots det irriterade ansiktet var kroppsspråket defensivt, nästan ängsligt, till och med här i dörren till hans eget hem. Hade han stulit pengar, kanske förskingrat? Han såg ut som om han jobbade med siffror. Men det handlade inte om stora belopp. Trots hans snygga hustru verkade han mer vara en sådan som stack undan lite här och lite där. Kanske hade han varit otrogen, legat med hustrun till fel man? Nej. Kortvuxna män med medelmåttig förmögenhet och hustrur som ser mer attraktiva ut än dem själva, är i regel mer upptagna av huruvida hon är otrogen. Mannen irriterade honom. Kanske var det just det. Kanske hade han bara irriterat någon. Han stack ner handen i fickan.

"Mitt jobb", sa han och la pipan på en Llama MiniMax som han hade köpt för endast trehundra dollar mot den sträckta dörrkedjan av mässing, "... är det här."

Han siktade längs ljuddämparen. Det var ett vanligt metallrör som var fastskruvat på de gängor han hade låtit göra på pipan hos en smed i Zagreb. Den svarta gaffatejpen som var virad kring skarven fanns där bara för att det skulle vara lufttätt. Han kunde naturligtvis ha köpt en så kallad kvalitetsljuddämpare för över hundra euro, men varför det? Ingen av dem klarade ändå av att dämpa ljudet från en kula som bryter ljudvallen, av den varma gasen som möter kall luft, de mekaniska metalldelarna i pistolen som träffar varandra. Det var bara i den verklighet som var Hollywood som pistoler med ljuddämpare lät som popcorn under lock.

Knallen lät som ett piskrapp, och han pressade ansiktet mot den smala öppningen.

Mannen från bilden hade försvunnit från dörröppningen, han hade fallit bakåt utan ett ljud. Hallen var dunkelt belyst men i spegeln på väggen såg han ljuset från dörröppningen och sitt eget uppspärrade öga inramat av guld. Den döde låg på en tjock mörkröd matta. Persisk? Kanske han hade haft pengar trots allt.

Nu hade han bara ett litet hål i pannan.

Han tittade upp och mötte hustruns blick. Om det var hustrun. Hon stod på tröskeln till ett annat rum. Bakom henne hängde en stor, gul rislampa. Hon höll handen framför munnen och stirrade på honom. Han nickade kort mot henne. Sedan sköt han försiktigt igen dörren, stack ner pistolen i axelhölstret och gick nerför trapporna. Han använde aldrig hiss för reträtten. Eller hyrbil eller motorcykel eller något annat som kunde stanna. Och han sprang inte. Pratade inte eller ropade, hans röst kunde användas som signalement.

Reträtten var den mest kritiska delen av jobbet, men också det han tyckte mest om. Den var som en glidflykt, ett drömlöst ingenting.

Portvakterskan hade kommit ut och stod framför dörren till sin lägenheten på nedersta våningen och stirrade villrådigt på honom. Han viskade ett adjö, men hon stirrade bara tyst tillbaka. När hon om en timme skulle höras av polisen, skulle de be om ett signalement. Och hon skulle ge dem ett. Av en vanlig man av medellängd med ordinärt utseende. Tjugo år. Eller kanske trettio. Inte fyrtio, i varje fall. Trodde hon.

Han kom ut på gatan. Paris bullrade lågt, som ett åskväder som aldrig kom närmare, men heller aldrig upphörde. Han droppade sin Llama MiniMax i en sopcontainer han hade sett ut i förväg. Två nya, icke avfyrade pistoler av samma märke låg och väntade i Zagreb. Han hade fått mängdrabatt.

När flygbussen en halvtimme senare passerade Porte de la Chapelle på motorvägen mellan Paris och Charles de Gaulle-flygplatsen, var luften full med snöfnyk som la sig mellan de spröda blekgula stråna som stelfrusna stack upp mot den grå himlen.

Efter att ha checkat in till sin flight och passerat säkerhetskontrollen gick han direkt in på herrtoaletten. Han ställde sig vid raden av vita pissoarer, knäppte upp och lät strålen träffa de vita urinoartabletterna i botten av skålen. Han blundade och koncentrerade sig på den sötaktiga lukten av paradiklorobenzen och parfym med citrondoft från J & J Chemicals. Det blå bindestrecket till friheten hade bara ett stopp kvar. Han smakade på namnet. Oslo.

### Kapitel 3

### Söndag 13 december. Bett

I den röda zonen på sjätte våningen i polishuset, betong- och glaskolossen med Norges största ansamling av poliser, satt Harry bakåtlutad i stolen på kontor 605. Det var det kontor som Halvorsen – den unge inspektören Harry delade de tio kvadratmeterna med – brukade kalla Uppklarningskontoret. Och som Harry, när Halvorsen måste tas ner på jorden, kallade för Upplärningskontoret.

Men nu var Harry ensam, och han stirrade in i väggen där fönstret antagligen skulle ha suttit om Uppklarningskontoret hade haft något.

Det var söndag, han hade skrivit rapporten och kunde gå hem. Så varför gjorde han inte det? Genom det imaginära fönstret såg han den inhägnade hamnen i Bjørvika där nysnön la sig som konfetti på gröna, röda och blå containrar. Fallet var uppklarat. Per Holmen, en ung heroinist, hade fått nog av livet och skjutit en sista gång inne i en container. Med pistol. Inga tecken på yttre våld, och pistolen hade legat bredvid honom. Per Holmen var inte skyldig någon pengar enligt spanarna. När langare avrättar personer som har knarkskulder försöker de i alla fall inte kamouflera det som något annat. Tvärtom. Alltså helt klart ett självmord. Så varför kasta bort kvällen på att rota runt i en vindpinad, otrevlig container där det ändå inte kunde finnas annat än mer sorg och hopplöshet?

Harry tittade på yllerocken som hängde på rockhängaren. Den lilla fickpluntan i innerfickan var full. Och orörd eftersom han i oktober hade gått till Systemet, köpt en flaska med sin värsta fiende, Jim Beam, och hällt över i fickpluntan innan han hade tömt resten av innehållet i vasken. Sedan hade han gått med giftet på sig, ungefär som nazistledarna bar cyanidpiller i skosulorna. Varför detta löjliga påhitt? Han visste inte. Det var inte så viktigt att veta. Det fungerade.

Harry tittade på klockan. Snart elva. Hemma hade han en välanvänd espressokanna och en DVD-film han inte hade sett och sparat för exakt en sådan här kväll. "Allt om Eva", Mankiewicz mästerverk från 1950 med Bette Davis och George Sanders.

Han kände efter. Och visste att det skulle bli containerhamnen.

Harry hade vikt upp rockslaget och stod med ryggen mot nordanvinden som blåste genom det höga stängslet framför honom och fick snön att lägga sig i drivor runt containrarna där inne. Hamnområdet med de stora, tomma ytorna såg ut som en öken nu när det var natt.

Det inhägnade containerområdet var upplyst, men lyktstolparna svajade i vindbyarna och skuggor sprang i gatten mellan metallkistorna som var staplade två och tre på höjden. Containern som Harry tittade på var röd, en färg som skar sig mot polisens orange avspärrningsband. Men det var en fin tillflyktsort i Oslo i december med ganska exakt samma storlek och komfort som isoleringscellerna i arresten i polishuset.

I rapporten från brottsplatsgruppen – som knappt hade varit en grupp, bara en utredare och en tekniker – stod det att containern hade stått tom ett tag. Och olåst. Tillsyningsmannen hade förklarat att det inte var så stor anledning att låsa tomma containrar eftersom området var avspärrat och dessutom bevakat. Ändå hade alltså en drogmissbrukare tagit sig in. Antagligen hade Per Holmen varit en av alla dessa som hade sitt tillhåll kring Bjørvika, som bara var ett stenkast från knarkmissbrukarnas snabbköp, Plata. Såg kanske tillsyningsmannen medvetet genom fingrarna med att hans container ibland användes som logi, kanske visste han att de räddade ett liv ibland på det sättet?

Det fanns inget lås på containern, men dörren i stängslet var försett med ett fett hänglås. Harry ångrade att han inte hade ringt från polishuset och berättat att han skulle dyka upp. Om det verkligen fanns några vakter här alltså, för han såg ingen.

Harry tittade på klockan. Funderade lite och slängde en blick på stängslet. Han var i god form. Bättre form än på länge. Han hade inte rört alkohol sedan det fatala sammanbrottet i somras, och han hade tränat ofta på polishusets gym. Mer än ofta. Innan snön kom hade han slagit Tom Waalers gamla rekord på hinderbanan i Økern. Några dagar senare hade Halvorsen försiktigt frågat om all den där träningen hade med Rakel att göra. För han hade fått intrycket av att de inte träffade varandra längre? Harry hade kortfattat men tydligt förklarat för den unge inspektören att även om de delade kontor, innebar inte det att de delade privatliv. Halvorsen hade bara ryckt på axlarna, frågat vilka andra Harry kunde prata med och fick sin iakttagelse bekräftad genom att Harry reste sig upp och marscherade ut från kontor 605.

Tre meter. Ingen taggtråd. Lätt. Harry grep tag om stängslet så högt upp han kunde, satte fötterna mot en av stolparna och rätade på sig. Höger arm upp, sedan vänster, hänga i raka armar medan han fick upp fötterna under sig igen. Larvrörelser. Han svingade sig över på andra sidan.

Han lyfte sprinten och drog upp containerluckan, tog fram den kraftiga svarta Army-ficklampan, dök in under spärrbanden och gick in.

Det var märkligt stilla där inne, som om också ljuden hade frusit.

Harry tände ficklampan och riktade den mot den innersta delen av containern. I ljuskäglan såg han kritkonturerna på golvet där de hade hittat Per Holmen. Beate Lønn, chefen för tekniska vid Brynsalleen, hade visat bilderna för honom. Per Holmen hade suttit med ryggen mot väggen med ett hål i höger tinning och pistolen liggande på sin högra sida. Inte så mycket blod. Det var fördelen med skott i huvudet. Den enda. Pistolens ammunition var inte av någon särskilt grov kaliber, så ingångshålet var litet och det fanns inget utgångshål. Rättsmedicinska skulle alltså hitta kulan inne i skallen, där den antagligen hade farit som en flipperkula och gjort gröt av det Per Holmen hade använt att tänka med. Till att ta detta beslut. Och till slut beordra pekfingret att trycka in avtryckaren.

"Obegripligt", brukade hans kolleger säga när de hittade unga människor som hade valt att ta sitt liv. Harry antog att de sa så för att skydda sig själva, för att avvisa själva idén. Utöver det förstod han inte vad de menade med att det var obegripligt.

Ändå var det exakt det ord han själv hade använt i eftermiddags när han stod där i trappen och tittade in i den dunkla hallen, på Per Holmens knäböjande far, på den krumma ryggen som skakade av gråt. Och eftersom Harry inte hade några tröstens ord om döden, Gud, frälsning, livet hinsides eller meningen med allt, hade han bara mumlat detta hjälplösa: "Obegripligt..."

Harry släckte ficklampan, körde ner den i rockfickan och mörkret slöt sig om honom.

Han tänkte på sin egen far. Olav Hole. Den pensionerade lektorn och änkemannen som bodde i ett hus i Oppsal, på ögonen som lyste upp när han en gång i månaden fick besök av Harry eller dottern, Søs, och hur det ljuset långsamt falnade medan de drack kaffe och pratade om saker och ting som inte betydde särskilt mycket. För det enda som betydde något fanns i en bild som stod på pianot hon hade brukat spela på. Olav Hole gjorde nästan ingenting längre. Läste bara sina böcker. Om länder och riken han aldrig skulle få se, och egentligen inte längre hade någon önskan att se, inte nu när inte hon kunde följa med. "Den största förlusten", kallade han det de få gångerna de pratade om henne. Och det Harry tänkte på nu, var vad Olav skulle kalla det den dagen man kom och berättade att hans son var död.

Harry lämnade containern och gick bort mot stängslet. Tog tag med händerna. Så kom ett av dessa märkliga ögonblick av plötslig, fullkomlig stillhet när vinden håller andan som för att lyssna eller fundera på något och allt som hörs är det trygga bullret från staden i vintermörkret. Det, och ljudet av papper som blåste omkring och skrapade mot asfalten. Men det hade slutat blåsa. Inte papper, steg. Snabba, lätta steg. Lättare än fotsteg.

Tassar.

Harrys hjärta accelererade vilt och han böjde blixtsnabbt knäna under sig mot stängslet. Rätade på sig. Först senare skulle Harry komma på vad det var som hade gjort honom så rädd. Det var tystnaden, och att han i denna tystnad inte hörde något, inget morrande, inga tecken till aggression. Som om det som befann sig i mörkret bakom honom inte ville skrämma honom. Tvärtom. Att det jagade honom. Och hade Harry kunnat en del om hundar, skulle han möjligen ha känt till att det bara är en typ av hundar som aldrig morrar, varken av rädsla eller vid angrepp: En svart metzner-hane. Harry sträckte upp armarna och böjde på knäna igen när han hörde att rytmen avbröts och sedan tystnaden och han visste att den hade hoppat. Han sparkade till.

Påståendet att man inte känner någon smärta när rädslan har pumpat blodet fullt med adrenalin är i bästa fall onyanserat. Harry vrålade när den stora, smidiga hundens tänder borrade sig in i köttet på det högra underbenet och sjönk ner och in tills de till slut pressade direkt mot den känsliga benhinnan. Det sjöng i stängslet, tyngdkraften drog i dem bägge, men i ren desperation lyckades Harry hålla sig fast. Och normalt skulle han ha varit räddad nu. För vilken annan hund som helst som hade en kroppsvikt som en fullvuxen svart metzner hade tvingats släppa taget. Men en svart metzner har tänder och käkmuskler som är avpassade för att krossa ben, därav dess rykte om att den ska vara släkt med den benätande fläckiga hyenan. Därför hängde den kvar, fastnaglad vid Harrys underben med två huggtänder i överkäken som böjde sig lite inåt, och en i underkäken som stabiliserade bettet. Den andra huggtanden i underkäken hade den använt mot en stålprotes när den bara var tre månader gammal.

Harry fick vänstra armbågen över stängslet och försökte dra sig upp. Men hunden hade fått in en av tassarna i en av stängslets maskor. Han famlade efter rockfickan med högerhanden, hittade den och handen fick tag om ficklampans gummiskaft. Han tittade ner och såg för första gången djuret. Det blinkade matt i mörka ögon i det lika svarta ansiktet. Harry slog med ficklampan. Den träffade hunden uppe på huvudet mitt mellan öronen, så hårt att han kunde höra det krasa. Han lyfte ficklampan och slog igen. Träffade den känsliga nosen. Slog desperat mot ögonen som fortfarande inte hade blinkat. Han tappade ficklampan som föll till marken. Hunden hängde kvar. Harry hade snart inga krafter kvar för att hålla sig fast i stängslet. Han ville inte tänka på hur fortsättningen skulle se ut, men kunde inte låta bli.

"Hjälp!"

Harrys tafatta rop försvann i vinden som återigen hade tilltagit. Han bytte grepp och kände en plötslig lust att skratta. Det kunde väl ändå inte sluta så här? Att han skulle hittas i en containerhamn med strupen söndersliten av en vakthund? Harry andades in. Stängslets vassa kant stack honom i armhålan, fingrarna domnade snabbt. Det vara bara sekunder kvar tills han måste släppa taget. Om han bara hade haft ett vapen. Om han bara hade haft en flaska i stället för en fickplunta, som han hade kunnat slå sönder och sticka med.

Fickpluntan!

Med ett uppbjudande av sina sista krafter fick Harry in handen i innerfickan och drog ut pluntan. Han stack in den i munnen, satte tänderna i metallkorken och vred runt. Korken lossnade och han fångade den mellan tänderna medan spriten fyllde hans munhåla. Det gick som en stöt genom kroppen. Herregud. Han tryckte ansiktet mot stängslet så att ögonen pressades samman och de fjärran ljusen från Plaza och Hotel Opera blev vita streck i allt det svarta. Med högerhanden sänkte han pluntan tills den befann sig rakt ovanför hundens röda gap. Så spottade han ut korken och spriten, mumlade "skål" och vände på fickpluntan. Under två långa sekunder stirrade de svarta hundögonen upp på Harry i full förvirring medan den bruna vätskan kluckande rann ner längs Harrys underben och in i den öppna käften. Sedan släppte djuret taget. Harry hörde dunsen av levande kött mot naken asfalt. Följt av ett slags rosslande och ett lågt jämmer, innan tassarna skrapade mot marken och den uppslukades av det mörker den hade kommit från.

Harry fick upp benen under sig och svingade sig över stängslet. Han drog upp byxbenet. Till och med utan ficklampa kunde han konstatera att i kväll fick det bli akuten i stället för "Allt om Eva".

*

Jon låg med huvudet i Theas knä. Han blundade och njöt av det jämna surrandet från teven. Det var en av dessa serier som hon tyckte om så mycket. Kungen av Bronx. Eller var det Queens?

"Har du frågat din bror om han kan ta passet på Egertorget?" frågade Thea.

Hon hade lagt en hand över hans ögon. Han kunde känna den sötaktiga doften från hennes hud som betydde att hon precis hade tagit en insulinspruta.

"Vilket pass?" undrade Jon.

Hon ryckte bort handen och tittade skeptiskt ner på honom.

Jon skrattade. "Slappna av. Jag pratade med Robert för länge sedan. Han sa ja."

Hon stönade uppgivet. Jon tog hennes hand och la den över sina ögon igen.

"Jag sa bara inte att det var din födelsedag", sa han. "För då är det inte säkert att han skulle ha sagt ja."

"Varför inte?"

"För att han är galen i dig, och det vet du."

"Det där är bara något du säger."

"Och du gillar inte honom."

"Det är inte sant!"

"Varför stelnar du alltid till bara jag nämner hans namn då?"

Hon skrattade högt. Kanske över något i Bronx. Eller Queens.

"Fick du ett bord på den där restaurangen?" undrade hon.

"Ja."

Hon log och tryckte hans hand. Sedan rynkade hon ögonbrynen. "Jag har funderat. Kanske kommer någon att se oss där."

"Från armén? Det kan jag inte tänka mig."

"Men om de ändå skulle göra det?"

Jon svarade inte.

"Kanske är det på tiden att vi offentliggör det", sa hon.

"Jag vet inte", sa han. "Är det inte bäst att vänta tills vi är helt säkra på..."

"Är du inte säker, Jon?"

Jon flyttade hennes hand och tittade förvånat upp på henne.

"Men Thea. Du vet mycket väl att jag älskar dig över allt annat. Det är inte det."

"Vad är det då?"

Jon suckade och satte sig upp bredvid henne. "Du känner inte Robert, Thea."

Hon log snett. "Jag har känt honom sedan vi var små, Jon."

Jon vred på sig. "Ja, men det är en sak du inte känner till. Du vet inte hur arg han kan bli. När det sker, är det som om han blir en annan person. Det är något han har efter far. Han blir farlig, Thea."

Hon lutade huvudet mot väggen och stirrade tyst framför sig.

"Jag föreslår bara att vi väntar med det lite." Jon vred händerna. "Det handlar ju om att ta hänsyn till din bror också."

"Rikard?" sa hon förvånat.

"Ja. Vad skulle han säga om du, hans egen syster, offentliggör att du förlovar dig med just mig just nu?"

"Å, du menar så. Eftersom ni konkurrerar om att få jobbet som ny förvaltningschef?"

"Du vet mycket väl att Ledarrådet lägger vikt vid att officerare i höga positioner ska ha en riktig officer som äkta hälft. Det är klart att det skulle vara taktiskt rätt av mig att gå ut med det nu, att jag ska gifta mig med Thea Nilsen, dotter till Frank Nilsen, kommendörens högra hand. Men skulle det vara moraliskt rätt?"

Thea tuggade på underläppen. "Vad är det egentligen som är så viktigt för dig och Rikard med det här jobbet?"

Jon ryckte på axlarna. "Armén har betalat Officersskolan och fyra år med ekonomi på BI för oss bägge. Rikard tänker väl som jag. Att då är man skyldig att ställa upp när det finns jobb i armén som man är kvalificerad för."

"Kanske ingen av er får det? Pappa säger att det aldrig har varit någon under trettiofem som har blivit förvaltningschef i armén."

"Jag vet", suckade Jon. "Säg det inte till någon, men egentligen skulle jag bli lättad om Rikard fick jobbet."

"Lättad?" sa Thea. "Du som har haft ansvaret för alla hyresfastigheterna i Oslo i över ett år?"

"Visst, men förvaltningschefen har hand om hela Norge och Island och Färöarna. Visste du att arméns hyresbolag har över tvåhundrafemtiotusen ägor med tre hundra byggnader bara i Norge?" Jon slog sig lätt på magen och tittade i taket med den välbekanta bekymrade uppsynen. "Jag såg mig själv i ett butiksfönster i dag och det gick upp för mig hur liten jag är."

Thea verkade inte ha hört det sista. "Någon har sagt till Rikard att den av er som får jobbet kommer att bli nästa TC."

"Näste kommendör?" Jon skrattade högt. "Då vill i alla fall inte jag."

"Skämta inte, Jon."

"Jag skämtar inte, Thea. Du och jag är mycket viktigare. Jag säger att jag inte är aktuell för jobbet som förvaltningschef och så offentliggör vi förlovningen. Jag kan göra annat arbete som är viktigt. Kårerna behöver också ekonomer."

"Nej, Jon", sa Thea förfärat. "Du är den bäste vi har, du måste sättas in där du är mest användbar. Rikard är min bror, men han har inte... din klokhet. Vi kan vänta med att berätta för dem om förlovningen till efter anställningen."

Jon ryckte på axlarna.

Thea såg på klockan. "Du måste gå före tolv i dag. I hissen i går sa Emma att hon var bekymrad för mig eftersom hon hörde att min dörr öppnades mitt i natten."

Jon svängde ut benen över golvet. "Jag förstår egentligen inte att vi orkar bo här."

Hon tittade på Jon med tillrättavisande blick. "Här sköter vi i alla fall om varandra."

"Jo", suckade han. "Vi sköter om varandra. God natt, då."

Hon makade sig intill honom och smög in handen under skjortan och han kände till sin förvåning att hennes hand hade blivit kall och svettig, som om den hade varit knuten, hade kramat något. Hon pressade sig intill honom och hennes andning började bli tyngre.

"Thea", sa han. "Vi borde inte..."

Hon stelnade till. Sedan suckade hon och drog åt sig handen.

Jon var förvånad. Till nu hade inte Thea gjort några närmanden, tvärtom hade det verkat som om hon var lite rädd för fysisk kontakt. Och den blygseln var något han hade tyckt om. Och hon hade verkat lättad när han efter det första stämmomötet hade sagt att det i statuterna stod att "Frälsningsarmén framhåller avhållsamhet innan äktenskapet som en kristen förebild". Och även om några menade att det var skillnad på orden "förebild" och "påbud" som statuterna använde när det gällde tobak och alkohol, tyckte han inte att det fanns någon anledning att bryta det löftet till Gud på grund av sådana nyanser.

Han gav henne en kram, reste sig upp och gick ut till toaletten. Stängde dörren bakom sig och skruvade på vattnet. Lät vattnet rinna över händerna medan han tittade på den släta ytan av smält sand som reflekterade ansiktsdragen hos en person som enligt alla yttre tecken borde vara lycklig. Han måste ringa Ragnhild. Få det överståndet. Jon andades in djupt. Han var lycklig. Vissa dagar _var_ bara lite tuffare än andra.

Han torkade ansiktet och gick in till henne igen.

*

Akutens väntrum på Storgata 40 badade i vitt, hårt ljus. Där fanns det vanliga mänskliga menageriet så här dags på dygnet. En darrande narkoman reste sig upp och gick tjugo minuter efter att Harry hade kommit. De orkade i regel inte sitta stilla längre än tio. Harry förstod honom mycket väl. Han hade fortfarande spritsmaken i munnen, den hade väckt gamla ovänner som ryckte och slet i kedjorna där nere. Benet värkte som bara helvete. Och turen till containerhamnen hade – som i nittio procent av alla polisutredningar – varit resultatlös. Han lovade sig själv att hålla överenskommelsen med Bette Davis nästa gång.

"Harry Hole?"

Harry såg upp på mannen i vit rock som hade stannat framför honom.

"Ja?"

"Vill du följa med mig?"

"Tack, men jag tror att det är hennes tur", sa Harry och nickade mot en flicka som satt med huvudet i händerna på en stol i raden mittemot honom.

Mannen lutade sig fram. "Det är andra gången hon är här bara i kväll. Hon klarar sig."

Harry följde haltande efter den vita läkarrocken in i korridoren och in på ett litet kontor med ett skrivbord och en enkel bokhylla. Han såg inga personliga föremål.

"Jag trodde att ni poliser hade egna läkare", sa rocken.

"Nix. Vanligtvis får vi inte ens prioritet i kön. Hur vet du att jag är polis?"

"Förlåt. Jag är Mathias. Jag var bara på väg genom väntrummet och såg dig."

Läkaren log och sträckte fram handen. Han hade jämna tänder, såg Harry. Så jämna att man kunde ha misstänkt honom för att använda löständer om det inte hade varit för att resten av ansiktet var lika symmetriskt. Ögonen var blå och omgärdade av små skrattrynkor och handslaget fast och torrt. Som hämtat ur en läkarroman, tänkte Harry. En läkare med varma händer.

"Mathias Lund-Helgesen", förtydligade mannen och tittade fundersamt på Harry.

"Jag antar att du menar att jag borde veta vem du är", sa Harry.

"Vi har hälsat. I fjol somras. På en tillställning hemma i Rakels trädgård."

Harry stelnade till när han hörde hennes namn från den andres läppar.

"Jaha?"

"Det var jag", sa Mathias Lund-Helgesen snabbt och lågt.

"Mm." Harry nickade långsamt. "Det gör ont."

"Det förstår jag mycket väl." Lund-Helgesen la ansiktet i allvarliga, medkänsliga veck.

Harry drog upp byxbenet. "Här."

"Åh, på det sättet." Mathias Lund-Helgesen log lite förvirrat. "Vad är det?"

"En hund som bet. Kan du fixa det?"

"Det är inte så mycket att fixa. Blödningen kommer att stanna. Jag ska rengöra såren och lägga på något." Han böjde sig ner. "Tre sår efter tänderna ser jag. Och så ska du få en stelkrampsspruta."

"Den bet ända in till benet."

"Ja, det känns gärna så."

"Nej, jag menar, den bet verkligen..." Harry tystnade och andades genom näsan. Han hade precis insett att Mathias Lund-Helgesen trodde att han var berusad. Och varför skulle han inte tro det? En polis med trasig rock, hundbett och dåligt rykte som osade av färska spritångor. Var det så han tänkte framställa det när han berättade för Rakel att hennes exkille hade fallit igenom igen?

"Hårt", avslutade Harry.

### Kapitel 4

### Måndag 14 december. Avsked

_"Trka!"_

Han satte sig upp i sängen med ett ryck och hörde ekot av sin egen röst mellan de vita, tomma hotellväggarna. Telefonen på nattduksbordet ringde. Han famlade efter luren.

_"This is your wake-up call..."_

_"Hvala"_ , tackade han, även om han visste att det bara var en röst på ett band.

Han var i Zagreb. Han skulle till Oslo i dag. Till det viktigaste jobbet. Det sista.

Han blundade. Han hade drömt igen. Inte om Paris, inte om något av de andra jobben, han drömde aldrig om dem. Det var alltid om Vukovar, alltid om den där hösten, om belägringen.

I natt hade han drömt att han sprang. Som vanligt hade han sprungit i regn och som vanligt hade det varit samma kväll som de hade sågat av fars arm på BB. Fyra timmar senare hade fadern plötsligt dött trots att läkarna sagt att operationen gått bra. De sa att hjärtat bara hade slutat slå. Och då hade han sprungit ifrån sin mor, sprungit ut i mörkret och regnet och ner mot floden med faderns pistol i handen, mot serbernas ställningar, och de hade skickat upp bloss och skjutit på honom och han hade inte brytt sig och hört de mjuka nedslagen från kulorna i marken som plötsligt hade försvunnit, och han hade fallit ner i den stora bombkratern. Och vattnet hade slukat honom, slukat alla ljud och det hade blivit tyst och han hade fortsatt att springa under vattnet, men han kom ingenstans. Och medan han kände lemmarna stelna och sömnen bedöva honom, hade han sett något rött som rörde sig i allt det svarta, som en fågel som långsamt slog med vingarna. Och när han kom till sans, låg han omstoppad under ett täcke och ovanför honom svängde en naken glödlampa fram och tillbaka medan serbernas artilleri spelade och små bitar av jord och murbruk föll ner i hans ögon och mun. Han spottade och någon hade lutat sig över honom och sagt att det var Bobo, kaptenen själv, som hade räddat honom ur den vattenfyllda bombkratern. Och pekat på en skallig man som stod vid trappan som ledde upp ur bunkern. Han bar uniform och en röd scarf som var knuten runt halsen.

Han öppnade ögonen igen och tittade på termometern han hade lagt på nattduksbordet. Rummets temperatur hade inte klivit över sexton grader sedan november trots att hotellpersonalen påstod att värmen var på för fullt. Han klev upp. Han måste skynda sig, bussen till flygplatsen skulle stå utanför hotellet om en halvtimme.

Han stirrade in i spegeln ovanför tvättstället och försökte se Bobos ansikte framför sig. Men det var som det nordiska ljuset, det tonade bort medan han tittade på det. Telefonen ringde igen.

_"Da, majka."_

Efter rakningen torkade han sig och klädde sig snabbt. Han plockade fram en av de två svarta metallådorna han hade i kassaskåpet och öppnade den. En Llama MiniMax Sub Compact som tog sju skott, sex i magasinet plus ett i kammaren. Han plockade isär vapnet och fördelade delarna på de fyra, små specialgjorda utrymmena under väskans hörnförstärkningar. Om han blev stoppad i tullen och väskan röntgades, skulle metallen i hörnförstärkningarna dölja vapendelarna. Innan han gick kontrollerade han att passet, kuvertet med flygbiljetten som han hade fått av henne, bilden av objektet och upplysningarna han behövde om tid och plats, fanns med. Det skulle ske i morgon kväll klockan sju i offentlig miljö. Hon hade sagt att det här jobbet var mer riskfyllt än det förra. Ändå var han inte rädd. Ibland tänkte han att han hade förlorat förmågan att vara rädd, att den hade blivit amputerad samtidigt med faderns arm den där kvällen. Bobo hade sagt att man inte kan överleva länge om man inte är rädd.

Utanför hade Zagreb precis vaknat, snöfritt, dimgrått, med trött ansikte. Han ställde sig framför hotellingången och tänkte att om några dagar skulle de sticka till Adriatiska havet, till en liten plats med ett litet hotell med lågsäsongspriser och sol. Och prata om det nya huset.

Bussen till flygplatsen borde ha varit här nu. Han tittade in i dimman. Stirrade så som han hade gjort den där hösten, sammankrupen bredvid Bobo, och förgäves försökt få syn på något i all den vita röken. Hans jobb hade varit att springa med meddelanden de inte vågade sända över radion eftersom serberna lyssnade av alla frekvenserna i området och fångade upp allt. Och eftersom han var så liten kunde han springa genom skyttegravarna i full fart utan att tvingas huka sig. Han hade sagt till Bobo att han ville döda tanks.

Bobo hade skakat på huvudet. "Du är budbärare. Dessa meddelanden är viktiga, son. Jag har män som kan ta sig an tanks."

"Men de är rädda. Jag är inte rädd."

Bobo hade höjt ett ögonbryn. "Du är bara en pojke."

"Jag blir inte äldre för att kulorna hittar mig här i stället för där ute. Och du har själv sagt att om vi inte får stopp på stridsvagnarna, så kommer de att inta staden."

Bobo hade sett länge på honom.

"Låt mig fundera", sa han till sist. Sedan hade de suttit tysta och stirrat in i det vita utan att veta vad som var höstdimma och vad som var rök från ruinerna i den brända staden. Sedan hade Bobo harklat sig: "I natt skickade jag ner Franjo och Mirko till öppningen i skyddsvallen, där stridsvagnarna kör ut. Uppdraget var att de dolda skulle fästa minor på stridsvagnarna när de rullade förbi. Du vet hur det gick?"

Han hade nickat till svar. Han hade sett Franjos och Mirkos lik i kikaren.

"Hade de varit mindre, hade de kanske kunnat gömma sig i fördjupningar i marken", sa Bobo.

Pojken hade torkat bort snoret under näsan med handen. "Hur fäster jag minorna på tanksen?"

I gryningen nästa morgon hade han kommit ålande tillbaka till de egna linjerna, darrande av kyla och täckt med lera. Bakom honom, på skyddsvallen, hade det stått två förstörda serbiska stridsvagnar med rök vällande upp ur de öppna takluckorna. Bobo hade dragit ner honom i skyttegraven och ropat med triumf i rösten: "Oss är en liten frälsare född!"

Och samma dag, när Bobo hade dikterat meddelandet som skulle skickas över radion till huvudkvarteret i centrum, hade han fått kodnamnet som skulle följa honom ända tills serberna hade ockuperat och gjort mos av hans hemstad, dödat Bobo, massakrerat läkare och patienter på sjukhuset, fängslat och torterat dem som hade gjort motstånd. Det var en bitter paradox till signatur. Given honom av en av alla dem som han inte hade lyckats rädda. _Mali spasitelj_. Lille Frälsaren.

En röd buss dök upp ur dimhavet.

*

Konferensrummet i den röda zonen på sjätte våningen vibrerade av låga samtal och dämpat skratt när Harry anlände och märkte att han hade tajmat samlingen rätt. För sent för det inledande minglandet, kakätandet och utväxlingen av kollegiala spydigheter och de lustigheter män hänger sig åt när de ska ta farväl av någon de tycker om. I tid till överräckandet av presenter och talen med de något för många pösiga orden som män vågar använda när de står framför en publik och inte är ensamma.

Harry svepte genom grupprummet och hittade de tre enda riktigt vänligt sinnade ansiktena. Hans avgående chef Bjarne Møller. Inspektör Halvorsen. Och Beate Lønn, från kriminaltekniska avdelningen. Han mötte inga andras blickar och ingen annan mötte hans. Harry visste att han inte var någon älskad person på våldsroteln. Møller hade en gång sagt att det bara finns en sak som människor tycker mindre om än en grinig alkoholist och det är en stor, grinig alkoholist. Harry var etthundranittiotre centimeter grinig alkoholist, och att han dessutom var en lysande utredare var bara en smula förmildrande. Alla visste att hade det inte varit för Bjarne Møllers beskyddande hand, skulle Harry för länge sedan ha försvunnit från kåren. Och när Møller nu försvann, visste alla också att ledningen bara skulle gå och vänta på Harrys första felsteg. Det som nu beskyddade honom var paradoxalt nog samma sak som hade stämplat Harry som en evig outsider: att han hade fällt en av deras egna. Prinsen. Tom Waaler, kommissarie vid våldsroteln, hade varit en av männen bakom den omfattande vapensmugglingen till Oslo de senaste åtta åren. Tom Waaler hade slutat sina dagar i en blodpöl i källaren under ett hyreshus på Kampen, och i en kort ceremoni i matsalen tre veckor senare hade krimchefen med sammanbitna tänder gett Harry ett erkännande för detta bidrag till upprensningen i de egna leden. Och Harry hade tackat.

"Tack", hade han sagt och tittat ut över de församlade bara för att kolla om någons blick mötte hans. Han hade egentligen tänkt att begränsa sitt tal till detta enda ord, men kände att de bortvända ansiktena och sneda leendena hade piskat upp en plötslig ilska i honom, och han hade fortsatt:

"Det blir svårare att vara den som sparkar mig nu. Pressen skulle ju kunna tro att den som sparkar mig, gör det eftersom han är rädd för att jag ska komma efter honom också."

Och då hade de äntligen tittat på honom. Med skeptiska blickar. Så han kunde lika gärna fortsätta:

"Ingen anledning att stå och gapa, hör ni. Tom Waaler var kommissarie här på våldsroteln och beroende av sin position för att kunna genomföra det han gjorde. Han kallade sig Prinsen, och som ni vet..." Här hade Harry gjort en paus medan han flyttade blicken från ansikte till ansikte och till slut stannade vid krimchefens: "Där det finns en prins, finns det i regel en kung."

"Jaså, gamling. Sitter du här och funderar?"

Harry tittade upp. Det var Halvorsen.

"Tänker bara på kungar", mumlade Harry och tog emot kaffekoppen som den unge inspektören räckte honom.

"Ja, där ser du den nye", sa Halvorsen och pekade.

Vid bordet med presenterna stod en man i blå kostym och samtalade med krimchefen och Bjarne Møller.

"Är det Gunnar Hagen?" sa Harry med kaffe i munnen. "Den nye PA-chefen?"

"Det kallas inte PA-chef längre, Harry."

"Inte?"

"Rotelchef. Fast egentligen har han titeln 'polisöverkommissarie'. Det är över fyra månader sedan de ändrade gradbeteckningen."

"Verkligen? Jag var kanske sjuk den dagen. Är du fortfarande inspektör?"

Halvorsen log.

Den nye polisöverkommissarien verkade spänstig och yngre än de femtiotre år som det hade stått i rundskrivelsen. Mer av medellängd än lång, fastslog Harry. Och mager. De markerade ansiktsmusklerna, runt käken och längs halsen antydde en asketisk livsstil. Munnen var rak och bestämd och hakan stack fram på ett sätt som man antingen kunde kalla framfusigt eller bara ett underbett. Det Hagen hade kvar av hår var svart och samlat i en halvkrans runt hjässan, men det var i gengäld så tjockt och tätt att man kunde misstänka den nye rotelchefen för att bara ha gjort ett något excentriskt frisyrval. De väldiga diaboliskt formade ögonbrynen tydde i alla fall på att kroppshåret hade goda tillväxtvillkor.

"Direkt från försvaret", sa Harry. "Kanske inför man morgonrevelj."

"Han lär ha varit en bra polis innan han bytte arbete."

"Om man ska döma av det han skrev om sig själv i rundskrivelsen, menar du?"

"Roligt att höra att du är positivt inställd, Harry."

"Jag, ja? Alltid beredd att ge nykomlingar en rättvis chans."

"Med betoning på _en_." Det var Beate som hade kommit fram till dem. Hon kastade det korta ljusa håret åt sidan. "Jag tyckte jag såg dig halta in genom dörren, Harry."

"Mötte en vakthund med pliktkänsla nere i containerhamnen i går kväll."

"Vad gjorde du där?"

Harry tittade på Beate innan han svarade. Chefsjobbet vid Brynsalléen hade gjort henne gott. Och den hade gjort kriminaltekniska avdelningen gott också. Beate hade alltid varit en duktig yrkesmänniska, men Harry var tvungen att erkänna att han inte hade sett några uppenbara ledaregenskaper hos den nästan självutplånande blyga unga flickan när hon dök upp på rånroteln efter Polishögskolan.

"Ville bara slänga ett öga på den där containern som Per Holmen hittades i. Berätta för mig, hur tog han sig in på området?"

"Klippte av låset med en avbitartång. Den låg bredvid honom. Och du, hur tog du dig in?"

"Vad hittade ni mer än en avbitartång?"

"Harry, inget tyder på..."

"Det säger jag inte heller. Vad mer?"

"Vad tror du? Knark, en ask med heroin och en plastpåse med tobak. Du vet, de pillar ut tobaken ur fimparna de plockar upp. Och inga pengar över huvud taget, förstås."

"Och Berettan?"

"Serienumret är bortfilat, men slipmärkena är bekanta. Smuggelgods från Prinsens dagar."

Harry hade noterat att Beate undvek att ta Tom Waalers namn i sin mun.

"Mm. Har resultatet av blodprovet kommit?"

"Jepp", sa hon. "Överraskande nykter, inte direkt nydrogad. Alltså medveten och fullt kapabel till att genomföra självmordet. Varför undrar du?"

"Jag hade glädjen att berätta nyheten för föräldrarna."

"Usch", sa Lønn och Halvorsen i korus. Det hände allt oftare trots att de bara hade varit tillsammans i ett och ett halvt år.

Krimchefen harklade sig och de församlade vände sig om mot presentbordet och tystnade.

"Bjarne har bett om ordet", sa krimchefen, vippade på hälarna och gjorde en konstpaus. "Och han har fått det."

De församlade mumlade. Harry kunde se Bjarne Møller le försiktigt mot sin överordnade.

"Tack, Torleif. Och tack till dig och polismästaren för avskedspresenten. Och särskilt tack för den fina bilden jag har fått av er alla."

Han pekade mot presentbordet.

"Alla?" viskade Harry till Beate.

"Ja. Skarre och några andra samlade in pengarna."

"Det har inte jag hört något om."

"Kanske glömde de bara fråga dig."

"Nu ska jag själv dela ut några presenter", sa Møller. "Från dödsboet, kan man säga. För det första är det det här förstoringsglaset."

Han höll upp det framför ansiktet och de andra skrattade mot den före detta PA:chefens optiskt förvridna ansikte.

"Det går till en tjej som är en lika bra utredare och polis som hennes far var. Som aldrig tar åt sig äran för sitt arbete, utan hellre låter oss på våldsroteln framstå som duktiga. Som ni vet har hjärnspecialister undersökt henne eftersom hon är en av dessa sällsynta personer som har _fusiform gyrus_ som låter henne komma ihåg varje ansikte hon har sett."

Harry såg att Beate rodnade. Hon tyckte inte om uppmärksamhet, särskilt inte när det gällde detta sällsynta tillstånd som gjorde att hon ständigt användes till att identifiera före detta straffade på korniga rånvideor.

"Jag hoppas", fortsatte Møller, "att du heller inte ska glömma det här ansiktet även om du inte får se det på ett tag och skulle du tvivla kan du ju alltid använda detta."

Halvorsen knuffade Beate lätt i ryggen. När Møller förutom förstoringsglaset också gav henne en kram och de församlade applåderade var till och med hennes panna illröd.

"Nästa arvegods är min kontorsstol", sa Bjarne. "Jag har nämligen förstått att min efterträdare Gunnar Hagen föredrog en ny i svart skinn med hög rygg och sådant."

Møller log mot Gunnar Hagen som inte returnerade leendet utan bara nickade kort.

"Stolen går till en inspektör från Steinkjer som ända sedan han kom hit har varit förvisad till att sitta på ett kontor tillsammans med husets störste bråkmakare. På en defekt stol. Junior, jag tyckte det var på tiden."

"Jippi", sa Halvorsen.

Alla vände sig mot honom och skrattade, och Halvorsen skrattade tillbaka.

"Så till slut. Ett hjälpmedel åt en person som är väldigt speciell för mig. Han har varit min bäste utredare och min värsta mardröm. Till mannen som alltid följer sin egen näsa, sin egen agenda och – tyvärr, för oss som försöker få er att dyka upp i tid till morgonmötena – sin egen klocka." Møller tog upp ett armbandsur ur jackfickan. "Den här får dig förhoppningsvis att följa samma tideräkning som de andra. Den är i varje fall någorlunda synkroniserad med resten av våldsroteln. Och ja, det var mycket mellan raderna där, Harry."

Spridda applåder när Harry gick fram och tog emot klockan, som hade en enkel svart skinnrem och var av ett märke som han inte kände igen.

"Tack", sa Harry.

De två långa männen omfamnade varandra.

"Jag ställde fram den två minuter, så du hinner till det du trodde att du var för sen till", viskade Møller. "Inga fler förmaningar, du ska göra det du måste."

"Tack", upprepade Harry och tyckte att Møller höll om honom lite för hårt och lite för länge. Han påminde sig själv om att komma ihåg att lämna presenten han hade tagit med hemifrån. Lyckligtvis hade han aldrig hunnit slita bort plastomslaget runt "Allt om Eva".

### Kapitel 5

### Måndag 14 december. Fyrskenet

Jon hittade Robert på gården bakom Fretex vid Kirkeveien.

Han stod lutad mot dörrkarmen med armarna i kors och tittade på männen som bar svarta sopsäckar från lastbilen och in i butikens lager. Männen andades vita pratbubblor som de fyllde med svordomar på olika dialekter och språk.

"Bra fångst?" undrade Jon.

Robert ryckte på axlarna. "Folk ger så gärna bort hela sommargarderober så de kan köpa en ny till nästa år. Men det är vinterkläder vi har användning av nu."

"Dina grabbar skräder inte orden. Paragraf tolv-typer?"

"Jag räknade i går. Nu är de villkorligt straffade här dubbelt så många som de som har tagit emot Jesus."

Jon log. "Oplöjd missionsmark. Det är bara att sätta igång." Robert ropade åt en av pojkarna som kastade bort ett cigarettpaket till honom. Robert stack en giftpinne utan filter mellan läpparna.

"Ta ut den igen", sa Jon. "Soldatlöftet. Du kan få sparken."

"Jag har inte tänkt tända den, broder. Vad vill du?"

Jon ryckte på axlarna. "Bara prata lite."

"Om vadå?"

Jon skrattade kort. "Det är ganska normalt att bröder talas vid ibland."

Robert nickade och plockade bort ett tobaksstrå från tungan. "När du säger talar menar du i regel att du ska berätta för mig hur jag ska leva mitt liv."

"Ge dig."

"Vad är det då?"

"Ingenting! Jag undrar bara hur du har det."

Robert tog ut cigaretten och spottade i snön. Sedan kisade han upp mot molntäcket som hängde högt och vitt.

"Jag är skittrött på det här jobbet. Jag är skittrött på lägenheten. Jag är skittrött på den skinntorra, skenhelige sergeantmajoren som kör sin show här. Hade hon inte varit så ful, skulle jag..." Robert flinade. "... straffknulla henne mellan rynkorna."

"Jag fryser", sa Jon. "Kan vi gå in?"

Robert tog täten in till ett litet kontor och satte sig på en kontorsstol som knappt fick plats mellan ett överfyllt skrivbord, ett smalt fönster med utsikt över bakgården och en flagga i rött och gult med Frälsningsarméns emblem och mottot "Eld och blod" på. Jon lyfte bort en pappershög – några av dem gula av ålder – från en trästol han visste att Robert hade tagit från Majorstuakårens lokal som höll till vägg i vägg.

"Hon säger att du skolkar", sa Jon.

"Vem?"

"Sergeantmajor Rue." Jon log syrligt. "Den skinntorra."

"Hoppsan, så hon ringde dig, är det så det ska vara nu?" Robert stack i skrivbordet med fällkniven innan han utbrast: "Åh ja, det glömde jag: du är ju den nye förvaltningschefen, boss över hela surven."

"Ingen är vald än. Det kan lika väl bli Rikard."

"Whatever." Robert ristade in två halvcirklar i skrivbordet så att de bildade ett hjärta. "Du har sagt det du kom hit för att säga. Men innan du sticker kan jag kanske få de femhundra för vaktpasset i övermorgon?"

Jon plockade fram pengarna ur plånboken och la dem på skrivbordet framför brodern. Robert strök knivseggen mot hakan. Det raspade i den svarta skäggstubben. "Och så vill jag påminna dig om en sak till."

Jon svalde och visste vad som skulle komma. "Och vad skulle det vara?"

Över Roberts axel kunde han se att det hade börjat snöa, men att den uppåtstigande värmen från huset runt gården fick de lätta, vita snöflingorna att stå stilla i luften utanför fönstret, som om de lyssnade.

Robert placerade knivspetsen i centrum av hjärtat. "Upptäcker jag en gång till att du så mycket som närmar dig den där flickan du vet..." Han la handen runt toppen på knivskaftet och lutade sig framåt. Kroppstyngden fick bladet att sjunka in i det torra träet med ett krasande ljud. "Så kommer jag att förgöra dig, Jon. Jag svär."

"Stör jag?" hördes en röst från dörren.

"Inte alls, fru Rue", sa Robert sockersött. "Min bror skulle precis gå."

*

Krimchefen och den kommande rotelchefen Gunnar Hagen slutade prata när Bjarne Møller steg in på sitt kontor. Som alltså inte längre var hans.

"Nå, gillar du utsikten?" undrade Møller med vad han hoppades ett glatt tonfall. Och la till: "Gunnar." Namnet kändes konstigt i munnen.

"Tja, Oslo är ju alltid en tråkig syn i december", sa Gunnar Hagen. "Men vi får se om vi inte kan fixa det också."

Møller hade lust att fråga vad han menade med "det också", men hejdade sig när han såg hur krimchefen nickade.

"Jag höll precis på att sätta in Gunnar i några detaljer angående personerna här. I all förtrolighet."

"Ja, ni känner ju varandra från förr."

"Jodå", sa krimchefen. "Gunnar och jag har känt varandra sedan vi var kadetter på det som en gång hette Polisskolan."

"Det stod i rundskrivelsen att du vandrar Birkebeineren varje år", sa Møller och vände sig mot Gunnar Hagen. "Visste du att krimchefen gör samma sak?"

"Jo, visst." Hagen sneglade leende bort på krimchefen. "Det händer att Torleif och jag vandrar ihop. Och försöker knäcka varandra i spurten."

"Där ser man", sa Møller glatt. "Så om krimchefen hade suttit i Anställningsrådet skulle man ha kunnat misstänka honom för att ha anställt en kompis."

Krimchefen skrattade torrt och gav Bjarne Møller en varnande blick.

"Jag berättade precis för Gunnar om mannen du så generöst gav en present till."

"Harry Hole?"

"Ja", sa Gunnar Hagen. "Jag förstår att det var han som tog livet av en kommissarie i samband med den tråkiga smuggelhärvan. Slet av mannen armen i en hiss, hörde jag. Och att han också är den som misstänks för att efteråt ha läckt saken till pressen. Inte bra."

"För det första var 'den tråkiga smuggelhärvan' en proffsig liga, med förgreningar inom polisen, som har dränkt Oslo med billiga handeldvapen i många år", sa Bjarne Møller och försökte förgäves att inte låta irriterad. "Ett fall som Hole trots motstånd här i huset, löste alldeles ensam genom flera års omsorgsfullt polisarbete. För det andra dödade han Waaler i självförsvar och det var hissen som förorsakade det där med armen. Och för det tredje har vi över huvud taget ingen aning om vem som har läckt vad."

Gunnar Hagen och krimchefen utbytte blickar.

"Hur som helst", sa krimchefen. "Du måste se upp med honom, Gunnar. Om jag har förstått saken rätt så har hans flickvän nyligen lämnat honom. Och vi vet ju att sådant gör män med Harrys ovanor särskilt utsatta för återfall. Något vi naturligtvis inte kan acceptera, oavsett om han har löst en del fall här på avdelningen."

"Jag ska nog hålla honom i strama tyglar", sa Hagen.

"Han är kommissarie", sa Møller och blundade. "Inte en byracka. Och inte så glad i tyglar heller för den delen."

Gunnar Hagen nickade långsamt medan han strök med handen över den tjocka hårkransen.

"När är det du börjar i Bergen..." Hagen sänkte handen. "Bjarne?"

Møller antog att hans namn kändes lika konstigt i den andres mun.

*

Harry gick längs Urtegata och kunde se på skorna hos dem han mötte att han närmade sig Fyrskenet. Grabben på narkotikaroteln brukade säga att ingen gjorde mer för att identifiera drogmissbrukare än försvarets överskottslager. För via Frälsningsarmén hamnade militära skodon förr eller senare på en narkomans fötter. Om sommaren var det blå joggingskor, nu på vintern svarta marschkängor som tillsammans med den gröna plastpåsen med Frälsningsarméns matpaket utgjorde uniformen hos knarkaren på gatan.

Harry klev in genom dörren och nickade åt vakten i Frälsningsarméns huvtröja.

"Inget?" undrade vakten.

Harry slog på fickorna. "Inget."

En skylt på väggen förkunnade att alkohol lämnades vid dörren och hämtades på utvägen igen. Harry visste att de hade gett upp om att ta hand om knarket. Ingen missbrukare vågar lämna ifrån sig det.

Harry gick in, hällde upp en kopp kaffe och satte sig på en bänk vid väggen. Fyrskenet var Frälsningsarméns kafé, det nya årtusendets variant av soppkök där de som behövde fick gratis mat och kaffe. En trivsam ljus lokal och det enda som skilde det från ett vanligt cappuccinoserverande ställe, var klientelet. Nittio procent manliga missbrukare och resten kvinnor. Man åt franskbrödskivor med olika sorters ost, läste tidningar och samtalade lugnt runt borden. Det var en frizon, en chans att tina upp och andas ut i jakten på dagens fixar. Även om polisens spanare ibland tittade in, var det en tyst och stilla pakt att gripanden aldrig skedde här inne.

En man vid bordet bredvid Harry hade frusit fast i framåtlutad ställning. Huvudet var sänkt ner mot bordsskivan och framför sig höll han ett tomt cigarettpapper mellan svarta fingrar. På bordet låg några fimpar.

Harry såg den uniformerade ryggen på en miniatyrkvinna som bytte ut nedbrunna stearinljus på ett litet bord med fyra inramade fotografier. Tre av dem föreställde en person, det fjärde var bara ett kors och ett namn mot en vit bakgrund. Harry reste sig upp och gick bort till bordet.

"Vad är det här?" frågade han.

Kanske var det den smala nacken och den mjuka rörelsen, eller det släta nattsvarta nästan onaturligt blanka håret som fick Harry att tänka på en katt redan innan hon hade vänt sig om. Intrycket förstärktes av att det lilla ansiktet hade en oproportionerligt bred mun och en näsa som endast såg ut som en nödvändig upphöjning, precis som hos människorna i Harrys japanska tecknade serier. Men framför allt var det ögonen. Han kunde inte sätta fingret på det, men något var fel.

"November", svarade hon.

Det var en lugn, djup och mjuk altröst som fick Harry att fundera på om det var naturligt eller ett sätt att prata på som hon hade lagt sig till med. Han hade känt kvinnor som gjorde det, som bytte röst som andra byter kläder. En röst för hemmabruk, en annan för det första intrycket och sociala tilldragelser, en tredje för natt och närhet.

"Vad menar du?" undrade Harry.

"Våra dödsfall i november."

Harry tittade på fotografierna och han förstod vad hon menade.

"Fyra?" sa han lågt. Framför en av bilderna låg ett brev med darriga blyertsbokstäver.

"I genomsnitt dör det en gäst i veckan. Fyra är ganska normalt. Minnesstunden är första onsdagen i varje månad. Är det någon du...?"

Harry skakade på huvudet. "Min älskade Odd", började brevet. Inga blommor.

"Kan jag hjälpa dig med något?" frågade hon.

Harry tänkte att kanske hade hon inga fler röster på sin repertoar, bara detta djupa, behagliga tonläge.

"Per Holmen..." började Harry, men visste inte riktigt hur han skulle fortsätta.

"Stackars Per, ja. Vi kommer att ha en minnesstund för honom i januari."

Harry nickade. "Första onsdagen."

"Precis. Och du är hjärtligt välkommen, broder."

Detta "broder" uttalades med en sådan naturlig lätthet, som ett underförstått och därför knappt uttalat appendix till meningen. För ett ögonblick trodde Harry henne nästan.

"Jag är utredare vid polisen", sa Harry.

Höjdskillnaden mellan dem var så stor att hon måste böja på nacken för att kunna granska honom mer ingående.

"Kanske har jag sett dig förr, men det måste vara länge sedan."

Harry nickade. "Kanske. Jag har varit här, men jag har inte sett dig."

"Jag jobbar bara halvtid här. Annars är jag på Frälsningsarméns huvudkontor. Och du jobbar med narkotika?"

Harry skakade på huvudet. "Mord."

"Mord? Men Per blev ju inte..."

"Kan vi sätta oss en stund."

Hon tittade sig tveksamt runt.

"Jäktigt?" undrade Harry.

"Tvärtom, det är ovanligt lugnt. En vanlig dag serverar vi artonhundra brödskivor. Men det är utbetalningsdag i dag."

Hon ropade till en av pojkarna bakom disken som bekräftade att han tog över. Harry fick veta hennes namn i samma veva. Martine. Huvudet som tillhörde mannen med det tomma cigarettpappret hade sjunkit ner ytterligare ett hack.

"Det är en del saker som inte riktigt stämmer", sa Harry när de hade satt sig. "Vilket slags person var han?"

"Det är svårt att säga." Hon suckade när hon såg Harrys frågande ansiktsuttryck. "När man har varit missbrukare i så många år som Per, har hjärnan blivit så förstörd att det är svårt att upptäcka någon personlighet. Suget efter kicken blir så dominant."

"Jag förstår det, men jag menar... för folk som kände honom väl..."

"Tyvärr. Du kan fråga Pers far vad som fanns kvar av hans sons personlighet. Han var här nere flera gånger för att hämta honom. Till slut gav han upp. Han sa att Per hade börjat uppträda hotfullt när han var hemma eftersom de låste in alla värdesaker när han var där. Han bad mig hålla ett öga på pojken. Jag sa att vi skulle göra vårt bästa, men att vi inte kunde lova några mirakel. Och det blev ju inte så heller..."

Harry tittade på henne. Hennes ansikte avslöjade inget annat än den vane socialarbetarens resignation.

"Det måste vara ett helvete", sa Harry och kliade sig på underbenet.

"Ja, man måste väl vara missbrukare själv för att helt förstå det."

"Att vara förälder, menade jag."

Martine svarade inte. En pojke i trasig täckjacka hade kommit fram till bordet bredvid dem. Han öppnade en genomskinlig plastpåse och tömde ut ett lass av torr tobak från det som måste ha varit hundratals fimpar. Det täckte både cigarettpappret och de svarta fingrarna på mannen som satt där.

"God jul", mumlade pojken och lämnade bordet med knarkarens gammelmansgång.

"Vad är det som inte stämmer?" undrade Martine.

"Blodprovet visade att han var nästan nykter", sa Harry.

"Och?"

Harry såg på missbrukaren vid grannbordet. Han försökte desperat att rulla cigarettpappret men fingrarna ville inte lyda honom. En tår rann nerför hans bruna kind.

"Jag vet en del om att droga sig", sa Harry. "Vet du om han var skyldig någon pengar?"

"Nej." Hennes svar var kort. Så kort att Harry redan anade svaret på sin nästa fråga.

"Men du kunde kanske..."

"Nej", avbröt hon. "Jag kan inte fråga runt. Du, det här är människor som inga andra bryr sig om, och jag är här för att hjälpa, inte förfölja dem."

Harry tittade länge på henne. "Du har rätt. Förlåt att jag frågade, det ska inte upprepas."

"Tack."

"En sista fråga bara."

"Visst."

"Skulle du...?" Harry tvekade, tänkte att han höll på att begå ett fel. "Skulle du tro mig om jag säger att jag bryr mig?"

Hon la huvudet på sned och granskade Harry. "Borde jag det?"

"Tja, jag utreder ett fall som alla menar är självmord av en person som ingen bryr sig om."

Hon svarade inte.

"Gott kaffe." Harry reste sig.

"Väl bekomme", sa hon. "Och Gud välsigne dig."

"Tack", sa Harry och kände till sin förvåning att örsnibbarna blev varma.

På vägen ut stannade Harry framför vakten och vände sig om, men då var hon redan försvunnen. Pojken i huvtröjan erbjöd Harry den gröna plastpåsen med frälsningsarméns matpaket, men han tackade nej, drog rocken tätare om sig och gick ut på gatan där han kunde se hur solen redan rodnande försvann ner i Oslofjorden. Han gick mot Akerselva. Vid Eika stod en pojke rakt upp och ner i snön med ärmen på en trasig täckjacka uppdragen och en spruta dinglande från underarmen. Han log medan han såg rakt igenom Harry och froströken över Grønland.

### Kapitel 6

### Måndag 14 december. Halvorsen

Pernille Holmen verkade ännu mindre där hon satt i länstolen på Fredenborgveien med stora, förgråtna ögon som stirrade på Harry. Hon höll om en glasram med ett fotografi av sonen Per.

"Här var han nio år", sa hon.

Harry måste svälja. Delvis för att inga leende nioåringar i flytväst ser ut som om de har tänkt sluta i en container med en kula i huvudet. Och delvis för att fotografiet fick honom att tänka på Oleg som kunde glömma sig och kalla Harry för "pappa". Harry undrade hur lång tid det skulle ta innan han kallade Mathias Lund-Helgesen för "pappa".

"Birger, min man, brukade sticka ut och leta efter Per när han hade varit borta några dagar", sa hon. "Trots att jag bad honom sluta med det, jag orkade inte ha Per här längre."

Harry sköt undan det andra: "Varför inte?"

Birger Holmen var på begravningsbyrån, hade hon förklarat när Harry oanmäld hade ringt på.

Hon snörvlade. "Har du någonsin haft en missbrukare i ditt hem?"

Harry svarade inte.

"Han stal allt han kom över. Vi accepterade det. Det vill säga, Birger accepterade det, han är den kärleksfulle av oss två." Hon grimaserade och Harry förstod att det var tänkt som ett leende.

"Han försvarade alltid Per. Ända till i höstas. Då Per hotade mig."

"Hotade dig?"

"Ja. Till livet." Hon tittade ner på bilden och gnodde glaset som om det var smutsigt. "Per ringde på en förmiddag och jag ville inte släppa in honom, jag var ensam. Han grät och bönade, men jag hade varit med om den leken förut, så jag var hård. Jag gick in i köket igen och satte mig. Jag vet inte hur han kom in, men plötsligt stod han framför mig med en pistol."

"Samma pistol som han...?"

"Ja. Ja, jag tror det."

"Fortsätt."

"Han tvingade mig att låsa upp skåpet där jag hade mina smycken. Det vill säga de få smycken jag hade kvar, han hade redan tagit det mesta. Sedan försvann han."

"Och du?"

"Jag? Jag bröt ihop. Birger kom hem och fick in mig på sjukhuset." Hon snyftade. "Där de inte ens ville ge mig fler piller, de sa att jag hade fått tillräckligt."

"Vad är det för slags piller?"

"Vad tror du? Lugnande. Nu räcker det! När man har en son som gör att man ligger vaken varje natt i fruktan för att han ska komma tillbaka..." Hon tystnade och pressade en knuten näve mot munnen. Tårar trängde upp i hennes ögon. Sedan viskade hon så lågt att Harry bara knappt kunde skönja orden. "Då händer det att man inte vill leva längre..."

Harry tittade ner på sitt block. Sidan var tom.

"Tack", sa han.

*

_"One night, is that correct, Sir?"_

Den kvinnliga receptionisten på Scandia Hotel vid Oslos centralstation frågade utan att titta upp från beställningen på datorskärmen.

" _Yes_ ", svarade mannen framför henne.

Hon hade lagt märke till att han bar en ljusbrun rock. Kamelhår. Eller en fuskvariant.

Hennes långa, rödmålade naglar for som rädda kackerlackor över tangentbordet. Fuskkameler i Vinter-Norge. Varför inte? Hon hade sett bilder av kameler i Afghanistan, och hennes pojkvän hade skrivit och sagt att det kunde bli lika kallt där som här.

" _Will you pay by VISA or cash, Sir?_ "

" _Cash_."

Hon sköt registreringspappret och en penna över disken och bad att få se passet.

" _No need_ ", svarade han. " _I will pay now_."

Han talade engelska nästan som en britt, men det var något med sättet han behandlade konsonanterna som fick henne att tänka på Östeuropa.

"Jag måste ändå få se ert pass, _Sir_. Internationella lagar."

Han nickade införstått, räckte henne en slät tusenlapp och passet. Republik Hrvatska? Säkert ett av de nya länderna i öst. Hon gav honom växel tillbaka, la tusenlappen i kassan och påminde sig själv om att kontrollera den mot lampan efter att hotellgästen hade gått. Hon bemödade sig om att hålla en viss stil även om det måste erkännas att hon för tillfället arbetade på ett av stadens enklare hotell. Och den här gästen såg inte ut som en hotellbedragare, utan mer som en... tja, vad såg han egentligen ut som? Hon gav honom plastkortet och litanian om våning, hiss, frukost- och utcheckningstider.

" _Will there be anything else, Sir?_ " kvittrade hon, väl medveten om att hennes engelska och serviceinställning var för hög för det här hotellet. Snart skulle hon flytta till ett bättre ställe. Eller – om inte det gick – minska servicenivån.

Han harklade sig och frågade var närmaste " _phone booth_ " fanns någonstans.

Hon förklarade att han kunde ringa från sitt rum, men han skakade på huvudet.

Hon var tvungen att fundera. Mobiltelefonen hade effektivt fått bort de flesta telefonkiosker i Oslo, men hon trodde sig bestämt veta att det fanns en i närheten, på Jernbanetorget. Trots att det bara var hundra meter dit plockade hon fram en liten karta och ritade och förklarade. Så som de gjorde på Radisson och Choicehotellen. När hon tittade upp för att se om han hade förstått, blev hon förvirrad för ett ögonblick, utan att hon förstod varför.

*

"Då var det vi mot världen, Halvorsen!"

Harry hojtade sin vanliga morgonhälsning när han kom infarande på deras gemensamma kontor.

"Två meddelanden", sa Halvorsen. "Du ska inställa dig på den nye rotelchefens kontor. Och så ringde det en kvinna och frågade efter dig. Ganska trevlig röst."

"Jaså?" Harry kastade rocken i riktning mot rockhängaren. Den föll till golvet.

"Jösses", utbrast Halvorsen spontant. "Har du äntligen kommit över det?"

"Förlåt?"

"Du kastar kläder på rockhängaren igen. Och säger det där med oss mot världen. Du har inte gjort någotdera sedan Rakel dump..."

Halvorsen avbröt sig när han såg kollegans bistra ansiktsuttryck.

"Vad ville kvinnan?"

"Ge dig ett meddelande. Hon hette..." Halvorsen letade bland de gula lapparna framför sig. "... Martine Eckhoff."

"Känner henne inte."

"Fyrskenskåren."

"Aha!"

"Hon sa att hon hade frågat runt lite. Och att ingen hade hört något om att Per Holmen var skyldig pengar."

"Hade hon? Mm. Kanske jag borde ringa henne för att kolla om det var något mer."

"Jag tänkte det, men när jag frågade efter hennes nummer, sa hon att det var allt hon hade att säga."

"Jaså? Okej. Bra."

"Jaha? Varför ser du så lurig ut då?"

Harry böjde sig efter rocken, men i stället för att hänga den på rockhängaren tog han på sig den. "Vet du vad, junior? Jag måste sticka ut en sväng igen."

"Och rotelchefen..."

"... får vänta."

Grinden till containerhamnen stod öppen, men på stängslet hängde en skylt som tydligt förkunnade att fordonstrafik var förbjuden och hänvisade till parkeringsplatsen utanför. Harry kliade sig på det skadade benet, kastade en blick på det långa, öppna området mellan containrarna och körde in. Tillsyningsmannens kontor låg i ett lågt hus som såg ut som en Moelven-barack som man hade byggt ut kontinuerligt de senaste trettio åren. Vilket inte var särskilt långt från sanningen. Harry parkerade framför ingången och gick de sista meterna med raska steg.

Tillsyningsmannen satt tyst och tillbakalutad i stolen med händerna bakom huvudet och tuggade på en tändsticka medan Harry förklarade varför han var där. Och vad som hade hänt kvällen före.

Tändstickan var det enda som rörde sig i tillsyningsmannens ansikte, men Harry tyckte sig se en antydan till leende när han berättade om nappataget med hunden.

"Svart metzner", sa tillsyningsmannen. "Förfadern till Rhodesian ridgebacken. Knappt jag fick importera den. Jävligt bra vakthund. Och så är den tyst."

"Jag märkte det."

Tändstickan hoppade glatt. "Metznern är en jägare som smyger sig inpå. Vill inte skrämma bytet."

"Du menar att djuret hade tänkt... eh, äta upp mig?"

"Äta och äta."

Tillsyningsmannen utvecklade inte resonemanget, stirrade bara uttryckslöst på Harry. De sammanflätade händerna ramade in hela huvudet, och Harry tänkte att han antingen måste ha ovanligt stora händer eller ett ovanligt litet huvud.

"Så ni varken såg eller hörde något under den tid när vi antar att Per Holmen blev skjuten?"

"Blev skjuten?"

"Sköt sig själv. Ingenting?"

"Vakten håller sig inomhus under vintern. Och metznern är som sagt tyst."

"Är inte det opraktiskt? Att den inte larmar, menar jag?"

Tillsyningsmannen ryckte på axlarna. "Den gör sitt jobb. Och vi slipper gå ut."

"Den upptäckte inte Per Holmen när han tog sig in."

"Det är ett stort område."

"Men senare?"

"Liket, menar du? Tja, det var ju djupfryst. Och metznern bryr sig inte så mycket om döda ting, den tar levande byten."

Harry frös. "I polisrapporten står det att du aldrig hade sett Per Holmen här nere tidigare."

"Det stämmer det."

"Jag besökte precis hans mor och fick låna ett fotografi."

Harry la bilden på tillsyningsmannen skrivbord. "Kan du titta på det och säga med säkerhet att du inte har sett den här personen tidigare?"

Tillsyningsmannen sänkte blicken. Förde över tändstickan till ena mungipan för att svara, men hejdade sig. Händerna försvann från bakhuvudet och han plockade upp bilden. Tittade länge på den.

"Jag hade visst fel. Jag har sett honom. Han var här i somras. Det var inte så lätt att känna igen honom... utifrån det som låg i containern."

"Det förstår jag."

När Harry några minuter senare stod vid dörren för att gå, öppnade han den först på glänt och tittade ut. Tillsyningsmannen flinade:

"Den är inlåst på dagarna. Och dessutom är en metzners tänder smala. Såren läker snabbt. Jag funderade på att köpa en Kentucky-terrier. Taggiga tänder. Sliter bitar ur dig. Du hade tur, kommissarien."

"Jaha", sa Harry. "Du får förbereda Passopp på att det snart kommer hit en kvinna och ger honom något annat att bita i."

"Vadå?" undrade Halvorsen medan han försiktigt körde förbi en plogbil.

"Något mjukt", sa Harry. "Ett slags lera. Sedan lägger Beate och hennes folk leran i gips, låter det stelna och vips så har man en modell av en hundkäke."

"Okej. Och det ska vara tillräckligt för att bevisa att Per Holmen dödades av någon annan?"

"Nej."

"Jag tyckte du sa..."

"Jag sa att det kommer att vara det jag behöver för att bevisa att det var mord. _The missing link_ i beviskedjan."

"Jaha. Och vilka är de andra länkarna?"

"De vanliga. Motiv, mordvapen och anledning. Det är in till höger här."

"Jag förstår inte. Du sa att misstanken grundades på att Per Holmen skulle ha använt en avbitartång att ta sig in på containerområdet med?"

"Jag sa att det var det som fick mig att reagera. Närmare bestämt att en heroinist som är så borta att han måste söka sin tillflykt till en container, samtidigt är så redig att han skaffar sig en avbitartång för att komma in genom grinden. Så jag kontrollerade saken lite närmare. Du kan parkera här."

"Det jag inte förstår är hur du kan påstå att du vet vem den skyldige är."

"Fundera på det, Halvorsen. Det är inte svårt, och du har alla fakta."

"Jag hatar när du gör så."

"Jag vill bara att du ska bli bra."

Halvorsen kastade en blick på den äldre kollegan för att se om han skämtade. De klev ur bilen.

"Ska du inte låsa?" undrade Harry.

"Låset frös i natt. Bröt av nyckeln i morse. Hur länge har du vetat vem den skyldige är?"

"Ett tag."

De korsade gatan.

"Att veta vem är ofta den lättaste delen. Det är den givne kandidaten. Maken. Bäste vännen. Den tidigare dömde. Och aldrig betjänten. Det är inte det som är problemet, problemet är att bevisa det ens huvud och mage redan har berättat för dig." Harry tryckte på ringklockan bredvid "Holmen". "Och det är det vi ska göra nu. Fixa den lilla biten som förvandlar till synes spridd information till en fullständig beviskedja."

En röst sa "ja" i högtalaren.

"Harry Hole från polisen. Kan vi...?"

Det surrade i låset.

"Och det gäller att agera snabbt", sa Harry. "De flesta mordfall löser man antingen inom tjugofyra timmar eller inte alls."

"Tack, den har jag hört förut", sa Halvorsen.

Birger Holmen stod och väntade på dem längst upp i trappan.

"Kom in", sa han och tog täten in i hallen. Vid dörren till den franska balkongen stod en naken julgran färdig att kläs.

"Min hustru vilar", sa han innan Harry hann fråga.

"Vi ska tala lågt", sa Harry.

Birger Holmen log sorgset. "Hon kommer nog inte att vakna."

Halvorsen tittade snabbt på Harry.

"Mm", sa kommissarien. "Tagit något lugnande kanske?"

Birger Holmen nickade. "Begravningen är i morgon."

"Ja, det är förstås en ansträngning. Jaha. Tack för lånet." Harry la ett fotografi på bordet. Det föreställde Per Holmen som satt och föräldrarna som stod på var sin sida om honom. Beskyddad. Eller, beroende på hur man ser det, omringad. Det blev tyst när ingen sa något. Birger Holmen kliade sig på den skjortklädda underarmen. Halvorsen lutade sig fram i stolen, sedan tillbaka.

"Vet du något om drogberoende, Holmen?" frågade Harry utan att lyfta blicken.

Birger Holmen rynkade pannan. "Min hustru har bara tagit en sömntablett. Det betyder inte..."

"Jag pratar inte om din hustru. Henne kanske du kan rädda. Jag talar om din son."

"Vet och vet. Han var fast i heroinet. Det gjorde honom olycklig." Han skulle precis säga något mer men tystnade. Stirrade på bilden på bordet. "Det gjorde oss alla olyckliga."

"Det tvivlar jag inte på. Men hade du vetat något om drogberoende, skulle du veta att det kommer före allt."

Birger Holmens röst darrade av harm: "Påstår du att jag inte vet det, kommissarien? Påstår du... min hustru blev... han..." Gråt hade krupit in i hans röst. "... sin egen mamma..."

"Jag vet det", sa Harry lågt. "Men beroendet kommer före mammor. Före pappor. Före livet." Harry andades in. "Och före döden."

"Jag är trött, kommissarien. Vart vill du komma?"

"Blodprovet visar att din son var nykter när han dog. Alltså i dålig form. Och när en heroinist är i dålig form, är behovet efter frälsning så starkt att man skulle kunna hota sin egen mor med pistol för att uppnå den. Och frälsningen är inte att skjuta sig i huvudet, utan att skjuta upp i armen, i halsen, ljumsken eller någon annanstans där man fortfarande har en frisk blodåder. Din son hittades med grejerna på sig och en påse heroin i fickan, Holmen. Han kan inte ha skjutit sig. Berusningen kommer som sagt först. Till och med..."

"Döden." Birger Holmen höll fortfarande huvudet i händerna, men rösten var helt klar. "Så du menar att min son dödades? Varför?"

"Det hoppades jag att du kunde svara på."

Birger Holmen svarade inte.

"Var det för att han hotade henne?" frågade Harry. "Var det för att din hustru skulle få ro?"

Holmen lyfte på huvudet. "Vad pratar du om?"

"Jag antar att du hängde runt Plata och väntade. Och när han dök upp följde du efter honom efter att han hade köpt sin dos. Du tog med honom ner till containerhamnen eftersom han ibland gick dit när han inte hade någon annan plats att gå till."

"Det vet väl inte jag! Det här är oerhört, jag..."

"Naturligtvis visste du det. Jag visade den här bilden för tillsyningsmannen som kände igen personen jag frågade om."

"Per?"

"Nej, du. Du var där i somras och frågade om du kunde få leta efter din son i de tomma containrarna."

Holmen stirrade på Harry som fortsatte:

"Du hade planerat det noga. En avbitartång för att ta dig in, en tom container som var en plausibel plats för en narkoman att sluta sina dagar i och där ingen kunde höra eller se när du sköt honom. Med pistolen som du visste att Pers mor kunde vittna om var hans."

Halvorsen studerade Birger Holmen och var beredd, men Holmen gjorde ingen min av att göra något över huvud taget. Han andades tungt genom näsan och kliade sig på underarmen medan han stirrade tomt ut i rummet:

"Du kan inte bevisa något av detta", sa han resignerat, som om det var ett faktum han beklagade.

Harry slog ut med armarna. I tystnaden som följde kunde de höra munter bjällerklang nerifrån gatan.

"Det slutar inte att klia, eller hur?" sa Harry.

Holmen slutade hastigt att klia sig.

"Kan vi få se vad det är som kliar så?"

"Det är inget."

"Vi kan göra det här eller på stationen. Det är du som väljer, Holmen."

Bjällerklangen ökade i styrka. En släde här, mitt i staden? Halvorsen hade en känsla av att något höll på att explodera.

"Okej", viskade Holmen, knäppte upp manschettknapparna och drog upp skjortärmen.

På den vita, håriga underarmen fanns två små sår med skorpa på. Huden runt omkring var blossande röd.

"Vänd på armen", beordrade Harry.

Holmen hade ett likadant sår på armens andra sida.

"Det kliar ordentligt, sådana där hundbett, eller hur?" sa Harry. "Särskilt efter tio till fjorton dagar när de börjar läka. Det var en läkare nere på akuten som berättade det för mig, att jag måste försöka undvika att klia på det. Det borde du också ha gjort, Holmen."

Holmen stirrade tomt på sina sår. "Borde jag?"

"Tre hål i huden. Med modellen av käken kan vi bevisa att det är en viss hund nere i containerhamnen som har bitit dig, Holmen. Hoppas du gav igen lite."

Holmen skakade på huvudet. "Jag ville inte... jag ville bara befria henne."

Bjällrorna ute på gatan tystnade snabbt.

"Erkänner du?" frågade Harry och signalerade till Halvorsen som förde handen till innerfickan. Utan att hitta varken penna eller papper. Harry himlade med ögonen och placerade sin egen anteckningsbok framför honom.

"Han sa att han var så trött", sa Holmen. "Att han inte orkade mer. Att nu ville han verkligen sluta. Så jag sökte och fick en plats åt honom på Heimen. En säng och tre måltider om dagen för tolvhundra kronor i månaden. Och han blev lovad en plats i metadonprojektet, det handlade bara om några månaders väntan. Men så hörde jag inte av honom och när jag ringde till Heimen sa de att han bara hade försvunnit utan att betala hyran, och... ja, så dök han upp här igen. Med den där pistolen."

"Och då bestämde du dig?"

"Han var förlorad. Jag hade redan förlorat min son. Och jag kunde inte låta honom ta med sig henne också."

"Hur fick du tag i honom?"

"Inte vid Plata. Jag hittade honom nere vid Eika och sa att jag ville köpa pistolen av honom. Han bar den på sig och visade den för mig, ville ha pengarna direkt. Men jag sa att jag inte hade några pengar, att han skulle träffa mig vid grinden till containerhamnens baksida nästa kväll. Vet ni, egentligen är jag glad för att ni har... jag..."

"Hur mycket?" avbröt Harry.

"Va?"

"Hur mycket skulle du betala?"

"Femtontusen kronor."

"Och..."

"Han kom. Det visade sig att han inte hade ammunition till vapnet, att han heller aldrig hade haft det, sa han."

"Men det anade du tydligen, och det är ju en vanlig kaliber, så du hade skaffat det?"

"Ja."

"Betalade du honom först?"

"Va?"

"Glöm det."

"Det ni måste förstå är att det inte bara var Pernille och jag som led. För Per var varje dag bara en förlängning av lidandet. Min son var en död människa som bara väntade på... på att någon skulle stanna det hjärta som inte ville sluta slå. En... en..."

"Frälsare."

"Ja, exakt. En frälsare."

"Men det är inte ditt jobb, Holmen."

"Nej, det är Guds jobb." Holmen böjde på huvudet och mumlade något.

"Va?" sa Harry.

Holmen höjde huvudet, men blicken stirrade ut i tomma luften utan att träffa något. "Men när Gud inte gör sitt jobb, måste andra göra det."

Ute på gatan hade ett brunt skymningsmörker lagt sig runt de gula ljusen. Inte ens mitt i natten blev det helt mörkt när snön hade lagt sig i Oslo. Ljuden var inpackade i bomull och knarrandet i snön under deras skor lät som fyrverkeri i fjärran.

"Varför tar vi honom inte med oss?" undrade Halvorsen.

"Han ska ingenstans, han har något han måste berätta för sin hustru. Vi skickar en bil om några timmar."

"Lite av en skådespelare är han."

"Jaså?"

"Ja, var det inte så att han höll på att gråta ur sig inälvorna när du kom med dödsbudet?"

Harry skakade uppgivet på huvudet. "Du har mycket att lära, junior."

Halvorsen sparkade irriterat i snön: "Upplys mig, o du kloke."

"Att döda är en så extrem handling att många förtränger det, de kan cirkla kring det som en halvt glömd mardröm. Jag har sett det flera gånger. Det är först när någon annan säger det högt som de inser att det inte bara är något som existerar i deras huvud, att det verkligen har hänt."

"Nåja. En kall fisk, hur som helst."

"Såg du inte att mannen var förkrossad? Pernille Holmen hade antagligen rätt när hon sa att Birger Holmen är den kärleksfulle av dem."

"Kärlek? En mördare?" Halvorsens röst var kantig av indignation.

Harry la en hand på inspektörens axel. "Tänk på det. Är inte det den ultimata kärlekshandlingen? Att offra sin enfödde son?"

"Men..."

"Jag vet vad du tänker, Halvorsen. Men du får bara vänja dig vid det, det är den här typen av moraliska paradoxer som kommer att fylla dina dagar."

Halvorsen drog i den olåsta bildörren, men den hade frusit fast. Med ett plötsligt raseri ryckte han till och dörren släppte karossens gummi med ett spjärnande ljud.

De satte sig, och Harry tittade på Halvorsen som vred om tändningsnyckeln medan han knäppte sig själv hårt i pannan med den andra handen. Motorn startade med ett vrål.

"Halvorsen..." började Harry.

"Hur som helst, fallet är löst och rotelchefen blir säkert glad", sa Halvorsen högt och svängde ut i vägen rakt framför en tutande lastbil. Han höll upp ett stelt långfinger i backspegeln. "Så låt oss le och fira lite, va?" Han sänkte handen och fortsatte knäppandet i pannan.

"Halvorsen..."

"Vad är det?" fräste han.

"Kör in till sidan."

"Va?"

"Nu."

Halvorsen svängde in till trottoarkanten, släppte ratten och stirrade ut genom vindrutan med blanka ögon. Under tiden som de hade varit hemma hos Holmen hade frostrosorna hunnit krypa över bilglaset som ett blixtsnabbt svampangrepp. Halvorsen andades väsande och bröstet steg och sjönk.

"Vissa dagar är det ett skitjobb", sa Harry. "Låt det inte kväva dig."

"Nej", sa Halvorsen men hans andning blev ännu tyngre.

"Du är du och de är de."

"Ja."

Harry la en hand på Halvorsens rygg och väntade. Efter en stund kände han kollegans andning lugna ner sig.

"Tuffing", sa Harry.

Ingen av dem sa något medan bilen mödosamt stångade sig genom eftermiddagstrafiken på väg ner till Grønland.

### Kapitel 7

### Tisdag 15 december. Anonymiteten

Han stod på den högsta punkten på Oslos mest trafikerade gågata, som var döpt efter den svensk-norske kungen Karl Johan. Han hade memorerat gatukartan han hade skaffat sig på hotellet och visste att byggnaden han såg i silhuett mot väster var Det Kongelige Slott, och att i östra änden låg Oslo Sentralbanestasjon.

Han huttrade till.

Högt uppe på en husvägg lyste minusgrader i röd neon, och till och med den minsta rörelse i luften kändes som om en istid hade rört sig genom kamelhårsrocken som han tills nu hade varit ganska nöjd med, särskilt eftersom han hade köpt den i London till ett anmärkningsvärt lågt pris.

Klockan bredvid minusgraderna visade nittonhundra. Han började gå mot öster. Det såg bra ut. Mörkt, många människor och de enda övervakningskamerorna han såg satt utanför två banker och var riktade mot deras respektive bankomater. Han hade redan uteslutit tunnelbanan som reträttalternativ på grund av ett stort antal övervakningskameror och få människor. Oslo var mindre än han hade trott.

Han gick in i en klädbutik där han hittade en blå luva för fyrtionio kronor och en yllejacka för tvåhundra, men ångrade sig när han hittade en tunn regnjacka för hundratjugo. När han prövade regnjackan i ett omklädningsrum, upptäckte han att urinoartabletterna från Paris fortfarande låg i kostymjackans ficka, pulvriserade och delvis ingnidna i tyget.

Restaurangen låg hundra meter längre bort på gågatan, på vänster sida. Det första han konstaterade var att garderoben hade självbetjäning. Bra, då blev det enklare. Han gick in i restauranglokalen. Halvfullt. Och översiktligt, han kunde se alla borden från där han stod. En servitör kom fram till honom, och han beställde ett bord vid fönstret till klockan sex nästa dag.

Innan han gick, kontrollerade han toaletten. Den hade inga fönster. Den enda återstående utgången var alltså genom köket. Helt okej. Inga platser var perfekta, och det var inte särskilt troligt att han skulle behöva någon alternativ reträttväg.

Han lämnade restaurangen, tittade på klockan och började promenera längs gågatan ner mot centralstationen. Folk tittade ner och bort. En liten stad, men ändå med storstadens kyliga avstånd. Bra.

Han tittade på klockan igen när han stod på perrongen vid snabbtåget till flygplatsen. Sex minuter från restaurangen. Tåget gick var tionde minut och tog nitton minuter. Alltså kunde han vara på tåget klockan nitton och tjugo och på flygplatsen nitton och fyrtio. Direktflyget till Zagreb gick klockan tjugoett och tio och biljetten hade han i fickan. Till SAS kampanjpris.

Nöjd lämnade han den nya tågterminalen, gick ner en trappa och under ett glastak, som tydligen hade tillhört den gamla avgångshallen men där det nu fanns butiker, och ut på den öppna platsen. Jernbanetorget, hade det stått på kartan. Mitt på torget stod en tiger i dubbel storlek fastfrusen mitt i steget, mitt mellan spårvagnsskenor, bilar och människor. Men han såg ingen telefonautomat som receptionisten hade påstått skulle finnas där. I änden av den öppna ytan, vid ett vindskydd, stod en grupp människor. Han gick närmare. Flera av dem hade stuckit sina huvklädda huvuden samman och pratade. Kanske kom de från samma ställe, var grannar som stod och väntade på samma buss. Men de påminde honom om något annat. Han såg föremål gå från hand till hand, magra män skyndade bort med ryggen böjd mot den isande vinden. Och förstod vad det var. Han hade sett hur man köpte heroin i såväl Zagreb som i andra europeiska städer, men ingenstans så öppet som här. Så kom han på vad det påminde honom om. Grupperna han själv hade stått i efter att serberna hade stuckit. Flyktingar.

Så kom en buss till slut. Den var vit och stannade en bit bort från kuren. Dörrarna gick upp, men ingen klev på. I stället kom en flicka ut, klädd i en uniform han kände igen. Frälsningsarmén. Han gick långsammare.

Flickan gick bort till en av kvinnorna och hjälpte henne på bussen. Två män följde efter.

Han stannade och tittade på. En tillfällighet, tänkte han. Inget annat. Han vände sig om. Och där, på väggen till ett litet torn med klockor på, såg han tre telefonautomater.

Fem minuter senare hade han ringt Zagreb och berättat för henne att allt såg bra ut.

"Det sista jobbet", hade han upprepat.

Och Fred hade berättat att på Maksimar-stadion ledde hans blå lejon, Dinamo Zagreb med 1–0 över Rijeka vid paus.

Samtalet hade kostat fem kronor. Klockorna på tornet visade nitton och tjugofem. Nedräkningen hade startat.

*

Gruppen var i församlingshuset som tillhörde Vestre Aker kirke.

Snövallarna låg höga på bägge sidor om grusvägen som löpte bort till det lilla tegelhuset i sluttningen bredvid kyrkogården. I en naken möteslokal med plaststolar staplade längs väggarna och ett långbord i mitten satt fjorton människor. Hade man av misstag klivit in i rummet, skulle man kanske ha gissat på ett stormöte i en bostadsrättsförening, men ingenting i ansiktena, ålder eller kön avslöjade vad detta var för sällskap. Det hårda ljuset reflekterades i fönsterna och linoleummattan. Man mumlade lågt och höll på med pappbägare. Det fräste i en flaska Farris som öppnades.

Exakt klockan nitton blev det tyst när en hand vid änden av långbordet lyftes och ringde i en liten klocka. Blickarna riktades mot en kvinna i trettiofemårsåldern. Hon mötte dem med en direkt, orädd blick. Hon hade smala, bestämda läppar som var målade mjukare med läppstift, långt och tjockt ljust hår som var fäst med ett enkelt hårspänne och stora händer som nu vilade lugna och självsäkra på bordsskivan. Hon var det som på norska kallas "flott", vilket betyder att man har fina ansiktsdrag utan att för den skull vara det som på norska kallas "søt". Hennes kroppsspråk signalerade en behärskning och styrka som underströks av den stadiga rösten som i nästa ögonblick fyllde det kalla rummet:

"Hej, jag heter Astrid och är alkoholist."

"Hej, Astrid!" svarade de församlade unisont.

Astrid slog upp boken framför sig och började läsa:

"Den enda förutsättningen för AA-medlemskap är önskan att sluta dricka."

Hon fortsatte, och runt bordet rörde sig läpparna på dem som kunde De Tolv Stegen utantill. I pauserna när hon drog efter andan kunde man höra sången från församlingskören som övade på våningen ovanför.

"I dag är temat Det Första Steget", sa Astrid. "Som lyder så här: 'Vi erkänner att vi var maktlösa inför alkoholen, och att vi inte längre kunde styra våra liv.' Jag kan börja, och jag ska fatta mig kort eftersom jag räknar mig som färdig med det första steget." Hon andades in och log snett.

"Jag har varit nykter i sju år och det första jag gör varje dag när jag vaknar, är att säga till mig själv att jag är alkoholist. Mina barn vet det inte, de tror bara att mamma brukade bli full väldigt lätt och slutade dricka eftersom hon blev så arg när hon drack. Mitt liv behöver en lagom dos sanning och en lagom dos lögn för att vara i balans. Det kan gå åt helvete, men jag tar en dag i taget, undviker den första drinken och jobbar med Det Elfte Steget. Och där säger jag tack för mig."

"Tack, Astrid", kom det från de församlade, följt av applåder medan kören lovprisade från andra våningen.

Hon nickade mot en lång man med ljust, kortklippt hår till vänster om sig.

"Hej, jag heter Harry", sa mannen med något grötig röst. Det fina nätet av röda blodådror på den kraftiga näsan vittnade om ett långt liv utanför de nyktras skara. "Jag är alkoholist."

"Hej, Harry."

"Jag är ny här, detta är mitt sjätte möte. Eller sjunde. Och jag är inte klar med Det Första Steget. Det vill säga, jag vet att jag är alkoholist, men jag tror att jag kan kontrollera det. Så det är väl ett slags självmotsägelse i att jag sitter här. Men jag kom hit tack vare ett löfte till en psykolog, en vän som vill mig väl. Han påstod att om jag bara lyckades stå ut med pratet om Gud och det andliga de första veckorna, så skulle jag upptäcka att det fungerade. Jaha, jag vet inte om anonyma alkoholister kan hjälpa sig själva, men är villig att försöka. Varför inte?"

Han vände sig åt vänster för att signalera att han var klar. Men innan applåden kom igång ordentligt, avbröts den av Astrid:

"Det är visst första gången du säger något på våra möten, Harry. Det är bra. Men du kanske skulle vilja berätta lite mer eftersom du ändå håller på?"

Harry tittade på henne. De andra också, eftersom det helt klart var ett brott mot metoden att inte pressa någon i gruppen. Hennes blick höll kvar hans. Han hade känt hennes blick på sig under tidigare möten, men bara återgäldat den en gång. Då hade han i gengäld tittat ordentligt på henne, mätt henne från topp till tå och upp igen. Han hade tyckt om det han såg, men bäst hade han tyckt om att när han återvände upp var hennes ansikte definitivt rödare. Och på nästa möte hade han varit luft.

"Nej tack", sa Harry.

Tvekande applåder.

Harry iakttog henne ur ögonvrån medan näste man pratade.

Efter mötet frågade hon var Harry bodde och sa att han kunde åka med henne i bilen. Harry tvekade medan kören på våningen ovanför intensivt hyllade herren.

En och en halv timme senare rökte de tysta var sin cigarett och såg på röken som färgade sovrumsmörkret blått. Det fuktiga lakanet i Harrys smala säng var fortfarande varmt, men kylan i rummet hade fått Astrid att dra upp det tunna, vita täcket ända upp till hakan.

"Det var skönt", sa hon.

Harry sa inget. Han tänkte att det kanske inte var en fråga.

"Jag kom", sa hon. "Första gången vi är tillsammans. Det är inte..."

"Så din man är läkare?" sa Harry.

"Det är andra gången du frågar. Och svaret är fortfarande ja."

Harry nickade. "Hör du det där ljudet?"

"Vilket ljud?"

"Tickandet. Är det din klocka?"

"Jag har ingen klocka. Det måste vara din."

"Digital. Tickar inte."

Hon placerade en hand på hans höft. Harry gled upp ur sängen. Det iskalla linoleumet sved mot fotsulorna. "Vill du ha ett glas vatten?"

"M-m."

Harry gick in i badrummet och tittade i spegeln medan vattnet rann. Vad var det hon hade sagt, att hon såg ensamhet i hans blick? Han lutade sig fram, men såg inget annat än blå irisar runt små pupiller och ett delta av blodådror i det vita. När Halvorsen hade insett att det var slut med Rakel, hade han sagt att Harry borde trösta sig med andra kvinnor. Eller som han så poetiskt hade uttryckt sig: knulla bort melankolin. Men Harry hade varken orkat eller velat. För han visste att varje kvinna han rörde vid skulle förvandlas till Rakel. Och det var glömma han behövde, att få ut henne ur blodet, inte något slags kärlekens metadonbehandling.

Men kanske hade han haft fel och Halvorsen rätt. För det kändes bra. Det _hade_ varit skönt. Och i stället för den tomma känslan av att ha försökt stilla ett begär genom att tillfredsställa ett annat, kände han sig laddad. Och samtidigt avslappnad. Hon hade tagit för sig. Och han hade tyckt om det sätt hon hade gjort det på. Kanske kunde det vara så enkelt som detta, även för honom?

Han backade ett steg och granskade sin kropp i spegeln. Han hade magrat det senaste året. Mindre fett, men också mindre muskler. Han hade börjat likna sin far. Förstås.

Han gick tillbaka till sängen med ett stort halvlitersglas som de delade. Efteråt kröp hon intill honom. Hennes hud var fuktig och kall till att börja med, men efter en stund började den värma honom.

"Nu kan du berätta", sa hon.

"Vad?" Harry tittade på röken som snirklade sig till en bokstav.

"Vad heter hon?" För det är en 'hon' eller hur?"

Bokstaven upplöstes.

"Det är på grund av henne du kom till oss."

"Kanske."

Harry såg glöden långsamt äta upp cigaretten medan han berättade. Först trevande. Kvinnan bredvid honom var en främling, det var mörkt och orden kom och löste upp sig, och han tänkte att det är så det måste vara att sitta i en biktstol. Att kasta det av sig. Eller att överlåta det, som de kallade det på AA. Så han berättade mer. Han berättade om Rakel som hade kastat ut honom ur huset för ett år sedan eftersom hon tyckte att han var besatt av jakten på en mullvad inom polisen, Prinsen. Och om Oleg, hennes son, som hade kidnappats från pojkrummet och använts som gisslan när Harry äntligen hade kommit inom skotthåll på Prinsen. Oleg hade klarat sig bra med tanke på omständigheterna runt kidnappningen och att han hade blivit vittne till hur Harry hade dödat kidnapparen i en hiss på Kampen. Det var värre för Rakel. Två veckor efter kidnappningen när hon visste alla detaljerna, hade hon berättat för honom att hon inte kunde ha honom i sitt liv. Eller rättare sagt, i Olegs liv.

Astrid nickade. "Hon gick på grund av skadorna du åsamkade dem?"

Harry skakade på huvudet. "På grund av skadorna jag inte hade åsamkat dem. Än."

"Jaså?"

"Jag sa att fallet var avslutat, men hon påstod att jag var besatt, att det aldrig skulle ta slut så länge de fortfarande fanns där ute." Harry fimpade cigaretten i askfatet på nattduksbordet. "Och var det inte de, så skulle jag hitta några andra. Några andra som kunde skada dem. Hon sa att hon inte kunde ta det ansvaret."

"Låter som om det är hon som är besatt."

"Nej." Harry log. "Hon har rätt."

"Jaså? Vill du utveckla det?"

Harry ryckte på axlarna. "Ubåt..." började han, men tvingades sluta på grund av en häftig hostattack.

"Vad sa du om en ubåt?"

"Hon sa det. Att jag var en ubåt. Går ner dit där det är mörkt och kallt och man inte kan andas, och kommer upp till ytan bara en gång varannan månad. Hon ville inte hålla mig sällskap längre där nere. Vilket man kan förstå."

"Älskar du henne fortfarande?"

Harry var inte säker på att han tyckte om den riktning samtalet höll på att ta. Han andades in djupt. Inuti huvudet spelade han upp resten av det sista samtalet han hade haft med Rakel. Hans egen röst, låg, så som den brukade bli när han var arg eller rädd: "Ubåt, va?"

Rakels röst: "Jag vet att det är en dålig bild, men du förstår..."

Harry höll upp händerna: "För all del. Jättefin bild. Och vad är den här... läkaren? Ett hangarfartyg?"

Hon stönar: "Han har inget med det här att göra, Harry. Det handlar om dig och mig. Och om Oleg."

"Skjut inte Oleg framför dig nu."

"Skjut..."

"Du använder honom som en gisslan, Rakel..."

"Använder JAG honom som en gisslan? Var det jag som kidnappade Oleg och tryckte en pistol mot hans tinning för att DU skulle få din hämndgirighet stillad?"

Blodådrorna på hennes hals bulnar och hon skriker så att hennes röst blir ful, en annans röst, hon själv har säkert inte stämband att bära ett sådant raseri. Harry går och stänger dörren försiktigt, nästan ljudlöst bakom sig.

Han vände sig mot kvinnan i sin säng: "Ja, jag älskar henne. Älskar du din man, läkaren?"

"Ja."

"Så varför detta?"

"Han älskar inte mig."

"Mm. Så nu hämnas du?"

Hon såg förvånat på honom. "Nej. Jag är bara ensam. Och så är jag kåt på dig. Samma anledningar som du, skulle jag tro. Skulle du vilja att det var mer komplicerat?"

Harry skrattade. "Nej. Nej, det är bara bra."

"Hur dödade du honom?"

"Vem?"

"Finns det flera? Kidnapparen, förstås."

"Det är inte viktigt."

"Kanske inte, men jag skulle vilja höra dig berätta..." Hon la handen mellan hans ben, smög sig intill honom och viskade i hans öra. "... detaljerna."

"Det tror jag inte."

"Du har fel."

"Okej, men jag tycker inte..."

"Äh, kom igen!" väste hon irriterat och klämde hårt om hans lem. Harry tittade på henne. Hennes ögon glittrade hårda och blå i mörkret. Hon skyndade sig att le, och fortsatte med sockersöt röst: "För min skull."

Utanför sovrumsfönstret fortsatte temperaturen att falla och fick taken i Bislett att knaka och sjunga medan Harry berättade detaljerna för henne och kände hur hon först stelnade till, sedan drog åt sig handen och till slut viskade att det räckte.

Efter att hon hade gått stod Harry kvar i sovrummet och lyssnade. Till knakandet. Och tickandet.

Sedan lutade han sig över jackan som låg slängd på golvet tillsammans med de andra kläderna som hade slitits av i stormningen från ytterdörren och in hit. I fickan hittade han källan. Bjarne Møllers avskedspresent. Det glimmade i klockans glas.

Han la den i nattduksbordets låda, men tickandet förföljde honom hela vägen ner i drömmarnas land.

*

Han torkade bort överflödig olja från vapendelarna med en av hotellets vita handdukar.

Trafiken utanför nådde honom som ett jämnt buller som överröstade den lilla teven i hörnet som bara hade tre kanaler med korniga bilder och tal han antog var norska. Flickan i receptionen hade tagit emot hans jacka och lovat att den skulle vara tvättad till tidigt i morgon. Han placerade vapendelarna bredvid varandra på en tidning. När alla delarna var avtorkade satte han ihop pistolen, riktade den mot spegeln och tryckte av. Det klickade obehindrat och han kunde känna rörelsen av stål fortplanta sig till handen och armen. Det torra avtrycket. Den falska avrättningen.

Det var så de hade försökt knäcka Bobo.

I november 1991, efter tre månaders sammanhängande belägring och bombardemang, hade Vukovar äntligen kapitulerat. Regnet hade vräkt ner medan serberna marscherade in i staden. Tillsammans med resterna av Bobos avdelning på cirka åttio dödströtta, utsvultna kroatiska krigsfångar hade han blivit kommenderad att stå på led framför ruinerna vid det som hade varit huvudgatan i deras stad. Serberna hade sagt att de inte fick röra sig och hade själva dragit sig tillbaka till sina uppvärmda tält. Det regnade så kraftigt att leran skummade. Efter två timmar hade de första börjat ramla ihop. När Bobos löjtnant hade lämnat ledet för att hjälpa en av dem som hade fallit i leran kom en ung serbisk menig – bara en pojke – ut från tältet och sköt löjtnanten i magen. Efter det rörde sig ingen, stirrade bara ut i regnet som suddade bort kullarna runt dem och hoppades att löjtnanten snart skulle sluta skrika. Själv började han gråta, men så hörde han Bobos röst bakom sig: "Gråt inte." Och han slutade.

Det blev eftermiddag och skymning när en öppen jeep anlände. Serberna i tältet hade stormat ut och gjort honnör. Han insåg att mannen på passagerarsätet måste vara kommendanten. "Stenen med den mjuka rösten" som han kallades. I jeepens baksäte satt en man i civila kläder med nedböjt huvud. Jeepen stannade precis framför avdelningen och eftersom han själv stod i första ledet, hörde han kommendanten be civilisten att titta på krigsfångarna. Han kände direkt igen mannen när denne motvilligt lyfte på huvudet. Det var en av Vukovars egna invånare, fadern till en pojke på deras skola. Faderns blick gled över leden, nådde honom, men han såg inget tecken till igenkännande och blicken fortsatte. Kommendanten suckade, reste sig i jeepen och ropade med barsk röst genom regnet: "Vem av er går under kodnamnet Lille Frälsaren?"

Ingen i avdelningen rörde sig.

"Vågar du inte visa dig, _Mali spasitelj_? Du som har sprängt tolv av våra stridsvagnar och tagit från våra kvinnor deras äkta män och gjort serbiska barn faderlösa?"

Han väntade.

"Nähä. Vem av er är Bobo?"

Ingen rörde sig nu heller.

Kommendanten tittade på civilisten som riktade ett darrande pekfinger mot Bobo i andra raden.

"Träd fram", ropade kommendanten.

Bobo tog de få stegen fram till jeepen och chauffören som hade gått ut och ställt sig bredvid fordonet. När Bobo ställde sig i givakt och gjorde honnör, slog chauffören av honom mössan, som landade i leran.

"Vi har förstått av radiosambandet att Lille Frälsaren står under ditt kommando", sa kommendanten. "Var snäll och peka ut honom åt mig."

"Jag har aldrig hört talas om någon frälsare", sa Bobo.

Kommendanten lyfte en pistol och slog. Det sprutade rött blod från Bobos näsa.

"Snabbt, jag blir blöt och middagen är klar."

"Jag är Bobo, kapten i den kroatiska arm..."

Kommendanten nickade åt chauffören som drog Bobo i håret så att ansiktet vändes upp och regnet tvättade bort blodet som rann från näsan och munnen och ner i den röda scarfen.

"Idiot!" sa kommendanten. "Det finns ingen kroatisk armé, bara förrädare! Du kan välja att avrättas här och nu eller att spara tid åt oss. Vi kommer ändå att hitta honom till slut."

"Och du kommer ändå att avrätta oss", stönade Bobo.

"Naturligtvis."

"Varför?"

Kommendanten gjorde mantelrörelse på sin pistol. Regndropparna föll från kolven. Han satte pipan mot Bobos tinning. "För att jag är en serbisk officer. Och en man måste respektera sitt arbete. Är du beredd att dö?"

Bobo blundade, regndropparna hängde från hans ögonfransar.

"Var är Lille Frälsaren? Jag räknar till tre, sedan skjuter jag. En..."

"Jag är Bobo..."

"Två!"

"... kapten i den kroatiska armén, jag..."

"Tre!"

Till och med i det dånande regnet lät det torra klicket som en knall.

"Förlåt, jag hade visst glömt att sätta i magasinet", sa kommendanten.

Chauffören räckte kommendanten ett magasin. Han förde in det i kolven, laddade och lyfte pistolen igen.

"Sista chansen! Ett!"

"Jag... min... avdelning är..."

"Två!"

"... första infanteribataljon i... i..."

"Tre!"

Nytt torrt klick. En snyftning hördes från fadern i baksätet.

"Hoppsan! Tomt magasin. Ska vi försöka med ett med sådana där fina, blanka patroner i?"

Magasin ut, nytt in, mantelrörelse.

"Var är Lille Frälsaren? Ett!"

Bobos mumlande: " _Oãe naš_..." "Fader vår..."

"Två!"

Himlen hade öppnat sig, regnet föll med ett vrål som i ett desperat försök att stoppa det som människorna höll på med, och synen av Bobo hade gjort att han inte hade klarat det längre, utan öppnade munnen för att skrika att det var han, det var han som var Lille Frälsaren, det var honom de ville ha, inte Bobo, bara han, hans blod kunde de få. Men i samma ögonblick gled Bobos blick över och förbi honom och han såg den intensiva bönen i dem, såg honom skaka på huvudet. Sedan gick det en ryckning genom Bobo när kulan skar av förbindelsen mellan kropp och själ, och han såg blicken slockna och tömmas på liv.

"Du", skrek kommendanten och pekade på en av männen i första raden. "Din tur. Kom hit!"

I samma ögonblick kom den unge serbiske officeren som hade skjutit löjtnanten springande.

"Man skjuter uppe vid sjukhuset", sa han.

Kommendanten svor och vinkade åt chauffören. I nästa ögonblick hade motorn startat med ett vrål och jeepen var borta i skymningen. Han hade kunnat berätta för dem att det inte fanns någon anledning för serberna att vara oroliga. För det fanns inga kroater på sjukhuset som kunde skjuta. De hade inga vapen.

De hade låtit Bobo ligga där han låg med ansiktet i den svarta lervällingen. Och när det hade blivit så mörkt att serberna i tältet inte längre kunde se dem, hade han gått fram, lutat sig över den döde kaptenen, lossat knuten och nappat åt sig den röda scarfen.

### Kapitel 8

### Onsdag 16 december. Måltiden

Klockan var åtta på morgonen, och dagen som skulle bli den kallaste 16 december i Oslo på tjugofyra år var fortfarande nattmörk. Harry lämnade polishuset efter att ha kvitterat ut nyckeln till Tom Waalers lägenhet av Gerd. Han gick med uppslagen rockkrage, och när han hostade var det som om ljudet försvann in i bomull, som om kylan hade gjort luften tung och kompakt.

Människorna i morgonrusningen jäktade längs trottoarerna, de kunde inte komma inomhus snabbt nog, men Harry gick med långsamma, långa steg och sviktade lätt med knäna som om gummit under Doktor Martens-kängorna skulle glida på blankisen.

När han stängde om sig i Tom Waalers centralt belägna ungkarlslägenhet, hade himlen bakom Ekebergåsen börjat blekna. Lägenheten hade varit avspärrad veckorna efter Waalers död, men utredningen hade inte gett dem några spår som pekade på eventuella medbrottslingar i vapensmugglarligan. Det var i varje fall vad kriminalchefen hade sagt när han informerade om att fallet skulle få lägre prioritet på grund av "andra pressande utredningsuppgifter".

Harry tände i hallen och insåg återigen att det finns en alldeles speciell tystnad i ett dödsbo. På väggen framför det glänsande, svarta skinnmöblemanget hängde en stor plasmateve med meterhöga högtalare på varje sida som tydligen var en del av surroundanläggningen i lägenheten. På väggarna hängde flera bilder med kubmönster i blått, sådant som Rakel kallade för linjal- och passarekonst.

Han gick in i sovrummet. Grått ljus silades in genom fönstret. Rummet var städat. På skrivbordet stod en datorskärm, men han såg ingen dator. De hade väl varit och hämtat den för att leta efter spår. Men han hade inte sett datorn bland bevismaterialet i polishuset. Själv hade han nekats att arbeta med fallet över huvud taget. Den officiella anledningen var att han granskades av internutredarna med anledning av Waalers död. Men han kunde inte göra sig kvitt tanken att det fanns någon bland dem som inte tyckte om att alla stenar vändes på.

Harry skulle precis lämna sovrummet när han hörde det.

Det var inte längre helt tyst i dödsboet.

Ett ljud, ett fjärran tickande pickade på hans hud och fick håren på armen att resa sig. Det kom från garderoben. Han tvekade. Sedan öppnade han garderobsdörren. På golvet precis innanför stod en öppen pappkartong och han kände direkt igen den jacka som Waaler hade haft på sig den där natten på Kampen. Ovanpå jackan låg ett armbandsur och tickade. Tickade så som det hade gjort efter att Tom Waaler hade kört in sin arm genom fönstret i hissdörren, in i hissen till dem, och hissen hade börjat gå och skurit av hans arm. Och de hade suttit i hissen efteråt med armen liggande mellan sig, vaxaktig och död, som en avsliten lem från en provdocka, med den enda lustiga skillnaden att den här bar en klocka. En klocka som tickade, som vägrade stanna, utan levde, som den berättelse far hade läst för Harry när han var liten, den om ljudet av den dödes hjärta som slog och som inte ville sluta och till slut gjorde gärningsmannen galen.

Det var ett kraftigt tickande ljud, energiskt, intensivt. Ett sådant tickande man kommer ihåg. Det var ett Rolex-ur. Massivt och säkert mycket dyrt.

Harry slog igen garderobsdörren hårt. Gick tungt mot ytterdörren så att ekot kastades mellan väggarna. Rasslade högt med nyckelknippan när han låste och nynnade frenetiskt ända tills han kom ut på gatan där den välsignade trafiken överröstade allt.

*

Klockan tre blev skuggorna allt längre på Kommandør T.I. Øgrim plass 4 och man hade börjat tända i fönsterna som tillhörde Frälsningsarméns huvudkvarter. Klockan fem var det mörkt, och kvicksilvret hade krupit under femton minus. Några ensamma, förvirrade snöflingor föll på taket som tillhörde den komiskt lilla bil Martine Eckhoff satt och väntade i.

"Kom nu då, pappa", mumlade hon medan hon ängsligt tittade på batterimätaren. Hon var inte säker på hur den elektriska bilen – som armén hade fått i gåva av Kungahuset – skulle uppföra sig i kylan. Hon hade kommit ihåg allt innan hon hade låst kontoret. Lagt ut meddelandena om nya och inställda kårmöten på Internet, ajourfört vaktlistorna för soppbussen och grytan på Egertorget och läst korrektur på svarsbrevet till statsministerns kontor om den årliga julkonserten i Konserthuset.

Bildörren öppnades och in vältrade kylan tillsammans med en man med tjockt, vitt hår under uniformsmössan och de klaraste, blå ögon som Martine kände till. I varje fall hos någon som var över sextio. Med viss möda fick han in benen i det smala utrymmet mellan sätet och instrumentbrädan.

"Då kör vi", sa han och borstade av snön från kommendörens gradbeteckningar som avslöjade att han var Frälsningsarméns högste chef i Norge. Det sades med den glädje och självklara auktoritet som är naturlig hos människor som är vana vid att deras order åtlyds.

"Du är sen", sa hon.

"Och du är en ängel." Han smekte henne över kinden med handens utsida och hans blå ögon lyste av energi och glädje. "Nu skyndar vi oss."

"Pappa..."

"Ett ögonblick." Han rullade ner sidorutan. "Rikard!"

En ung man stod framför dörren till Templet som låg en bit bort under samma tak som högkvarteret. Han ryckte till och skyndade direkt bort mot dem, kobent och med armarna pressade mot kroppen. Han halkade till, höll på att falla, men flaxade tillbaka i balans. När han stod bredvid bilen var han redan andfådd:

"Ja, kommendör?"

"Säg David som alla andra, Rikard."

"Ja, David."

"Men inte i varje mening är du snäll."

Rikards blick hoppade från kommendör David Eckhoff till hans dotter Martine och tillbaka igen. Han strök två fingrar över den svettiga överläppen. Martine hade ofta undrat hur det kunde komma sig att en människa kunde svettas så mycket på ett och samma ställe på kroppen, oavsett vilka väder- och vindförhållanden som rådde. Men särskilt när han kom och satte sig bredvid henne under gudstjänsterna eller andra gånger och viskade något till henne, något som skulle vara roligt och som kanske kunde ha varit det om det inte var för den lite för illa kamouflerade nervositeten, den lite för intensiva närvaron. Och – förstås – den svettiga överläppen. Ibland när Rikard satt så nära henne och det var tyst runt omkring dem, kunde hon höra det raspande ljudet när han drog fingrarna över överläppen. För förutom att producera svett, producerade Rikard Nilsen skägg, ovanligt mycket skägg. Han kunde komma till Högkvarteret på morgonen, nyrakad och slät som ett barn, men redan efter lunch fick hans bleka hud en blå ton, och hon hade ofta lagt märke till att han var nyrakad igen när han kom på kvällsmötena.

"Jag skämtar med dig, Rikard", log David Eckhoff.

Martine visste att faderns lustigheter inte var illa menade. Men ibland var det som om han inte insåg hur han styrde och ställde med människor.

"Åh, jaha", sa Rikard och lyckades få fram ett skratt. Han böjde sig fram. "Hej, Martine."

"Hej, Rikard", sa Martine och låtsades att hon var upptagen av batterimätaren.

"Jag undrar om du skulle vilja göra mig en tjänst", sa kommendören. "Det har blivit så mycket is på vägarna de senaste dagarna och min bil har bara dubbfria vinterdäck. Jag borde ha bytt, men jag ska ner till Fyrskenet..."

"Jag vet det", sa Rikard ivrigt. "Du ska äta middag med socialministern. Vi hoppas det kommer mycket media. Jag talade med informationschefen."

David Eckhoff log överseende. "Det är bra att du hänger med, Rikard. Poängen är att min bil står i garaget här, och att jag gärna hade sett att det fanns dubbdäck på den när jag kommer tillbaka. Du förstår..."

"Ligger dubbdäcken i bagageutrymmet?"

"Ja. Men detta är bara om du inte har något viktigare för dig. Jag var precis på väg att ringa Jon, han har sagt att han kan..."

"Nej, nej", sa Rikard och skakade häftigt på huvudet. "Det här fixar jag nu direkt. Lita på mig, eh... David."

"Är det säkert?"

Rikard tittade förvirrat på kommendören. "Att du kan lita på mig?"

"Att du inte har något viktigare för dig."

"Javisst, det går fint. Jag tycker om att fixa bilar och... och..."

"Byta däck?"

Rikard svalde och nickade och kommendören log brett.

När rutan gled upp och de körde iväg, sa Martine att hon tyckte det var dålig stil av fadern att utnyttja Rikards tjänstvillighet.

"Underdånighet, menar du väl", svarade fadern. "Slappna av, kära du, det är bara ett test."

"Ett test? På offervilja eller auktoritetsfruktan?"

"Det sista", sa kommendören och mumlade. "Jag pratade med Rikards syster, Thea, och hon berättade för mig att Rikard arbetar med att få klar budgeten till deadline i morgon. I så fall borde han prioritera den och överlåta det här till Jon."

"Och? Rikard är kanske bara snäll."

"Ja, Rikard är snäll och snabb. Arbetsam och seriös. Jag vill bara vara säker på att han har ryggraden och modet som krävs för ett viktigt ledarjobb."

"Alla säger att det är Jon som kommer att få jobbet."

David Eckhoff tittade ner på sina händer och log nästan omärkligt. "Gör de? Jag tycker förresten om att du försvarar Rikard."

Martine tog inte blicken från vägen, men kände faderns blick på sig när han fortsatte: "Våra familjer har varit vänner i många år, vet du. Det är bra människor. Med god förankring i armén."

Martine andades in djupt för att dämpa irritationen.

*

Jobbet krävde bara en enda kula.

Ändå laddade han magasinet med alla patronerna. Eftersom vapnet bara var i total balans när magasinet var fullt. Och för att det minskade risken för funktionsfel. Sex i magasinet plus en i kammaren.

Sedan tog han på sig axelhölstret. Han hade köpt det begagnat, och lädret var mjukt och luktade salt och bittert av hud, olja och svett. Pistolen satt som den skulle. Han ställde sig framför spegeln, tog på sig jackan. Pistolen syntes inte. Större pistoler innebar bättre precision, men det var inte precisionsskytte han skulle bedriva. Han tog på sig regnjackan. Sedan rocken. Tryckte ner mössan i fickan och kände efter att den röda scarfen låg i innerfickan.

Han tittade på klockan.

*

"Ryggrad", sa Gunnar Hagen. "Och mod. Det är två av de egenskaper jag anser vara viktigast hos mina kommissarier."

Harry svarade inte. Han tänkte att det kanske inte var en fråga. I stället såg han sig omkring i kontoret där han så ofta hade suttit på det här sättet. Men förutom meningen, rotelchef-berättar-för-kommissarie-hur-saker-och-ting-egentligen-hänger-ihop, var allt ändrat. Borta var Bjarne Møllers pappershögar, Kalle Anka-böckerna som stått klämda mellan den juridiska litteraturen och polisens regelverk på hyllan, den stora bilden av familjen och den ännu större bilden av en golden retriever som barnen hade fått och för länge sedan glömt eftersom den hade varit död i nio år, men som Bjarne Møller fortfarande sörjde.

Nu fanns det bara en ren skrivbordsyta med en datorskärm och ett tangentbord, en silversockel med ett litet stycke kritvitt ben och Gunnar Hagens armbågar som han just i detta ögonblick lutade sig på medan han fixerade blicken på Harry från under sina takåsar till ögonbryn.

"Men det finns en tredje egenskap som jag anser är ännu viktigare, Hole. Kan du gissa vad det är?"

"Nej", sa Harry neutralt.

"Disciplin. _Di-sci-plin_."

Rotelchefens uppdelning av ordet gjorde att Harry nästan väntade sig en lingvistisk föreläsning om ordets ursprung. I stället ställde sig Hagen upp och började gå fram och tillbaka med händerna på ryggen, ett slags revirmarkering som Harry alltid hade funnit en smula komisk.

"Jag har det här samtalet med alla på avdelningen för att ansikte mot ansikte klargöra vad jag förväntar mig."

"Roteln."

"Förlåt?"

"Det har aldrig varit en avdelning. Även om det tidigare hette polisavdelningschef. Bara som en upplysning."

"Tack, jag vet det, kommissarien. Var var jag?"

" _Di-sci-plin_."

Hagen borrade in blicken i Harry. Som inte gjorde en min, varpå rotelchefen fortsatte sin promenad.

"De senaste tio åren har jag föreläst vid Krigsskolan. Mitt specialfält var Burmakriget. Jag antar att du blir förvånad när jag säger att det har stor relevans för mitt arbete här, Hole."

"Jo." Harry kliade sig på benet. "Du läser mig som en öppen bok, chefen."

Hagen strök med ett pekfinger längs fönsterkarmen och studerade misslynt fingertoppen. "1942 erövrade knappt hundratusen japanska soldater Burma. Burma var dubbelt så stort som Japan och var vid den tiden ockuperat av brittiska trupper som var japanerna långt överlägsna i både antal och vapenstyrka." Hagen lyfte det smutsiga pekfingret. "Men det var ett område där japanerna var överlägsna och som gjorde det möjligt för dem att jaga iväg britterna och de indiska legosoldaterna. Disciplin. När japanerna marscherade mot Rangoon gick de i fyrtiofem minuter och sov i femton. La sig direkt ner på vägen med ryggsäckarna på och fötterna i marschriktning. Så att de inte skulle gå i diket eller åt motsatt håll när de vaknade. Riktningen är viktig, Hole. Förstår du, Hole?"

Harry anade vad som skulle komma. "Jag förstår att de antagligen tog sig till Rangoon, chefen."

"Det gjorde de. Allihopa. För att de gjorde som de blev beordrade att göra. Jag har precis fått veta att du har kvitterat ut nycklarna till Tom Waalers lägenhet. Är detta korrekt, Hole?"

"En liten titt, chefen. Av rent terapeutiskt skäl."

"Det hoppas jag. Det fallet är begravt. Att snoka runt i Waalers lägenhet är inte bara bortkastad tid, utan strider mot de order du tidigare har fått av krimchefen och som du nu får av mig. Jag tror inte att jag behöver utbrodera konsekvenserna av ordervägran, bara nämna att japanska officerare sköt sina soldater om de drack vatten när det inte var dags att dricka. Inte av sadistiska skäl, utan för att disciplin handlar om att skära bort cancersvulsterna direkt. Är det förstått, Hole?"

"Det är förstått... det är mycket förståeligt, chefen."

"Det var allt för den här gången." Hagen satte sig i stolen, plockade upp ett papper ur en låda och började läsa med inlevelse, som om Harry redan hade lämnat kontoret. Och såg förvånad ut när han höjde huvudet och såg att Harry fortfarande satt framför honom.

"Var det något mer, Hole?"

"Mm, bara en sak jag funderade på. Var det inte så att japanerna förlorade kriget?"

Gunnar Hagen satt länge och stirrade ner på pappret med tom blick efter det att Harry hade gått.

*

Restaurangen var halvfull. Precis som dagen före. Han möttes i dörren av en ung, stilig kypare med blå ögon och ljusa lockar. Han liknade Giorgi så mycket att han en stund bara stod och tittade på honom. Och insåg att han var avslöjad när ett leende bredde ut sig över kyparens läppar. Medan han hängde av sig rocken och regnjackan i garderoben, kände han kyparens blick på sig.

" _Your name?_ " frågade kyparen och han mumlade sitt svar.

Kyparen förde ett långt, smalt finger längs sidan i boken med beställningar innan den stannade.

" _I got my finger on you now_ ", sa kyparen och de blå ögonen höll fast hans blick tills han kände att han rodnade.

Det verkade inte vara en särskilt exklusiv restaurang, men om inte hans kunskaper i huvudräkning svek honom var priserna i menyn bortom allt förnuft. Han beställde pasta och ett glas vatten. Han var hungrig. Och hjärtat slog jämnt och lugnt. De andra människorna i restaurangen pratade, log och skrattade som om ingenting kunde hända dem. Han hade alltid förundrats över att det inte syntes, att han inte fick en svart gloria, att det inte spreds en kyla – eller en stank av förruttnelse – kring honom.

Eller rättare sagt, att inga _andra_ märkte det.

Utanför spelade rådhusklockan sina tre toner sex gånger.

*

"Fint ställe", sa Thea och tittade sig omkring. Restaurangen var överskådlig och deras bord hade utsikt mot gågatan utanför. Ur dolda högtalare sipprade knappt hörbar, meditativ new age-musik.

"Jag ville att det skulle vara speciellt", sa Jon och tittade i menyn. "Vad vill du äta?"

Theas blick hoppade planlöst ner längs menyn. "Först måste jag ha vatten."

Thea drack mycket vatten. Jon visste att det hade något med sockersjukan och njurarna att göra.

"Det är verkligen svårt att bestämma sig", sa hon. "Allt här ser ju gott ut."

"Men man kan inte äta allt på menyn."

"Nej..."

Jon svalde. Orden hade bara sluppit ur honom. Han kikade upp. Thea hade tydligen inte märkt något.

Plötsligt höjde hon på huvudet. "Vad menade du egentligen med det?"

"Med vad?" frågade han obesvärat.

"Allt på menyn. Du försökte säga något. Jag känner dig, Jon. Vad är det?"

Han ryckte på axlarna. "Vi kom ju överens om att innan vi förlovar oss, så skulle vi berätta allt för varandra, eller hur?"

"Ja?"

"Är du säker på att du har berättat... allt för mig?"

Hon suckade uppgivet. "Jag är säker, Jon. Jag har inte varit tillsammans med någon. Inte på... _det_ sättet."

Men han såg något i hennes blick, något i ansiktet han inte hade sett tidigare. En muskel som drog ihop sig vid munnen, ögonen som fick något svart över sig, som en bländare som stängdes. Och han kunde inte låta bli: "Inte med Robert heller?"

"Va?"

"Robert. Jag minns ju att ni flirtade med varandra den första sommaren på Østgård."

"Jag var fjorton år, Jon!"

"Och?"

Hon tittade först förvånat på honom. Sedan vände blicken sig liksom inåt, slocknade och hon försvann. Jon tog hennes hand i bägge sina, lutade sig fram och viskade:

"Förlåt, förlåt, Thea. Jag vet inte vad som kom över mig. Jag... Kan vi glömma att jag frågade?"

"Har ni bestämt er?"

Båda två tittade upp på kyparen.

"Färska sparris till förrätt", sa Thea och räckte honom menyn. "Chateaubriand med karljohanssvamp till huvudrätt."

"Bra val. Får jag rekommendera ett gott och passande rödvin vi precis har fått in?"

"Det får du, men vatten räcker bra", sa hon med ett strålande leende. "Mycket vatten."

Jon tittade på henne. Beundrade hennes förmåga att dölja vad hon kände.

När kyparen hade gått tittade Thea på Jon. "Om du är klar med ditt förhör av mig, så hur är det då med dig?"

Jon log lite ock skakade på huvudet.

"Du hade aldrig någon flickvän, du", sa hon. "Inte ens på Østgård."

"Och vet du varför?" sa Jon och la sin hand på hennes.

Hon skakade på huvudet.

"För att jag förälskade mig i en flicka den sommaren", sa Jon och hittade hennes blick igen. "Hon var bara fjorton år. Och jag har varit förälskad i henne ända sedan dess."

Han log och hon log, och han kunde se att hon kom fram igen ur sitt gömställe, kom till honom.

*

"God soppa", sa socialministern till kommendör David Eckhoff. Men tillräckligt högt för att också den församlade pressen skulle höra det.

"Vår egen skapelse", sa kommendören. "Vi gav ut en kokbok för några år sedan som vi tänkte att statsrådet kanske..."

På en signal från sin far gick Martine fram till bordet och placerade boken bredvid ministerns sopptallrik.

"... kunde ha nytta av om han önskar en god och näringsriktig måltid på sitt rum."

De få journalister och fotografer som hade mött upp på Fyrskenets kafé mumlade. Annars var det glest med folk där inne, bara några äldre män från Heimen, en sorgsen kvinna i vinterkappa och en skadad missbrukare som blödde från pannan och darrade som ett asplöv på väg upp till sjukstugan på andra våningen. Det var inte så konstigt att det var få människor där. Fyrskenet var vanligtvis inte öppet den här tiden på dygnet. Men dessvärre hade inte ett förmiddagsbesök passat in i socialministerns kalender, så därmed fick han inte se hur fullt det vanligtvis brukar vara. Allt detta förklarade kommendören. Och hur effektivt det drevs och hur mycket det kostade. Socialministern nickade och nickade medan han pliktskyldigt förde en sked med soppa till munnen igen.

Martine tittade på klockan. Kvart i sju. Ministerns sekreterare hade sagt nitton noll noll. Då måste de gå.

"Tack för maten", sa socialministern. "Hinner vi hälsa på några av gästerna?"

Statssekreteraren nickade.

Koketteri, tänkte Martine. Naturligtvis hinner de med en hälsningsrunda, det är ju därför de är här. Inte för att bevilja ekonomiskt bistånd, det kunde de ha gjort över telefonen. Utan för att kunna bjuda in pressen och visa fram en socialminister som rör sig bland de behövande, som äter soppa, tar missbrukare i hand och lyssnar empatiskt och engagerat.

Presstaleskvinnan signalerade till fotograferna att de kunde börja jobba. Eller rättare sagt, att hon helst såg att de började jobba.

Socialministern reste på sig och knäppte kostymen medan han tittade sig runt i lokalen. Martine gissade att han funderade på tre alternativ: de två äldre männen såg ut som vanliga inneboende på ett ålderdomshem och skulle inte tjäna syftet: ministern hälsar på narkoman hit eller prostituerad dit. Den skadade missbrukaren verkade otillräknelig och blev hur som helst för mycket av det goda. Men kvinnan... Hon såg ut som en vanlig invånare, en sådan som alla kunde identifiera sig med och gärna ville hjälpa, allra helst efter att de hade fått höra hennes hjärtslitande historia.

"Tycker ni om att komma hit?" frågade socialministern och sträckte fram handen.

Kvinnan tittade upp på honom. Ministern sa sitt namn.

"Pernille..." började kvinnan, men blev avbruten av ministern.

"Det räcker med förnamnet, Pernille. Pressen är här, förstår du. De vill gärna ta en bild, är det okej för dig?"

"Holmen", sa kvinnan och snyftade i näsduken. "Pernille Holmen." Hon pekade på bordet där ett ljus brann framför en av bilderna. "Jag är här för att minnas min son. Kan ni vara så snäll och lämna mig i fred?"

Martine stod kvar vid kvinnans bord medan socialministern med följe snabbt drog sig tillbaka. Hon noterade att de närmade sig de två äldre trots allt.

"Jag är ledsen för det som hände med Per", sa Martine lågt.

Kvinnan tittade upp på henne med ett ansikte som var svullet av gråt. Och piller, tänkte Martine.

"Kände du Per?" viskade hon.

Martine föredrog sanningen. Även när den kostade. Inte på grund av uppdraget, utan för att hon hade funnit att det gjorde livet enklare i det långa loppet. Men i den förgråtna rösten hörde Martine en bön. En bön att någon skulle säga att hennes son inte bara var en narkoman till robot, en börda som samhället nu hade sluppit, utan en människa som någon kunde säga att de hade känt, varit vänner med, kanske till och med tyckt om.

"Fru Holmen", sa Martine och svalde. "Jag kände honom. Och han var en bra pojke."

Pernille Holmen blinkade två gånger utan att säga något. Hon försökte le, men försöken blev bara grimaser. Hon klarade knappt av att viska ett "tack" innan tårarna började rinna nerför hennes kinder.

Martine såg att kommendören vinkade efter henne från bordet, men hon satte sig ner.

"De... de tog min man också", hackade Pernille Holmen fram.

"Va?"

"Polisen. De säger att han har gjort det."

När Martine lämnade Pernille Holmen, tänkte hon på den långe, blonde polisen. Han hade verkat så uppriktig när han hade sagt att han brydde sig. Hon kände ilska. Men också förvirring. För att hon inte riktigt förstod varför hon blev så arg på någon som hon inte visste vem det var. Hon tittade på klockan. Fem i sju.

*

Harry hade gjort fisksoppa. En påse från Findus som han hade blandat med mjölk och lagt i bitar från en fiskpudding. Plus en baguett. Allt köpt på Niazi, den lilla närbutiken på gatan som grannen på undervåningen, Ali, drev tillsammans med sin bror. Bredvid sopptallriken på vardagsrumsbordet stod ett halvlitersglas med vatten.

Harry la i en cd i spelaren och höjde volymen. Tömde huvudet på tankar, koncentrerade sig på musiken och soppan. Ljud och smak. Endast det.

Halvvägs ner i tallriken och mitt i tredje låten ringde telefonen. Han hade tänkt låta den fortsätta göra det. Men vid åttonde signalen reste han sig och sänkte musiken.

"Harry."

Det var Astrid. "Vad gör du?" Hon talade lågt, men rösten ekade ändå. Han antog att hon hade låst in sig i badrummet hemma.

"Äter. Och lyssnar på musik."

"Jag ska ut en sväng. I närheten av dig. Har du planer för resten av kvällen?"

"Ja."

"Och det är?"

"Att lyssna på mer musik."

"Hm. Du får det att låta som om du inte har lust till sällskap."

"Jaha."

Paus. Hon suckade. "Du får säga till om du skulle ångra dig då."

"Astrid?"

"Ja?"

"Det är inte du. Okej? Det är jag."

"Du behöver inte be om ursäkt, Harry. Om du skulle sväva i den villfarelsen att detta är livsviktigt för någon av oss, menar jag. Jag tänkte bara att det skulle vara trevligt."

"En annan gång, kanske."

"Som när då?"

"Som en annan gång."

"En helt annan gång?"

"Typ så."

"Okej. Men jag gillar dig, Harry. Glöm inte det."

När de hade lagt på stod Harry kvar och lyssnade till den plötsliga tystnaden. Eftersom han var förvånad. Han hade sett ett ansikte framför sig när Astrid ringde. Men förvåningen berodde inte på att han hade sett ett ansikte, utan det faktum att det inte hade varit Rakels. Eller Astrids. Han satte sig i stolen och beslutade sig direkt för att inte reflektera mer över det. För om detta betydde att den medicin som var tiden hade börjat verka och att Rakel var på väg ut ur systemet, var det goda nyheter. Så goda att han inte ville komplicera processen.

Han höjde volymen på stereon och tömde huvudet.

*

Han hade betalat notan. Han la ifrån sig tandpetaren på askfatet och tittade på klockan. Tre minuter i sju. Axelhölstret skavde mot bröstmuskelns sida. Han plockade fram bilden ur innerfickan, kastade en sista blick på den. Tiden var inne.

Ingen av de andra gästerna i restaurangen – inte ens paret vid grannbordet – tog någon notis om honom när han reste sig och gick mot toaletten. Han låste in sig i ett av båsen, väntade i en minut, lyckades motstå frestelsen att kontrollera om pistolen var laddad. Han hade lärt sig det av Bobo. Att om man vänjer sig vid lyxen att allt kan dubbelkollas, kommer man att avtrubbas.

Minuten hade gått. Han gick ut till garderoben, tog på sig regnjackan, knöt den röda scarfen runt halsen och drog ner mössan över öronen. Öppnade dörren och var ute på Karl Johan.

Han gick med snabba steg mot gatans högsta punkt. Inte för att han hade bråttom, utan för att det var den fart han hade lagt märke till att människor här gick i, det tempo som gjorde att man inte stack ut. Han passerade papperskorgen på lyktstolpen där han dagen före hade bestämt att pistolen skulle slängas på återvägen. Mitt på den livliga gågatan. Polisen skulle hitta den, men det gjorde inget. Poängen var att de inte hittade den på honom.

Han kunde höra musiken långt innan han var framme.

Några hundra människor hade samlats i en halvcirkel framför musikanterna som precis avslutade en sång när han kom fram. Under applåden avslöjade ett klockspel för honom att han var exakt i tid. Inne i halvcirkeln, bredvid och framför bandet, hängde en svart gryta från en trefot och bredvid stod mannen på bilden. I och för sig var han bara upplyst av gatubelysningen och två facklor, men det rådde inget tvivel. Särskilt inte eftersom han hade på sig Frälsningsarméns uniformsjacka och uniformsmössa.

Sångaren ropade något i mikrofonen och människor jublade och klappade i händerna. En stark lampa blinkade när de började. De spelade högt. Trumslagaren lyfte höger hand högt i luften före varje gång han slog mot virveltrumman.

Han manövrerade sig genom folkmängden tills han stod bara tre meter från mannen från Frälsningsarmén och kontrollerade att han hade ryggen fri för reträtten. Framför honom stod två tonårstjejer och andades ut vit tuggummiandedräkt i kylan. De var kortare än han. Han tänkte inget särskilt, förhastade sig inte, gjorde bara det han hade kommit för att göra utan ceremonier: drog fram pistolen och höll den med rak arm. Det minskade avståndet till dryga två meter. Han siktade. Mannen vid grytan flöt isär till två. Han slutade sikta och de två figurerna smälte samman till en igen.

*

"Skål", sa Jon.

Musiken rann som sirap ur högtalarna.

"Skål", sa Thea och lyfte lydigt glaset mot hans.

Efter att de hade druckit, tittade de på varandra och han formade orden med läpparna: _Jag älskar dig_.

Hon slog ner blicken och rodnade, men log.

"Jag har en liten present till dig", sa han.

"Jaså?" Tonfallet var lekfullt, kokett.

Han stack ner handen i kavajfickan. Under mobiltelefonen kände han den hårda plasten i den lilla asken från guldsmeden mot fingertopparna. Hjärtat slog snabbare. Herregud, som han hade glatt sig och gruvat sig för den här kvällen, den här stunden.

Mobilen började vibrera.

"Något i vägen?" undrade Thea.

"Nejdå, jag... förlåt. Jag kommer strax."

På toaletten tog han upp telefonen och tittade på displayen. Han suckade och tryckte på OK-knappen.

"Hej, snygging, hur är det?"

Rösten var skrattlysten, som om hon nyss hade hört något roligt, något som hade fått henne att tänka på honom och sedan ringa, sådär impulsivt, typ. Men hans logg visade hennes sex obesvarade samtal.

"Hej, Ragnhild."

"Så konstigt det låter. Är du...?"

"Jag är på toaletten. På en restaurang. Thea och jag är ute och äter. Vi får prata en annan gång."

"När då?"

"En... en annan gång." Paus.

"Jaha."

"Jag skulle ha ringt dig, Ragnhild. Det är något jag måste säga till dig. Du inser säkert vad det är." Han andades in. "Du och jag, vi kan inte..."

"Jon? Det är nästan omöjligt att höra vad du säger."

Jon betvivlade att det var sant.

"Kan jag inte komma bort till dig i morgon kväll?" sa Ragnhild. "Så kan du förklara det då?"

"Jag är inte ensam i morgon kväll. Eller någon annan..."

"Möt mig på Grand för lunch, då. Jag kan sms:a rumsnumret."

"Ragnhild, gör inte..."

"Jag hör dig inte. Ring mig i morgon, Jon. Eller förresten, jag sitter i möte hela dagen. Jag ringer dig. Stäng inte av telefonen. Ha det så mysigt, snygging."

"Ragnhild?"

Jon tittade på displayen. Hon hade lagt på. Han kunde gå ut och ringa upp igen. Få det överståndet. När han ändå höll på. Det skulle vara det enda rätta. Det enda smarta. Ge det dödsstöten, få det ur vägen.

*

De stod mittemot varandra nu, men det verkade som om mannen i Frälsningsarméns uniform inte tittade på honom. Han andades lugnt, fingret pressade lugnt in avtryckaren, tryckte långsamt in den. Så möttes deras blickar. Och han tänkte att soldaten inte verkade överraskad, inte verkade chockad, inte visade rädsla. Tvärtom var det som om det syntes ett förklarande ljus i ansiktet, som om åsynen av pistolen besvarade något han hade funderat på. Sedan small det.

Hade skottet skett samtidigt som slaget mot virveltrumman hade musiken kanske lyckats överrösta det helt, men så som det nu blev fick smällen flera människor att vända sig om och titta på mannen i regnjackan. På hans pistol. Och sedan på soldaten från Frälsningsarmén som hade fått ett hål i brämen strax under A:et i uniformsmössan och nu föll bakåt medan armarna svängde fram som på en docka.

*

Harry ryckte till i stolen. Han hade somnat. Det var tyst i rummet. Vad var det som hade väckt honom? Han lyssnade, men det enda han hörde var stadens jämna, låga, lugnande buller. Nej, det fanns ett annat ljud där också. Han ansträngde öronen. Där var det. Ljudet var knappt hörbart, men nu när han hade identifierat det, steg det fram i ljudbilden och blev tydligare. Det var ett lågt tickande.

Harry satt kvar i stolen och blundade.

Så steg ett plötsligt raseri upp i honom, och innan han hade hunnit fundera hade han marscherat in i sovrummet, öppnat lådan i nattduksbordet, plockat upp Møllers armbandsur, slagit upp fönstret och kastat ut klockan i mörkret med full kraft. Han hörde klockan träffa först väggen på grannhuset och sedan den isiga asfalten nere på gatan. Sedan slängde han igen fönstret, la på hasparna, gick tillbaka till vardagsrummet och höjde volymen. Så högt att högtalarmembranen darrade framför hans ögon, diskanten härligt stack i trumhinnorna och basen fyllde munnen.

*

De församlade vände sig från bandet och tittade på mannen som låg i snön. Hans uniformsmössa hade ramlat av och lagt sig på marken framför mikrofonstativet som tillhörde sångaren i bandet, som inte hade upptäckt vad som hade hänt utan fortsatte spela.

De två flickorna som stod närmast mannen i snön drog sig bakåt. Den ena av dem började skrika.

Sångaren som ända till nu hade sjungit med slutna ögon, öppnade dem och upptäckte att han inte längre hade publikens uppmärksamhet. Han vände sig om och såg mannen i snön. Hans blick letade efter en vakt, en arrangör, en turnéledare, någon som kunde ta hand om situationen, men det här var bara en enkel gatukonsert, alla väntade på några andra och kompet fortsatte.

Så gick det en rörelse i folkmassan och människor steg åt sidan för kvinnan som armbågade sig fram:

"Robert!"

Rösten var skrovlig och hes. Hon var blek, klädd i en tunn, svart skinnjacka med hål på armbågen. Hon vacklade fram till den livlöse mannen och föll på knä bredvid honom:

"Robert!"

Hon la en mager hand mot hans hals. Sedan riktade hon ett darrande pekfinger mot bandet.

"Sluta för fan!"

Bandmedlemmarna slutade spela, den ene efter den andre.

"Grabben dör. Ta hit en läkare. Snabbt!"

Hon la handen på halsen igen. Fortfarande ingen puls. Hon hade varit med om det här många gånger tidigare. Ibland gick det bra. Ofta gick det illa. Hon var förvirrad. Det här kunde ju inte vara en överdos, en grabb i armén gick väl inte på sprutor? Det hade börjat snöa och flingorna smälte mot hans kinder, de slutna ögonen och den halvöppna munnen. Det var en vacker pojke. Och hon tänkte att nu – med de avslappnade dragen – liknade han hennes egen pojke när han sov. Men så upptäckte hon den tunna, röda randen som gick från det lilla hålet i huvudet, snett över pannan och tinningen och in i örat.

Ett par armar tog tag i henne och lyfte bort henne medan en man lutade sig över pojken. Hon fick en sista skymt av hans ansikte, såg hålet, och hon tänkte med plötslig smärtfylld visshet att det var det öde som var också hennes pojkes.

Han gick snabbt. Inte för snabbt, han flydde inte. Följde ryggarna framför sig, såg en som småsprang och följde i dess kölvatten. Ingen hade försökt stanna honom. Naturligtvis hade de inte det. Smällen från en pistol får folk att backa. Synen av den att fly. Och i det här fallet hade de flesta inte ens förstått vad som hände.

Det sista jobbet.

Han hörde att bandet fortsatte spela.

Det hade börjat snöa. Bra, det fick folk att titta ner mer för att skydda ögonen.

Några hundra meter längre bort på gatan såg han den gula stationsbyggnaden. Han erfor den känsla han ibland fick, att allt bara flöt på, att inget kunde hända honom, att en serbisk T-55 stridsvagn bara var en slö, blind och döv järnkoloss, och att hans stad skulle finnas kvar där igen när han kom hem.

Någon hade tagit hans lämningsställe.

Vederbörandes kläder såg nya och moderiktiga ut, om man undantog de blå joggingskorna. Men ansiktet var fårat och brunsvett som på en smed. Och mannen eller pojken eller vad han nu var, såg ut som om han hade tänkt stanna där ett tag, hela högerarmen var i varje fall nerkörd i öppningen på den gröna soptunnan.

Han tittade på klockan utan att stanna. Två minuter sedan han hade avfyrat skottet och elva minuter tills tåget gick. Och han bar på vapnet. Han gick snabbt förbi soptunnan, fortsatte mot restaurangen.

En man kom gående mot honom, glodde. Men vände sig inte om när de passerade varandra.

Han styrde stegen mot restaurangdörren och sköt upp den.

I garderoben stod en mor böjd över en liten grabb och grejade med dragkedjan till en jacka. Ingen av dem tittade på honom. Den bruna kamelhårsrocken hängde där den skulle. Väskan stod under den. Han tog med sig dem in på herrtoaletten, låste om sig i ett av de två båsen, tog av sig regnjackan, la mössan i fickan och drog på sig rocken. Till och med utan fönster kunde han höra ljudet av sirener utanför. Många sirener. Han såg sig omkring. Måste göra sig av med pistolen. Det fanns inte många ställen att välja på. Han klev upp på toastolen, sträckte sig upp till den vita ventilen på väggen och försökte pressa in pistolen där, men det fanns ett galler på insidan.

Han klev ner igen. Han andades tungt nu, och han hade blivit varm innanför skjortan. Åtta minuter till hans tåg. Han kunde förstås ta ett senare, det var ingen kris. Det som var en kris, var att det hade gått nio minuter utan att han hade kunnat göra sig av med vapnet, och hon sa alltid att allt över fyra minuter var en oacceptabel risk.

Han kunde förstås bara lägga ifrån sig pistolen på golvet, men en av de principer de arbetade efter var att vapnet inte skulle hittas förrän han själv var i trygghet.

Han gick ut ur båset och bort till handfatet. Tvättade händerna medan blicken nagelfor det människotomma utrymmet. _Upomoc!_ Blicken stannade på tvålbehållaren ovanför handfatet.

*

Jon och Thea lämnade restaurangen vid Torggata tätt omslingrade.

Thea skrek till när hon halkade på isen under den förrädiska nysnön på gågatan. Hon höll på att dra med sig Jon, men han räddade dem i sista stund. Hennes skratt lät härligt i hans öron.

"Du sa ja!" skrek han mot himlen och kände snöflingorna smälta mot ansiktet. "Du sa ja!"

En siren sjöng i natten. Flera sirener. Ljudet kom bortifrån Karl Johan.

"Ska vi gå och se vad det är?" undrade Jon och tog henne i handen.

"Nej, Jon", sa Thea som hade fått en rynka i pannan.

"Jo, kom!"

Thea spjärnade mot med fötterna, men de hala skosulorna fick inte fäste. "Nej, Jon."

Men Jon bara skrattade och drog henne som en släde efter sig.

"Nej, sa jag!"

Ljudet av hennes röst fick Jon att släppa taget direkt. Han tittade förvånat på henne.

Hon suckade. "Jag vill inte titta på någon brand just nu. Jag vill lägga mig. Med dig."

Jon såg länge på henne. "Jag är så lycklig, Thea. Du har gjort mig så lycklig."

Han kunde inte höra om hon svarade, hennes ansikte var begravt i hans jacka.

## DEL 2

## FRÄLSAREN

### Kapitel 9

### Onsdag 16 december. Snö

Snön som föll på Egertorget färgades gul av brottsplatsgruppens strålkastare.

Harry och Halvorsen stod utanför utskänkningsstället 3 Brødre och tittade på åskådarna och pressen som tryckte på mot polisavspärrningarna. Harry plockade ut cigaretten ur munnen och hostade häftigt. "Mycket press", sa han.

"De kom snabbt", sa Halvorsen. "Det är ju bara ett stenkast från deras kontor."

"Stor nyhet. Mord mitt i julstressen på Norges mest kända gata. Med ett mordoffer alla har sett – killen som står vid Frälsningsarméns gryta. Medan ett känt band spelar. Vad mer kan de begära?"

"En intervju med kändisutredaren Harry Hole?"

"Vi håller oss här tills vidare", sa Harry. "Vet du tidpunkten för mordet?"

"Några minuter över sju."

Harry tittade på klockan. "Det är nästan en timme sedan. Varför har ingen ringt mig tidigare?"

"Vet inte. Jag fick ett samtal från rotelchefen strax före halv åtta. Jag trodde du skulle vara här när jag kom..."

"Så du ringde mig på eget initiativ?"

"Det är ju du som är kommissarie."

"Typ", mumlade Harry och kastade cigaretten på marken. Den smälte sig igenom det luftiga snötäcket och försvann.

"Alla tekniska spår ligger snart under en halvmeter snö", sa Halvorsen. "Typiskt."

"Det kommer inte att finnas några tekniska spår", sa Harry.

Beate var på väg mot dem med snö i sitt ljusa hår. Mellan fingrarna höll hon en liten plastpåse med en tomhylsa i.

"Fel", sa Halvorsen och log triumferande mot Harry.

"Nio millimeters", sa Beate och grimaserade. "Vanligaste ammunitionen som finns. Och det är allt vi har."

"Glöm vad ni har och inte har", sa Harry. "Vilket var ditt första intryck? Tänk inte, prata."

Beate log. Hon kände Harry nu. Först intuition, sedan fakta. För att intuition också är fakta, det är all den information brottsplatsen ger, men som hjärnan inte direkt kan sätta ord på.

"Inte så mycket. Egertorget innehåller Oslos mest trafikerade kvadratmeter, så följaktligen kom vi fram till en mycket förorenad brottsplats trots att vi var här tjugo minuter efter att mannen dödades. Men det ser ut att vara professionellt. Läkaren tittar på mordoffret nu, men det verkar som om han bara har träffats av ett skott. Rakt i pannan. Proffsigt. Ja, det är känslan."

"Jobbar ni känslobaserat, kommissarien?"

Alla tre vände sig mot rösten bakom dem. Det var Gunnar Hagen. Han bar en grön militärjacka och svart yllemössa. Leendet syntes knappt i mungiporna.

"Vi testar allt som fungerar, chefen", sa Harry. "Vad för dig hit?"

"Är det inte här det händer?"

"På sätt och vis."

"Bjarne Møller föredrog kontoret, förstår jag. Personligen är jag av den uppfattningen att en ledare bör befinna sig på fältet. Avfyrades det mer än ett skott? Halvorsen?"

Halvorsen ryckte till: "Inte enligt de vittnen vi har pratat med."

Hagen rörde fingrarna inne i handskarna. "Signalement?"

"En man." Halvorsens blick for mellan rotelchefen och Harry. "Det är allt vi vet just nu. Folk stod och tittade på bandet och allt hände mycket snabbt."

Hagen fnyste. "I en sådan folkmassa måste väl någon ha sett den som sköt ordentligt?"

"Skulle tro det", sa Halvorsen. "Men vi vet ännu inte var i folkmassan mördaren stod."

"Jag förstår." Och så det lilla leendet.

"Han stod rakt framför den döde", sa Harry. "Avstånd max två meter."

"Jaså?" Hagen och de andra två vände sig mot Harry.

"Vår mördare visste att om man ska döda en människa med ett finkalibrigt vapen, skjuter man henne i huvudet", sa Harry. "Eftersom han bara har avlossat ett skott, var han säker på resultatet. Ergo måste han ha stått så nära att han såg hålet i pannan eller visste att han inte kunde ha missat. Om ni undersöker offrets kläder, bör ni kunna hitta krutrester från skottet som bevisar det jag säger. Max två meter."

"En och en halv meter", sa Beate. "De flesta pistoler kastar ut tomhylsan åt höger, men inte särskilt långt. Den här hittades nedtrampad i snön hundrafyrtiosex centimeter från liket. Och den döde hade svedda ulltrådar i rockslaget."

Harry tittade på Beate. Det var inte först och främst hennes medfödda egenskap att känna igen människoansikten han uppskattade, utan hennes intelligens, plikttrogenhet och den idiotiska föreställningen de delade – att de utförde ett viktigt arbete.

Hagen stampade i snön. "Bra, Lønn. Men vem i himlens namn skjuter en frälsningsarméofficer?"

"Han var inte officer", sa Halvorsen. "Bara vanlig soldat. Officerarna är fast anställda, soldater är frivilliga eller jobbar på kontrakt." Han slog upp en sida i sin anteckningsbok. "Robert Karlsen. Tjugonio år. Ogift, barnlös."

"Men tydligen inte utan fiender", sa Hagen. "Eller vad säger du, Lønn?"

Beate tittade inte på Hagen, utan på Harry när hon svarade: "Kanske är det inte riktat mot personen."

"Jaså?" log Hagen. "Vilka andra skulle det vara riktat mot?"

"Frälsningsarmén, kanske."

"Vad får dig att tro det?"

Beate ryckte på axlarna.

"Kontroversiella åsikter", sa Halvorsen. "Homosexualitet. Kvinnliga präster. Abort. Kanske en fanatiker..."

"Teorin är noterad", sa Hagen. "Visa mig liket."

Beate och Halvorsen tittade frågande på Harry. Harry nickade mot Beate.

"Jösses", sa Halvorsen när Hagen och Beate hade gått sin väg. "Har rotelchefen tänkt ta över utredningen?"

Harry kliade sig fundersamt på hakan medan han såg bort mot avspärrningsbanden där pressfotografernas blixtar lyste upp vintermörkret. "Proffs", sa han.

"Va?"

"Beate ansåg att gärningsmannen är ett proffs. Så låt oss börja där. Vad är det första ett proffs gör efter ett mord?"

"Flyr."

"Inte nödvändigtvis. Men han gör sig i alla fall av med allt som kan koppla honom till mordet."

"Mordvapnet."

"Korrekt. Jag vill ha alla behållare, containrar, soptunnor och bakgårdar inom fem kvarters radie runt Egertorget kollade. Nu. Rekvirera folk från vakthavande om det blir nödvändigt."

"Okej."

"Och plocka in videokassetterna från alla övervakningskameror i butikerna här omkring från tidsperioden strax före och direkt efter nitton noll noll."

"Skarre får fixa det."

"Och en sak till. Dagbladet är medarrangör till gatukonserterna, och de skriver om dem. Kolla med deras fotograf om han har fotograferat publiken."

"Javisst. Det tänkte jag inte på."

"Skicka upp bilderna till Beate så hon får slänga ett öga på dem. Och jag vill att alla utredarna samlas i konferensrummet i röd zon klockan tio i morgon. Meddelar du dem?"

"Yes."

"Var är Li och Li?"

"De hör vittnen nere på polishuset. Några flickor stod precis bredvid mannen som sköt."

"Okej. Be Ola skaffa en lista över offrets släkt och vänner. Vi börjar med att se om det finns några uppenbara motiv där."

"Jag tyckte precis att du sa att det var ett proffs."

"Vi måste försöka hålla flera tankar i huvudet på en gång, Halvorsen. Och börja leta där det är ljust. Familj och vänner är i regel lätta att hitta. Och åtta av tio mord begås av..."

"... en person som känner offret", suckade Halvorsen.

De blev avbrutna av att någon ropade Harry Holes namn. De vände sig om precis i tid för att se pressflocken komma rusande mot dem genom snön.

"Och så är showen igång", sa Harry. "Hänvisa dem till Hagen. Jag sticker ner till polishuset."

*

Väskan var incheckad vid flygbolagets disk och han gick till säkerhetskontrollen. Han kände sig upprymd. Det sista jobbet var klart. Han var på så gott humör att han bestämde sig för att köra biljettprovet. Den kvinnliga Securitasvakten skakade på huvudet när han tog fram det blå biljettkuvertet ur innerfickan för att visa henne biljetten.

"Mobiltelefon?" frågade hon på norska.

" _No_." Han la biljettkuvertet på bordet mellan röntgenmaskinen och personportalen medan han tog av sig kamelhårsrocken, upptäckte att han fortfarande hade scarfen på sig, tog av den och la den i fickan, la rocken i en balja som vakten satte fram och gick genom portalen med ytterligare två par vaksamma uniformerade blickar på sig. Med Securitasvakten som hela tiden stirrade på skärmen som visade den genomlysta rocken, och vakten i änden av bandet, räknade han till fem vakter vars enda jobb bestod i att se till så att han inte hade med sig något som kunde användas som vapen ombord på flygplanet. På andra sidan portalen tog han på sig rocken och gick tillbaka och tog biljetten som låg på bordet. Ingen stoppade honom, och han gick förbi Securitasvakterna. Så lätt skulle det alltså ha varit att smuggla med sig ett knivblad i biljettkuvertet. Han kom ut i den stora avgångshallen. Det första som slog honom där var sikten ut genom det stora panoramafönstret framför honom. Att det inte fanns någon. Att snön hade dragit en vit gardin framför landskapet där ute.

*

Martine satt framåtlutad mot vindrutetorkarna som svepte bort snön.

"Statsrådet var positivt", sa David Eckhoff nöjt. "Mycket positiv."

"Det förstod du väl redan innan", sa Martine. "Sådana där människor kommer inte och äter soppa och bjuder in pressen om de har tänkt säga nej till något. De ska väljas."

"Ja", sa David Eckhoff och suckade. "De ska väljas." Han tittade ut genom fönstret. "Bra pojke, Rikard, eller hur?"

"Du upprepar dig, pappa."

"Han behöver bara lite vägledning, så kan han bli en riktigt bra man för oss."

Martine svängde ner mot garaget under högkvarteret, tryckte på fjärrkontrollen och ståldörren rasslade upp. De rullade in och dubbdäcken krasade mot den tomma parkeringsytans stengolv.

Under en av taklamporna, bredvid kommendörens blå Volvo, stod Rikard iklädd overall och handskar. Men det var inte honom hon tittade på. Det var den långe, blonde mannen som stod bredvid honom, och som hon hade känt igen direkt.

Hon parkerade bredvid Volvon, men satt kvar och letade efter något i väskan medan fadern klev ur bilen. Han lät dörren stå öppen, och hon hörde polisens röst:

"Eckhoff?" Ljudet studsade mellan de nakna stenväggarna.

"Stämmer. Något jag kan hjälpa dig med, unge man?"

Dottern kände mycket väl igen det tonfall fadern hade lagt sig till med. Den vänliga, men myndiga kommendörsrösten.

"Jag heter Harry Hole och är kommissarie vid Oslopolisen. Det gäller en av era anställda. Robert..."

Martine kände polisens blick på sig när hon klev ur bilen.

"... Karlsen", fortsatte Hole och vände sig mot kommendören igen.

"En broder", sa David Eckhoff.

"Förlåt?"

"Vi ser gärna våra kolleger som familjemedlemmar."

"Jag förstår. I så fall måste jag dessvärre meddela att det har skett ett dödsfall i familjen, Eckhoff."

Martine kände bröstet snöras samman. Polisen väntade som för att låta det sjunka in innan han fortsatte: "Robert Karlsen blev skjuten på Egertorget i kväll klockan sju."

"Gode Gud", utbrast fadern. "Hur?"

"Vi vet inte mer än att en okänd person i folkmassan sköt honom och sedan avvek från platsen."

Hennes far skakade misstroget på huvudet. "Men... men klockan sju, säger du? Varför... varför har inte jag fått veta det här förrän nu?"

"För att det är så det går till i sådana här fall, att vi informerar de närmast sörjande först. Och tyvärr har vi inte lyckats få tag i er."

Martine insåg att polisens sakliga, tålmodiga sätt att svara innebar att han var van vid att människor reagerade på dödsbudskap med typiskt irrelevanta frågor.

"Jag förstår", sa Eckhoff och blåste upp kinderna innan han släppte ut luften genom munnen. "Roberts föräldrar bor inte längre i Norge. Men brodern, Jon, borde du ju ha fått tag i?"

"Han är inte hemma och ingen svarar på hans mobilnummer. Någon tipsade mig om att han kanske satt här i högkvarteret och arbetade sent. Men jag träffade bara den här unge mannen." Han nickade mot Rikard som stod som en ledsen gorilla med glasartad blick, armarna med de stora arbetshandskarna hängande slappt längs sidorna och svetten glänsande på den blåsvarta överläppen.

"Någon aning om var jag kan hitta brodern?" undrade polisen.

Martine och hennes far tittade på varandra och skakade på huvudet.

"Någon aning om vem som önskade ta livet av Robert Karlsen?"

De skakade på huvudet igen.

"Jaha. Nu vet ni. Jag har bråttom men vill gärna återkomma med frågor i morgon."

"Naturligtvis, kommissarien", sa kommendören och rätade på sig. "Men innan du går måste jag be dig om fler detaljer om det som har hänt."

"Kolla på text-teve. Jag måste iväg."

Martine såg faderns ansiktsfärg ändra sig. Så vände han sig mot polisen och mötte hans blick.

"Jag beklagar", sa han. "Tiden är en viktig faktor i den här delen av utredningen."

"Du... du kan försöka med min syster, Thea Nilsen." Alla tre vände sig mot Rikard. Han svalde. "Hon bor i arméns hus vid Gøteborggata."

Polisen nickade. Han var på väg att gå, men vände sig till Eckhoff igen.

"Varför bor inte hans föräldrar i Norge?"

"Det är en lång historia. De föll ifrån."

"Föll ifrån?"

"De förlorade tron. Människor som är uppvuxna i armén får det ofta svårt när de väljer att gå en annan väg."

Martine studerade fadern. Men inte ens hon – hans dotter – kunde utifrån hans granitansikte se att han ljög. Polisen vände dem ryggen, och hon kände de första tårarna komma. När ljudet av hans steg hade dött bort, harklade sig Rikard:

"Jag la sommardäcken i bagageutrymmet."

*

När beskedet äntligen kom i Oslo Lufthavns högtalare, hade han redan förstått det:

" _Due to weather conditions, the airport has been temporarily closed._ "

Odramatiskt, sa han till sig själv. Som han hade sagt en timme tidigare, när det första beskedet kom att avgången var uppskjuten på grund av snöfallet.

De hade väntat medan snön la sitt ulliga täcke över flygplanen där ute. Omedvetet hade han tittat efter uniformerade personer. På en flygplats borde de vara uniformerade, inbillade han sig. Och när den blåklädda kvinnan bakom disken vid gate 42 hade lyft mikrofonen, såg han det i hennes ansiktsuttryck. Att flyget till Zagreb var inställt. Hon beklagade. Och sa att det skulle gå nästa morgon klockan tio och fyrtio. Ett samlat, men dämpat stön hördes från passagerarna. Hon kvittrade att flygbolaget skulle ombesörja tåg tillbaka till Oslo och hotellrum på SAS-hotellet för transitpassagerare eller dem som reste på returbiljetter.

Odramatiskt, upprepade han medan tåget susade genom det nattsvarta landskapet. Tåget stannade bara på ett ställe före Oslo, vid en samling hus på den vita marken. En hund satt och darrade under en av bänkarna på perrongen medan snön svepte förbi i ljuskäglorna. Den liknade Tinto, den herrelösa, lekfulla hunden som hade sprungit omkring i kvarteret i Vukovar när han var liten. Giorgi och några av de äldre pojkarna hade satt ett läderhalsband på den där det stod: Namn: Tinto. Ägare: _Svi_. Alla. Det var ingen som ville Tinto något ont. Ingen. Men ibland räckte inte det.

Tåget stönade utdraget och de gled ut i det vita igen.

*

Jon hade flyttat sig till den ände av rummet man inte kunde se från Theas ytterdörr medan hon gick för att öppna. Det var grannen, Emmas röst: "Du måste verkligen ursäkta, Thea, men det är visst mycket viktigt för den här mannen att få tag i Jon Karlsen."

"Jon?"

En mansröst. "Ja. Jag fick besked om att han kanske fanns hos en Thea Nilsen på den här adressen. Det stod inget namn vid ringklockan där nere, men den här damen var hjälpsam."

"Jon här? Jag vet inte hur..."

"Jag kommer från polisen. Jag heter Harry Hole. Det gäller Jons bror."

"Robert?"

Jon dök upp i dörren. En man i hans egen längd med ljusa, blå ögon tittade på honom från dörröppningen. "Har Robert gjort något dumt?" frågade han och försökte ignorera grannen som stod på tå för att titta över polisens axel.

"Det vet vi inte", sa mannen. "Får jag stiga på?"

"Var så god", sa Thea.

Polisen klev in och stängde dörren framför grannens besvikna ansikte. "Jag är rädd att det är dåliga nyheter. Ni kanske borde sätta er ner."

De satte sig runt vardagsrumsbordet alla tre. Det kändes som att få ett slag i magen, och Jon böjde sig automatiskt fram när polisen berättade vad som hade hänt.

"Död?" hörde han Thea viska. "Robert?"

Polisen harklade sig och fortsatte prata. Orden nådde fram till Jon som dunkla, kryptiska, nästan obegripliga ljud. Hela tiden medan han hörde polisen redogöra för omständigheterna, hade han blicken fäst vid en punkt. På Theas halvöppna mun och läpparna som rörde sig, fuktiga, röda. Hennes andning var kort och snabb. Jon märkte inte att polisen hade slutat tala förrän han hörde Theas röst:

"Jon? Han frågade dig något."

"Förlåt. Jag... Vad undrade du?"

"Jag vet att det här är en svår tidpunkt, men jag undrar om du känner till någon som önskade livet ur din bror."

"Robert?" Det var som om allt runt Jon rörde sig i slow motion, till och med hans egen huvudskakning.

"Nähä", sa polisen utan att skriva något i anteckningsboken han hade plockat fram. "Är det något i hans jobb eller privatliv som skulle ha kunnat ge honom fiender?"

Jon hörde sitt eget malplacerade skratt. "Robert är i Frälsningsarmén", sa han. "Vår fiende är fattigdom. Materiell och andlig. Det är sällan någon tar livet av oss för det."

"Mm. Det var jobbet. Och privat?"

"Det jag sa gällde både jobbet och privatlivet."

Polisen väntade.

"Robert var snäll", sa Jon och kände rösten börja lösas upp. "Lojal. Alla tyckte om Robert. Han..." Rösten grötade ihop sig.

Polisens blick rörde sig över rummet. Han verkade inte tycka om situationen särskilt mycket, men han väntade. Och väntade.

Jon svalde och svalde. "Han kunde vara lite vild av sig ibland. Lite... impulsiv. Och någon tyckte kanske att han kunde låta lite cynisk. Men det var bara hans sätt att vara. Innerst inne var Robert en harmlös pojke."

Polisen vände sig mot Thea och tittade ner i boken. "Du är Thea Nilsen, syster till Rikard Nilsen, förstår jag. Stämmer det här med ditt intryck av Robert Karlsen?"

Thea ryckte på axlarna. "Jag kände inte Robert så väl. Han..." Hon hade lagt armarna i kors och undvek Jons blick. "Han har aldrig skadat någon vad jag vet."

"Sa Robert något som kunde tyda på att han var i konflikt med någon?"

Jon skakade häftigt på huvudet som om det fanns något där inne han försökte bli kvitt. Robert var död. Död.

"Var Robert skyldig pengar?"

"Nej. Jo, mig. Lite."

"Säker på att han inte var skyldig någon annan?"

"Vad menar du?"

"Använde Robert knark?"

Jon stirrade häpet på polisen innan han svarade igen. "Absolut inte."

"Hur kan du veta det så säkert? Det är inte alltid..."

"Vi arbetar med narkomaner. Vi känner till symtomen. Och Robert använde inte knark. Okej?"

Polisen nickade och skrev. "Förlåt, men vi måste fråga om sådant. Vi kan naturligtvis inte bortse från att den som sköt bara var sinnesförvirrad, och att Robert var ett slumpartat utvalt offer. Eller – eftersom Frälsningsarméns soldat vid Egertorgets gryta ju närmast har blivit en symbol – att mordet var riktat mot er organisation. Känner ni till något som skulle kunna stödja den sistnämnda teorin?"

Som om de vore synkroniserade skakade de två ungdomarna på huvudet.

"Tack för hjälpen." Polisen la ner anteckningsboken i rockfickan och reste på sig. "Vi har inte fått tag i något telefonnummer eller adress till dina föräldrar..."

"Jag gör det", sa Jon medan han stirrade tomt framför sig. "Är ni helt säkra?"

"Säkra på vad?"

"Att det är Robert?"

"Ja, jag är rädd för det."

"Men det är också allt ni är säkra på", sa Thea plötsligt. "Annars vet ni inget."

Polisen stannade framför dörren och funderade.

"Jag tror att det sammanfattar situationen ganska exakt", sa han.

Klockan två den natten slutade det snöa. Molnen som hade hängt över staden som ett svart, tungt scendraperi, drogs åt sidan och en stor, gul måne gjorde entré. Under den nakna himlen började temperaturen falla igen och fick det att knaka och smälla i husväggarna.

### Kapitel 10

### Torsdag 17 december. Tvivlaren

Den sjunde dagen före jul kom med en kyla som likt en stålhandske kramade människorna som snabbt och tyst rörde sig genom Oslos gator, enkom koncentrerade på att komma fram dit de skulle för att undkomma kylans grepp.

Harry satt i konferensrummet i röd zon i polishuset och lyssnade till Beate Lønns nedslående utläggning medan han försökte ignorera tidningarna som låg framför honom på bordet. Alla hade mordet på förstasidan, alla hade en kornig bild som föreställde ett vintermörkt Egertorget. Med hänvisningar till två eller tre sidor inne i tidningen. VG och Dagbladet hade lyckats snickra ihop något som med lite välvilja kunde kallas porträtt av Robert Karlsen baserade på snabbt gjorda samtal med vänner och bekanta. "En bra kille." "Alltid en hjälpande hand." "Tragiskt." Harry hade finstuderat dem utan att hitta något som helst av värde. Ingen hade fått tag i föräldrarna och Aftenposten var enda tidningen som hade fått ett citat från Jon: "Obegripligt" var den korta repliken under ett fotografi av en grabb med ett förvirrat ansiktsuttryck och rufsigt hår framför huset vid Gøteborggata. Artikeln var signerad en gammal bekant, Roger Gjendem.

Harry kliade sig på benet genom en reva i jeansen och tänkte att han borde ha tagit på sig andra byxor. När han kom till arbetet klockan halv åtta hade han gått in till Hagen och frågat vem som skulle leda utredningen. Hagen hade sett på honom och svarat att han i samråd med krimchefen hade bestämt att Harry skulle leda den. Tills vidare. Harry hade inte bett om någon utläggning av vad "tills vidare" betydde, utan hade nickat och gått igen.

Sedan klockan tio hade tolv utredare från våldsroteln plus Beate Lønn och Gunnar Hagen, som bara ville "vara med", varit församlade.

Och Thea Nilsens sammanfattning från kvällen gällde fortfarande.

För det första hade de inga vittnen. Ingen av dem som hade befunnit sig på Egertorget hade sett något av värde. Filmerna från övervakningskamerorna i området var fortfarande på analys, men hade hittills inte gett något. Ingen av de anställda som de hade pratat med i butikerna och restaurangerna på Karl Johan hade lagt märke till något speciellt, och inga andra vittnen hade anmält sig. Beate, som hade fått bilderna med publiken från Dagbladet sent föregående kväll, hade tvingats rapportera att de antingen var tagna på ganska nära håll och föreställde grupper med leende småflickor eller var översiktsbilder som var för korniga för att man skulle kunna se ansiktsdragen ordentligt. Hon hade förstorat upp de delar av översiktsbilderna som visade publiken framför Robert Karlsen, men hon hade inte kunnat se något vapen eller något annat som kunde identifiera personen de letade efter.

För det andra hade de inga tekniska spår mer än att den ballistiske experten på krimtekniska hade slagit fast att projektilen som hade penetrerat Robert Karlsens huvud faktiskt tillhörde tomhylsan de hade hittat.

Och för det tredje hade de inget motiv.

Beate Lønn avslutade och Harry gav ordet till Magnus Skarre.

"I morse pratade jag med chefen på Fretex-butiken vid Kirkeveien där Robert Karlsen arbetade", sa Skarre, som ödet med sitt typiska sinnelag för illa vald humor hade gett just ett något skorrande tonfall. "Hon var förkrossad och sa att Robert var en kille som alla tyckte om, charmig och alltid på gott humör. Ibland kunde han vara lite oberäknelig", sa hon. "Plötsligt inte dyka upp en dag och så. Men hon kunde inte tro att han hade några fiender."

"Samma vitsord från dem jag har pratat med", sa Halvorsen.

Gunnar Hagen hade under seansen suttit med händerna bakom nacken och tittat på Harry med ett förväntansfullt litet leende, som om han var publik på en trolleriföreställning och nu bara väntade på att Harry skulle dra upp en kanin ur hatten. Men det fanns ingen där. Förutom de vanliga hyresgästerna. Teorierna.

"Gissningar?" sa Harry högt. "Kör på, det är nu det är tillåtet att ordbajsa, efter mötet är tillståndet indraget."

"Nerskjuten mitt bland alla människor mitt på dagen", sa Skarre. "Det finns bara en bransch som sysslar med sådant. Detta är en proffsigt utförd avrättning till skräck och varnagel för andra som inte betalar sina knarkskulder."

"Jaha", sa Harry. "Ingen av spanarna på narkotikaroteln har sett eller hört talas om Robert Karlsen. Han är ren, inget varken i straffregistret eller SSP. Har någon av er hört talas om panka drogmissbrukare som aldrig suttit inne för något?"

"Och rättsmedicinska hittade inga spår av olagliga substanser i blodproven", sa Beate. "Och nämnde inget om sprutmärken eller andra indikationer."

Hagen harklade sig och de andra vände sig mot honom: "En soldat i Frälsningsarmén är naturligtvis inte inblandad i sådant. Fortsätt."

Harry såg att Magnus Skarre fick röda fläckar i pannan. Skarre var kort och knubbig, före detta tävlingsidrottare, med blankt, brunt hår och sidobena. Han var en av de yngsta utredarna. Arrogant, ambitiös och befordringskåt. På många sätt påminde han om en ung Tom Waaler. Men utan Waalers mycket speciella intellekt och begåvning för polisarbete. Det senaste året hade emellertid Skarre tvingats fila ner sin kaxighet en smula och Harry hade tänkt att det inte var omöjligt att han kunde bli en användbar polis trots allt.

"Å andra sidan var Robert Karlsen lite av en experimentell natur", sa Harry. "Och vi vet att i Fretex-butikerna jobbar drogmissbrukare som avtjänar sitt straff villkorligt. Nyfikenhet och tillgång är en dålig kombination."

"Exakt", sa Skarre. "Och när jag frågade på Fretex om Robert var singel, sa hon att det trodde hon. Även om det hade varit en utländsk flicka där några gånger och frågat efter honom, men hon verkade för ung. Hon antog att flickan kom från Jugoslavien någonstans. Jag skulle kunna svära på att hon är kosovoalban."

"Varför det?" undrade Hagen.

"Kosovoalbaner. Knark, eller hur?"

"Hoppsan", skrockade Hagen och vippade på stolen. "Det där låter som kraftiga fördomar, unge man."

"Exakt", sa Harry. "Och våra fördomar löser fall. Eftersom de inte baseras på bristande kunskaper, utan på torra fakta och erfarenhet. I det här rummet förbehåller vi oss därför rätten att diskriminera alla oavsett ras, religion och kön. Vårt enda försvar är att det inte uteslutande är de svagaste som diskrimineras."

Halvorsen flinade. Han hade hört regeln tidigare.

"Bögar, religiöst aktiva och kvinnor är statistiskt sett mer laglydiga än heterosexuella män mellan arton och sextio år. Men om du är kvinna, homosexuell och möjligen religiös kosovoalban, är ändå chansen att du langar knark större än det är för en fet, norsktalande MC-fuling med tatuering i pannan. Så om vi måste välja – och det måste vi – tar vi först in albankvinnan till förhör. Orättvist när det gäller laglydiga kosovoalbaner? Visst. Men eftersom vi arbetar med sannolikheter och begränsade resurser, har vi inte råd att bortse från kunskap där vi finner den. Om erfarenhet hade lärt oss att en orimligt stor andel av dem vi tog i Gardermoens tull var rullstolsbundna som smugglade knark i kroppsöppningarna, hade vi slitit upp dem från stolarna, trätt på gummihandsken och fingerknullat varenda en av dem. Vi håller bara käften om sådant när vi talar med pressen."

"Intressant filosofi, Hole." Hagen tittade sig runt för att läsa av reaktionerna bland de andra, men de slutna ansiktena avslöjade inget. "Men tillbaka till fallet."

"Okej", sa Harry. "Vi fortsätter där vi slutade leta efter mordvapnet men utvidgar området till en radie om sex kvarter. Vi fortsätter höra vittnen och går rundan i affärerna i området som var stängda i går kväll. Vi kastar inte bort tiden med att titta igenom övervakningsfilmerna innan vi har något konkret att leta efter. Li och Li, ni har fått adressen och husundersökningsordern för Robert Karlsens lägenhet. Gorbitz' gate, eller hur?"

Li och Li nickade.

"Kolla hans kontor också, där kan det finns något intressant. Ta med korrespondens och eventuella hårddiskar från bägge ställena hit så vi kan gå igenom vem han har varit i kontakt med. Jag har pratat med KRIPOS, som tar kontakt med Interpol i dag för att höra om de har fall i Europa som liknar det här. Halvorsen, du följer med mig till Frälsningsarméns högkvarter sedan. Beate, jag vill snacka med dig efter mötet. Sätt igång!"

Skrapande stolar och fötter på väg.

"Ett ögonblick, mitt herrskap!"

Tystnad. De betraktade Gunnar Hagen.

"Jag ser att vissa av er kommer till jobbet med trasiga jeans och kläder som gör reklam för det jag antar är fotbollklubben Vålerengen. Det är möjligt att den förre chefen godtog det, men det gör inte jag. Pressen kommer att följa oss med argusögon. Från och med i morgon vill jag bara se hela plagg utan reklam över huvud taget. Vi har publik och ska framstå som seriösa och neutrala tjänstemän. Och så vill jag be att alla med rang kommissarie och upp att stanna kvar."

När lokalen var tömd, stod Harry och Beate kvar.

"Jag kommer att utfärda en skrivelse att alla kommissarier på roteln ska bära vapen från och med måndag i nästa vecka", sa Hagen.

Harry och Beate tittade förvånat på honom.

"Kriget hårdnar där ute", sa Hagen och höjde hakan. "Vi måste bara vänja oss vid tanken på att vapen blir en nödvändighet i den framtida tjänsteutövningen. Och då måste ledarna gå i bräschen och visa vägen. Vapnet ska inte vara ett främmande element, utan ett naturligt verktyg på samma sätt som en mobiltelefon och en dator. Okej?"

"Jaha", sa Harry. "Jag har inte tillstånd att bära vapen."

"Jag utgår från att det är ett skämt", sa Hagen.

"Missade skyttetestet i höstas. Har lämnat in mitt vapen."

"Då utfärdar jag ett tillstånd, det har jag befogenhet till. Du får en rekvisition i ditt postfack så du kan hämta ett vapen. Ingen smiter undan. Sätt igång."

Hagen gick.

"Han är ju spritt språngande galen", sa Harry. "Vad fan ska vi med vapen till?"

"Så nu blir det till att lappa byxorna och köpa ett revolverbälte?" sa Beate med spjuveraktig blick.

"Mm. Jag vill gärna ta en titt på Dagbladets fotografier från Egertorget."

"Varsågod." Hon räckte honom en gul mapp. "Får jag fråga dig en sak, Harry?"

"Absolut."

"Varför gör du det?"

"Gör vad?"

"Varför försvarade du Magnus Skarre? Du vet att han är en rasist, och du menade inte ett dyft av det du sa om diskriminering. Är det bara för att irritera den nye rotelchefen? Vara säker på att du blir impopulär från dag ett?"

Harry öppnade kuvertet. "Du får tillbaka bilderna sedan."

*

Han stod vid fönstret i Radisson SAS-hotellet vid Holbergs plass och tittade ut på den vita, stelfrusna staden i gryningen. Byggnaderna var låga och skröpliga, det var konstigt att tänka att det här var huvudstaden i ett av världens rikaste länder. Kungliga slottet var en gul, anonym byggnad, en kompromiss till illustration över en pietistisk demokrati och ett pankt konungadöme. Genom de nakna trädens grenar skymtade han en stor balkong. Det var väl därifrån kungen vände sig till sina undersåtar. Han lyfte ett imaginärt gevär till axeln, blundade med ett öga och siktade. Balkongen flöt snart ut och blev två stycken.

Han hade drömt om Giorgi.

Första gången han hade träffat Giorgi, hade han suttit på huk bredvid en gnällande hund. Hunden var Tinto, men vem var pojken med de blå ögonen och ljust lockigt hår? Med gemensamma krafter hade de fått in Tinto i en trälåda och burit honom till byveterinären som höll till i ett grått tvårums stenhus i en övervuxen äppelträdgård nere vid floden. Veterinären hade sagt att det var tandvärk och att han inte var någon tandläkare. Dessutom, vem skulle betala för en gammal herrelös byracka som snart skulle tappa resten av tänderna också? Det var bättre att avliva hunden nu, så den slapp smärtorna och en långsam svältdöd. Men då hade Giorgi börjat gråta. En ljus, hjärtskärande, nästan melodisk gråt. Och när veterinären frågade varför han grät, hade Giorgi sagt att hunden kanske var Jesus, för hans far hade sagt det – att Jesus gick bland oss som en av våra minsta, ja, kanske som en ynklig, stackars hund som ingen gav varken husrum eller mat. Veterinären hade skakat på huvudet och ringt tandläkaren. Efter skolan hade han och Giorgi kommit tillbaka och hälsat på en svansviftande Tinto, och veterinären hade visat dem de fina svarta lagningarna i munnen.

Trots att Giorgi gick i klassen över honom, hade de lekt tillsammans några gånger efter det. Men det varade bara några veckor, sedan hade sommarlovet kommit. Och när skolan började igen på hösten, verkade Giorgi ha glömt honom. Giorgi struntade i alla fall i honom, som om han inte ville ha något mer med honom att göra.

Han hade glömt Tinto, men aldrig Giorgi. Men flera år senare, under belägringen, hade han stött på en utmärglad hund i ruinerna i södra delen av staden. Den hade kommit lunkande bort till honom och slickat honom i ansiktet. Den hade inte längre något halsband, och det var först när han hade sett de svarta lagningarna som han hade förstått att det var Tinto.

Han tittade på klockan. Bussen som skulle föra dem tillbaka till flygplatsen skulle gå om tio minuter. Han tog sin väska, kastade en sista blick på rummet för att försäkra sig om att han inte hade glömt något. Det prasslade när han sköt upp dörren. En tidning låg på golvet utanför. Han tittade längs korridoren och såg att samma tidning låg utanför flera av rummen. Bilden av torget lyste mot honom från förstasidan. Han böjde sig ner och plockade upp den tjocka tidningen som hade ett oläsligt namn med gotiska bokstäver.

Medan han väntade på hissen försökte han läsa, men trots att några av orden påminde lite svagt om tyska, förstod han inget. I stället bläddrade han fram till sidorna inne i tidningen som de hänvisade till. I samma ögonblick gled hissdörrarna upp och han bestämde sig för att lägga ifrån sig den stora, ohanterliga tidningen i papperskorgen mellan de två hissarna. Men hissen var tom så han tog trots allt med sig tidningen in, tryckte på noll och koncentrerade sig på bilderna. Texten under en av bilderna drog till sig hans blick. Först trodde han inte det han läste. Men i samma ögonblick hissen började röra på sig, förstod han med fasaväckande klarhet och ett ögonblicks yrsel grep honom, och han måste stötta sig mot väggen. Tidningen höll på att glida ur händerna, och han la inte märke till att hissdörrarna gled isär framför honom.

När han äntligen tittade upp, stirrade han in i mörkret och insåg att han hade hamnat i källaren och inte i receptionen som av någon anledning fanns på våning ett i det här landet.

Han klev ut ur hissen och lät dörrarna glida igen bakom sig. Och där i mörkret satte han sig ner och försökte tänka klart. För detta vände upp och ner på allt. Det var åtta minuter tills flygbussen gick. Det var så lång tid han hade på sig att fatta ett beslut.

*

"Jag försöker titta på bilder här", sa Harry uppgivet.

Halvorsen tittade upp från sitt skrivbord mittemot Harrys. "Varsågod."

"Så du kanske kan sluta med det där knäppandet? Vad är det egentligen?"

"Det här?" Halvorsen såg på sina fingrar, knäppte i luften och skrattade lite skamset. "Gammal vana bara."

"Jaha?"

"Min far gillade Lev Jasjin, den där ryske målvakten på sextiotalet."

Harry väntade på fortsättningen.

"Min far ville att jag skulle bli målvakt i Steinkjer alltså. Så när jag var liten brukade han knäppa mig mellan ögonen. Så här. För att härda mig så jag inte skulle bli skotträdd. Jasjins far hade visst gjort samma sak. Om jag inte blinkade fick jag en sockerbit."

Orden följdes av en total tystnad på kontoret.

"Du skojar", sa Harry.

"Nej. En sådan där brun god en."

"Jag menar knäppandet. Är det sant?"

"Javisst. Han knäppte på mig hela tiden. Under middagen, medan vi såg på teve, till och med när mina kompisar var där. Till slut började jag knäppa mig själv. Jag skrev Jasjin på alla mina ryggsäckar och skar in det i bänken. Även nu använder jag alltid Jasjin när datorprogram kräver ett lösenord. Även om jag vet att jag blev manipulerad. Förstår du?"

"Nej, Hjälpte det där knäppandet?"

"Ja, jag är inte skotträdd."

"Så du...?"

"Nej, det visade sig att jag inte hade något bollsinne."

Harry knep om överläppen med två fingrar.

"Får du ut något av bilderna?" undrade Halvorsen.

"Inte så länge du sitter och knäpper. Och snackar hela tiden."

Halvorsen skakade långsamt på huvudet. "Skulle inte vi upp till Frälsningsarméns högkvarter?"

"När jag är klar. Halvorsen!"

"Ja?"

"Måste du andas så... _konstigt_?"

Halvorsen knep igen munnen hårt och höll andan. Harry tittade snabbt upp och sedan ner igen. Halvorsen tyckte att han hade sett ett litet leende. Men han kunde inte svära på det. Och nu försvann leendet och det kom en djup rynka i kommissariens panna.

"Kom och titta på det här, Halvorsen."

Halvorsen gick runt skrivbordet. Det låg två fotografier framför Harry, bägge föreställde publiken på Egertorget.

"Ser du mannen med mössan och scarfen vid sidan där?" Harry pekade på ett kornigt ansikte. "Han står i varje fall rakt framför Robert Karlsen, precis ute vid sidan av bandet, eller hur?"

"Jo..."

"Men se på den andra bilden. Där. Det är samma mössa och scarf, men nu är han i mitten, rakt framför bandet."

"Är det så konstigt då? Han gick väl mot mitten för att höra och se bättre."

"Men tänk om han gjorde det i omvänd ordning?"

Halvorsen svarade inte, så Harry fortsatte. "Man byter inte en parkettplats mot en plats där man står med huvudet inne i högtalaren och nästan inte kan se bandet. Om man inte har en bra anledning till det."

"Som att man ska skjuta någon?"

"Sluta skämta."

"Okej, men du vet inte vilken bild som är tagen först. Jag röstar på att han flyttade sig in mot mitten."

"Hur mycket?"

"Tvåhundra."

"Bra. Titta på ljuset under lyktan på bägge bilderna." Harry gav Halvorsen ett förstoringsglas. "Ser du någon skillnad?"

Halvorsen nickade långsamt.

"Snö", sa Harry. "På den bild där han står bredvid, har det börjat snöa. När det började snöa i går kväll slutade det inte förrän mitt i natten. Den här bilden är alltså tagen sist. Vi får ringa Wedlog-snubben på Dagbladet. Om han använde en digital kamera med internt urverk, har han kanske den exakta tiden för när fotografiet är taget."

Hans Wedlog på Dagbladet var en av dem som fortfarande höll sig till spegelreflexkamera och filmrullar. Därför måste han göra kommissarie Hole besviken när det gällde tidpunkten för enskilda fotografier.

"Okej", sa Hole. "Var det du som fotade under konserten i förrgår?"

"Ja, jag och Rødberg gör hela gatumusikknäcket."

"Om du använder filmrullar har du väl publikbilder från den där kvällen liggande någonstans, eller?"

"Det har jag. Och det hade jag inte haft med digital kamera, då hade de varit raderade för länge sedan."

"Det var det jag hoppades. Och därför tänkte jag be dig om en tjänst."

"Jaha?"

"Kan du kolla dina bilder på publiken från i förrgår och se om du hittar en man i toppluva och svart regnjacka. Och scarf runt halsen. Vi sitter med en av dina bilder på mannen här nu. Halvorsen kan scanna in den och skicka den till dig om du är i närheten av din dator."

Harry hörde hur Wedlog tvekade. "Jag kan gärna skicka er bilderna, men att gå igenom dem liknar polisarbete och som press vill jag inte blanda ihop korten för mycket här."

"Vi har lite ont om tid, förstår du. Vill du ha ett fotografi som visar vem polisen letar efter i det här fallet eller inte?"

"Betyder det att du låter oss använda det?"

"Jepp."

Wedlog lät ivrig på rösten. "Jag är i labbet nu, så jag kan kolla direkt. Jag tar massor med fotografier på publiken, så det finns hopp. Fem minuter."

Halvorsen scannade in och skickade fotografiet. Harry satt och trummade med fingrarna medan de väntade.

"Hur kan du vara så säker på att han var där kvällen innan?" frågade Halvorsen.

"Jag är inte säker på något", sa Harry. "Men om Beate har rätt och han är ett proffs, så bör han ha rekognoscerat, och helst vid en tid då förhållandena motsvarade det planerade mordtillfället. Och det var en gatukonsert kvällen innan."

De fem minuterna kom och gick. Först efter elva minuter ringde telefonen.

"Wedlog här. Sorry. Inga toppluvor och inga svarta regnjackor. Och ingen scarf."

"Fan", sa Harry högt och tydligt.

"Beklagar. Ska jag skicka över dem så du får kolla dem själv? Jag vände ena strålkastaren mot publiken den kvällen, så man ser ansiktena bättre."

Harry tvekade. Det gällde att prioritera tidsåtgången riktigt, särskilt nu under det kritiska första dygnet.

"Skicka över dem så tittar vi på dem sedan", sa Harry och skulle precis ge Wedlog sin mejladress. "Förresten. Posta hellre bilderna till Lønn på tekniska roteln. Hon är duktig på det här med att känna igen ansikten, kanske kan hon se något." Han gav Wedlog adressen. "Och inga uppgifter som kan kopplas ihop med mig i tidningen i morgon, okej?"

"Nejdå, du blir en 'anonym källa inom polisen'. Trevligt att göra affärer med er."

Harry la på och nickade mot en storögd Halvorsen. "Okej, junior, då sticker vi upp till Frälsningsarméns högkvarter."

Halvorsen tittade bort mot Harry. Kommissarien lyckades inte dölja sin otålighet medan han småtrampande studerade anslagstavlan med annonser för kringresande predikanter, musikkurser och vaktlistor. Till slut var den gråhåriga kvinnan i receptionen klar med inkommande telefonsamtal och vände sig leende åt deras håll.

Harry la fram sitt ärende kort och snabbt och hon nickade införstått, som om hon hade väntat dem, och förklarade vägen.

De väntade tysta på hissen, men Halvorsen kunde se svettpärlorna på kommissariens panna. Han visste att Harry inte tyckte om hissar. De klev av på femte våningen och Halvorsen småsprang efter Harry genom gula korridorer som slutade framför en öppen kontorsdörr, Harry stannade så snabbt att Halvorsen höll på att springa in i hans rygg.

"Hejsan", sa Harry.

"Hej", sa en kvinnoröst. "Är det du igen?"

Harrys stora kropp fyllde dörröppningen och hindrade Halvorsen att se den som pratade, men han märkte förändringen i Harrys röst: "Ja, det är visst det. Kommendören?"

"Han väntar på er. Bara kliv på."

Halvorsen följde efter genom det lilla förrummet och hann nicka åt en liten kvinna bakom ett skrivbord. Väggarna i kommendörens kontor pryddes av träsköldar, masker och spjut. I de välfyllda bokhyllorna stod afrikanska träfigurer och fotografier som föreställde det som Halvorsen antog var kommendörens familj.

"Tack för att du kunde ta emot oss med så kort varsel, Eckhoff", sa Harry. "Det här är inspektör Halvorsen."

"Detta är tragiskt", sa Eckhoff som hade rest sig bakom skrivbordet och slog ut med handen mot två stolar. "Pressen har varit på oss hela dagen. Låt mig få höra vad ni har kommit fram till hittills."

Harry och Halvorsen utbytte blickar.

"Vi vill inte gå ut med det nu, Eckhoff."

Kommendörens ögonbryn vinklades hotfullt ner mot ögonen och Halvorsen suckade ljudlöst och förberedde sig på ännu en av Harrys tuppfäktningar. Men så for kommendörens ögonbryn upp igen.

"Förlåt mig, Hole. En yrkesskada. Som högste ledare glömmer man ibland att inte alla rapporterar hit. Vad kan jag hjälpa er med?"

"Kort sagt undrar jag om du kan tänka dig några möjliga motiv till det som har hänt."

"Tja, jag har förstås funderat över det. Och det är svårt att se någon anledning. Robert var en virrpanna, men en snäll pojke. Mycket olik sin bror."

"Är inte Jon snäll?"

"Han är ingen virrpanna."

"Vilka slags virrigheter var Robert inblandad i?"

"Inblandad i? Du antyder något jag inte vet något om. Jag menade bara att Robert inte hade någon riktning för sitt liv, inte så som brodern. Jag kände ju deras far väl. Josef var en av våra bästa officerare. Men han förlorade alltså tron."

"Du sa att det var en lång historia. Kan man få en kortversion?"

"Bra fråga." Kommendören suckade tungt och tittade ut genom fönstret. "Josef jobbade i Kina under en översvämning. Få där hade hört talas om herren, och de dog som flugor. Enligt Josefs tolkning av Bibeln skulle ingen som inte hade tagit emot Jesus bli frälst, utan brinna i helvetet. De befann sig i Hunanprovinsen och delade ut mediciner. Översvämningen hade lett till att Russells huggormar kunde simma överallt och många blev bitna. Trots att Josef och hans mannar hade tagit med sig en hel bricka med serum kom de ofta för sent, för den här huggormen har ett gift som löser upp väggarna i blodådrorna och gör att den som blivit biten börjar blöda ur ögon, öron och alla andra kroppsöppningar och dör inom några timmar. Jag blev själv vittne till giftets verkningar när jag arbetade som missionär i Tanzania och såg människor som hade blivit bitna av boomsnakes. En förfärlig syn."

Eckhoff blundade ett ögonblick.

"I vilket fall. I en av byarna på landet gav Josef och hans sjukvårdare penicillin till ett tvillingpar där bägge hade fått lunginflammation. Medan de höll på med detta kom fadern in, han hade precis blivit biten av en Russell-huggorm i vattnet på risåkern. Josef Karlsen hade en dos serum kvar som han bad sjukvårdaren suga upp i en spruta och ge mannen. Under tiden gick Josef ut för att tömma sig, för han hade som alla andra diarré och ont i magen. Och medan han satt på huk i floden, blev han biten i testiklarna och ramlade bakåt i vattnet och skrek så högt att alla förstod vad som hade hänt. När han kom in i huset igen, sa sjukvårdaren att den kinesiske hedningen vägrat låta henne sätta sprutan. För om det var så att Josef också hade blivit biten, ville han att Josef skulle ha serumet. För om Josef fick leva, kunde han rädda flera barn och själv var han bara en bonde som inte ens hade en gård längre."

Eckhoff andades in.

"Josef berättade för mig att han var så rädd att han inte ens övervägde att tacka nej till erbjudandet, och lät sjukvårdaren ge honom sprutan direkt. Och efteråt började han gråta medan den kinesiske bonden försökte trösta honom. Och när Josef äntligen hade tagit sig samman och bad sjukvårdaren fråga den kinesiske hedningen om han hade hört talas om Jesus, så hann hon inte ens fråga innan bondens byxor plötsligt färgades röda. Han var död några sekunder senare."

Eckhoff tittade på dem, som för att låta historien sjunka in. En tränad predikants konstpaus, tänkte Harry.

"Så den mannen brinner nu i helvetet?"

"Enligt Josefs tolkning av skriften, ja. Det vill säga, Josef har ju förnekat den nu."

"Så det var anledningen till att han förlorade tron och lämnade landet?"

"Det var vad han sa till mig."

Harry nickade och pratade ner i anteckningsboken som han hade plockat fram: "Så nu ska Josef Karlsen själv brinna för att han inte kunde acceptera denna... eh, paradox i tron. Är det korrekt uppfattat?"

"Du är inne på ett problematiskt teologiskt område, Hole. Är du kristen?"

"Nej, Jag är utredare. Jag tror på bevis."

"Och det innebär?"

Harry sneglade på sitt armbandsur och tvekade innan han svarade, snabbt och skamset:

"Jag har problem med en religion som säger att tron i sig själv ska vara biljetten till himlen. Alltså att idealet ska vara förmågan att manipulera ditt eget förnuft att godta något som ditt förstånd inte accepterar. Det är samma modell till intellektuell underkastelse som diktaturer under alla tider har använt sig av, tanken om ett högre vetande som man inte ska ansätta med beviskrav."

Kommendören nickade. "En reflekterande invändning, kommissarien. Och du är naturligtvis inte den förste som har kommit med den. Ändå är det alltså långt fler intelligenta människor än du och jag som är troende. Är inte det en paradox för dig?"

"Nej", sa Harry. "Jag träffar många människor som är mycket intelligentare än jag. Några av dem tar livet av folk av anledningar varken de eller jag förstår. Tror du att mordet på Robert kan vara riktat mot Frälsningsarmén?"

Kommendören rätade på sig i stolen.

"Om du tänker att det finns politiska intressegrupper, så tvivlar jag på det. Frälsningsarméns linje har alltid varit att hålla sig politiskt neutral. Och där har vi varit ganska konsekventa. Inte ens under andra världskriget gick vi ut med någon officiell fördömelse av den tyska ockupationsmakten, utan försökte så gott vi kunde fortsätta vårt arbete som tidigare."

"Grattis", sa Halvorsen torrt, och fick en skarp blick från Harry.

"Den enda invasionen vi har välsignat var den 1888", sa Eckhoff oberört. "När den svenska Frälsningsarmén bestämde sig för att ockupera Norge, och vi fick det första soppköket vid det fattigaste arbetarstråket i Oslo. Nämligen där ert polishus nu ligger, pojkar."

"Ingen bär väl agg av den anledningen, skulle jag tro", sa Harry. "Jag tycker det verkar som om Frälsningsarmén är mer populär än någonsin."

"Både och", sa Eckhoff. "Befolkningen hyser tillit till oss, det märker vi ju. Men rekryteringen är sisådär. I höst hade vi bara elva kadetter på Offisersskolen i Asker där internatet har sextio sängplatser. Och eftersom det har varit vår linje att hålla fast vid en konservativ bibeltolkning i till exempel homosexuella frågor, är vi naturligtvis inte lika populära i alla läger. Vi kommer nog efter, vi också, det går bara lite långsammare hos oss än i mer liberala kyrkosamfund. Men vet du vad? Jag tror att det i vår ombytliga tid inte gör något om en del saker förändras lite mer långsamt." Han log mot Halvorsen och Harry som om de höll med. "I vilket fall är det yngre krafter som tar över. Med en yngre syn på saker och ting, antar jag. Just nu håller vi på att anställa en ny förvaltningschef och kandidaterna till jobbet är mycket unga." Han placerade en hand på magen.

"Var Robert en av dem?" frågade Harry.

Kommendören skakade leende på huvudet. "Det kan jag definitivt säga att han inte var. Men hans bror, Jon, är, vad jag förstår, det. Vederbörande kommer att rå över betydande värden, bland annat alla våra fastigheter, och Robert var inte en person man gav ett sådant ansvar. Han hade inte gått Offisersskolen heller."

"De där fastigheterna, är det de som ligger vid Gøteborggata?"

"Vi har flera. Vid Gøteborggata är det bara arméns egna anställda som bor, medan vi på andra ställen, till exempel vid Jacob Aalls gate, hyser flyktingar från Eritrea, Somalia och Kroatien."

"Mm." Harry tittade i anteckningsboken, slog pennan mot stolens armstöd och reste sig. "Jag tror vi har tagit upp tillräckligt av din tid nu, Eckhoff."

"Åh, det är ingen fara. Det här är ju en sak som berör oss."

Kommendören följde dem till dörren.

"Kan jag få ställa dig en personlig fråga, Hole?" undrade kommendören. "Var har jag sett dig tidigare? Jag glömmer aldrig ett ansikte, förstår du."

"Kanske på teve eller i tidningen", sa Harry. "Det var en del ståhej runt min person i samband med ett norskt mordfall i Australien."

"Nej, de ansiktena glömmer jag, så jag måste ha sett dig i levande livet, förstår du."

"Går du och hämtar bilen?" sa Harry till Halvorsen. När Halvorsen hade gått vände sig Harry mot kommendören.

"Jag vet inte, men ni hjälpte mig en gång", sa han. "Plockade upp mig från gatan en vinterdag när jag var så full att jag inte kunde ta vara på mig själv. Soldaten som hittade mig ville först ringa polisen eftersom han ansåg att de bättre kunde ta hand om mig. Men jag förklarade att jag arbetade vid polisen och att det skulle betyda sparken. Så han tog mig med sig ner till sjukstugan där jag fick en spruta och sova ut. Jag är er stort tack skyldig."

David Eckhoff nickade. "Jag tänkte att det var något sådant, ja, men jag ville inte säga det. Och när det gällde tacket tycker jag vi låter det bero tills vidare. Och säger att det är vi som är skyldig dig ett tack om ni hittar den som dödade Robert. Gud välsigne dig och ditt arbete, Hole."

Harry nickade och gick ut i förrummet där han stannade ett ögonblick och tittade på Eckhoffs stängda dörr.

"Ni är ganska lika", sa Harry.

"Jaså?" sa den mörka kvinnorösten. "Var han hård?"

"Jag menar bilden där inne."

"Nio år", sa Martine Eckhoff. "Bra gjort att känna igen mig."

Harry skakade på huvudet. "Jag har förresten tänkt kontakta dig. Jag vill prata med dig."

"Jaha?"

Harry hörde hur det lät och skyndade sig att fortsätta: "Om det här med Per Holmen."

"Är det något att prata om?" Hon ryckte likgiltigt på axlarna, men temperaturen i rummet hade fallit. "Du gör ditt jobb. Och jag mitt."

"Kanske det. Men jag... ja, jag ville bara säga att det inte var riktigt så som det verkade."

"Och hur verkade det?"

"Jag sa till dig att jag brydde mig om Per Holmen. Men förstörde ändå det som fanns kvar av hans familj. Det är bara så mitt jobb är ibland."

Hon skulle precis svara, men i samma ögonblick ringde telefonen. Hon lyfte luren och lyssnade.

"Vestre Aker kirke", svarade hon. "Måndag den tjugonde klockan tolv, ja."

Hon la på.

"Alla kommer på begravningen", sa hon medan hon bläddrade i papper. "Politiker, kyrkan och kändisarna. Alla vill ha en bit av oss under sorgestunden. I går ringde managern för en av de nya populära sångerskorna och erbjöd att hans artist kunde sjunga på begravningen."

"Jaha", sa Harry och undrade vad han skulle säga. "Det är..."

Men telefonen ringde igen, så han slapp ta reda på det. I stället insåg han att det var dags att gå och nickade och gick mot dörren.

"Jag har satt upp Ole på Egertorget på torsdag", hörde han bakom sig. "Ja, för Robert. Så då är frågan om du kan ta soppbussen med mig i kväll."

I hissen svor han tyst för sig själv och drog händerna över ansiktet. Sedan skrattade han uppgivet. Så som man skrattar åt dåliga clowner.

*

Roberts kontor verkade om möjligt ännu mindre i dag. Och lika kaotiskt. Frälsningsarméns flagga tronade bredvid fönstrets frostrosor och fickkniven satt i skrivbordet bredvid en pappershög och oöppnade brev. Jon satt vid skrivbordet och lät blicken fara över väggarna. Den stannade vid ett fotografi som föreställde Robert och honom själv. När var det taget? Det var på Østgård förstås, men vilken sommar? Robert såg ut som om han försökte hålla sig allvarlig, men var tvungen att le. Hans eget leende såg ansträngt, forcerat ut.

Han hade läst dagens tidningar. Det var overkligt även om han nu kände till alla detaljerna, som om det handlade om en annan person och inte Robert.

Dörren öppnades. Utanför stod en lång, blond kvinna med militärgrön pilotjacka. Munnen var smal och blodlös, ögonen hårda, neutrala och ansiktet uttryckslöst. Bakom henne stod en rödhårig kortvuxen snubbe med runt ansikte och den där sortens flin som verkade inskuret i vissa människors ansikten och som de möter såväl goda som dåliga dagar med.

"Vem är du?" undrade kvinnan.

"Jon Karlsen." Och fortsatte när han såg kvinnans blick hårdna ännu mer. "Jag är Roberts bror."

"Ursäkta", sa kvinnan entonigt, klev över tröskeln och sträckte fram handen. "Toril Li. Polisinspektör vid våldsroteln." Hennes hand var stenhård, men varm. "Det här är inspektör Ola Li."

Mannen nickade och Jon nickade tillbaka.

"Vi beklagar det som har hänt", sa kvinnan. "Men eftersom det här är ett mordfall, måste vi tyvärr plombera det här rummet."

Jon fortsatte att nicka medan hans blick långsamt sökte sig tillbaka till bilden på väggen.

"Det betyder nästan att vi måste be dig att..."

"Åh, naturligtvis", sa Jon. "Förlåt, jag är lite disträ."

"Det är fullt förståeligt", svarade Toril Li med ett leende. Inte ett stort, hjärtligt leende, utan ett litet, vänligt, ett som var avpassat för situationen. Jon tänkte att de måste ha erfarenhet av sådana här situationer, poliserna som jobbade med mord och sådant. Precis som präster. Som far.

"Har du rört något?" undrade hon.

"Rört? Nej, varför skulle jag det? Jag har bara suttit här i stolen."

Jon reste sig och utan att veta varför ryckte han upp fickkniven ur skrivbordet, vek ihop den och stoppade den i fickan.

"Varsågod", sa han och lämnade rummet. Dörren stängdes långsamt bakom honom. Han hade kommit bort till trappan när han insåg att det var en idiotisk sak att göra; att ge sig av med fickkniven, och han vände på klacken för att lämna tillbaka den. Utanför den stängda dörren stannade han och hörde kvinnans glada röst innanför: "Jösses som jag skvatt till! Han är ju otroligt lik sin bror, jag trodde först att det var ett spöke jag såg."

"Han var inte alls lik", sa mansrösten.

"Har man bara sett en bild så."

En fruktansvärd tanke slog Jon.

*

SK-655 till Zagreb lyfte från Oslo Lufthavn exakt i tid klockan tio och fyrtio, svängde vänster över Hurdalsjøen innan den la kursen söderut mot flygfyren i Ålborg. Eftersom det var en ovanligt kall dag, hade luftlagret som kallas tropopausen sjunkit så lågt att MD-81-planet passerade igenom det redan när de flög över centrala Oslo. Och eftersom det är i tropopausen flygplan gör kondensstrimmor mot himlen, skulle han – om han hade tittat upp där han stod och huttrade vid telefonautomaterna på Jerntorget – ha sett flygplanet han hade en biljett till i fickan på kamelhårsrocken.

Han hade låst in väskan i en av förvaringsboxarna på Oslo S. Han måste ha tag i ett hotellrum. Och så måste han göra klart jobbet. Och det innebar att han måste ha ett vapen. Men hur fick man tag i ett vapen i en stad där man inte hade en enda kontakt?

Han lyssnade på nummerupplysningens kvinna som på Skandinaviens sjungande engelska förklarade att de hade sjutton poster i Oslo med personer som hette Jon Karlsen och att hon tyvärr inte kunde ge honom adressen till alla. Men, ja, hon kunde ge honom telefonnumret till Frälsningsarmén.

Kvinnan som svarade på Frälsningsarméns högkvarter sa att de bara hade en Jon Karlsen, men att han var ledig i dag. Han förklarade att han skulle skicka en julklapp, och hade hon möjligen hans hemadress?

"Vi ska se. Gøteborggata 4, postnummer 0566. Det är fint att någon tänker på honom nu, stackaren."

"Stackaren?"

"Ja, det var ju hans bror som blev skjuten i går."

"Bror?"

"Ja, på Egertorget. Det står i dagens tidning."

Han tackade för hjälpen och la på.

Någon knackade honom på axeln, och han snodde runt.

Det var pappbägaren som avslöjade den unge mannens ärende. Jeansjackan var i och för sig lite smutsig men han hade en modern frisyr, var nyrakad, hade hela kläder och en öppen, vaken blick. Den unge mannen sa något, men när han ryckte på axlarna för att visa att han inte talade norska, fortsatte han på perfekt engelska:

_"I'm Kristoffer. I need money for a room tonight. Or else I'll freeze to death."_

Det lät som något han hade lärt sig på en marknadsföringskurs, ett koncist framfört budskap med sitt eget namn som gav det en effektiv emotionell närhet. Bönen följdes av ett stort leende.

Han skakade på huvudet och ville gå därifrån, men tiggaren ställde sig framför honom med pappbägaren:

" _Mister_? Har du någonsin varit tvungen att sova ute och frusit så du har gråtit dig genom natten?"

" _Yes, actually I have._ " För ett ögonblick hade han lust att berätta att han en gång hade legat i ett vattenfyllt rävgryt i fyra dygn och väntat på en serbisk stridsvagn.

"Då vet du vad jag pratar om, _mister_."

Han nickade långsamt till svar. Stack handen i fickan, plockade upp en sedel och gav den till Kristoffer utan att titta på den. "Du kommer att sova ute i alla fall, eller hur?"

Kristoffer skyndade sig att sticka sedeln i fickan innan han nickade och log urskuldande. "Måste nästan prioritera min medicin, _mister_."

"Var brukar du sova då?"

"Där nere." Missbrukaren pekade och han följde det långa, smala pekfingret med dess prydliga nagel. "Containerhamnen. I sommar börjar de bygga operan där." Kristoffer log stort igen. "Och jag älskar opera."

"Är det inte lite kallt där nu?"

"I natt blir det kanske Frälsningsarmén. De har alltid en ledig säng på Heimen."

"Har de?" Han tittade på pojken. Han verkade må bra, och de jämna tänderna lyste vita när han log. Ändå luktade han av förruttnelse. Och när han lyssnade tyckte han att han kunde höra det krasande ljudet av tusen käkar, av kött som förtärdes inifrån.

### Kapitel 11

### Torsdag 17 december. Kroaten

Halvorsen satt tålmodigt bakom ratten och väntade på en Bergen-registrerad bil som stod och spann på isen med gasen i botten framför dem. Harry talade med Beate i mobilen.

"Vad menar du?" frågade Harry högt för att överrösta bergensarens rusande.

"Att det inte verkar vara samma person på de två bilderna", upprepade Beate.

"De har samma mössa, samma regnjacka och samma scarf. Det måste väl vara samma person?"

Hon svarade inte.

"Beate?"

"Ansiktena är otydliga. Det är något märkligt med det, jag vet inte riktigt vad det är. Kanske är det bara något med ljuset."

"Mm. Tror du det är ett villospår?"

"Jag vet inte. Hans position rakt framför Karlsen stämmer någorlunda med de tekniska fynden. Vad är det som låter så?"

"Bambi på isen. Vi hörs."

"Vänta!"

Harry väntade.

"Det är en sak till", sa Beate. "Jag tittade på de andra fotografierna, de från dagen före."

"Ja?"

"Jag hittar inga ansikten som är identiska med dem som var där dagen före, men det finns en liten detalj. Det är en man där, en i gulaktig rock, kanske en kamelhårsrock, han bär en halsduk..."

"Mm. En scarf menar du?"

"Nej, det ser ut som en vanlig yllehalsduk. Men den är knuten på samma sätt som hos han eller de med den där scarfen. Den högra änden sticker upp ur knuten. Har du sett det?"

"Nej."

"Jag har inte sett någon knyta halsduken på just det sättet tidigare", sa Beate.

"Skicka bilderna på mejlen, så tittar jag på det."

Det första Harry gjorde när han klev in på kontoret var att skriva ut bilderna från Beate.

När han gick för att hämta bilderna i skrivarrummet, stod Gunnar Hagen redan där.

Harry nickade, de två männen stod tysta och betraktade den grå maskinen som spottade ut papper efter papper.

"Något nytt?" frågade Hagen till slut.

"Både och", sa Harry.

"Pressen ligger på mig. Bra om vi hade haft något jag kunde ge dem."

"Just det ja, det höll jag nästan på att glömma, chefen. Jag tipsade dem om att vi letar efter den här mannen." Harry nappade åt sig ett papper ur utskriftshögen och pekade på mannen med scarfen.

"Du gjorde vad?" sa Hagen.

"Jag tipsade pressen. Närmare bestämt Dagbladet."

"Utan att gå via mig?"

"Det är rutin, chefen. Vi kallar det en konstruktiv läcka. Vi säger att upplysningarna kommer från en anonym poliskälla så att tidningen kan ge sken av att det ligger journalistiskt grävarbete bakom. De gillar det, så de viker mer plats åt det än om vi öppet hade bett dem publicera bilderna. Nu kan vi få hjälp av allmänheten att identifiera mannen. Och alla blir glada."

"Inte jag, Hole."

"Det tycker jag verkligen var tråkigt, chefen", sa Harry och underströk uppriktigheten med ett bekymrat ansiktsuttryck.

Hagen glodde på honom medan överkäken och underkäken rörde sig osynkroniserat i en gnuggande rörelse som fick Harry att tänka på en idisslande ko.

"Och vad är det med den här mannen?" sa Hagen och nappade åt sig pappret från Harry.

"Vi vet inte riktigt. Det är kanske flera. Beate Lønn anser att de har... tja, knutit scarfen på ett speciellt sätt."

"Det är en kravattknut." Hagen tittade på bilden igen. "Vad är det med den?"

"Vad sa du att det var, chefen?"

"En kravattknut."

"Menar du en slipsknut?"

"Kroatknut, människa."

"Va?"

"Är inte detta elementära historiska kunskaper?"

"Jag skulle bli tacksam om du upplyste mig, chefen."

Hagen la händerna på ryggen. "Vad vet du om trettioåriga kriget?"

"Alldeles för lite, antar jag."

"Under trettioåriga kriget när Gustav II Adolf skulle marschera in i Tyskland, tryfferade han sin disciplinerade men lilla armé med några som var kända som de bästa soldaterna i Europa. De var bäst helt enkelt därför att de ansågs vara fullständigt orädda. Han lejde kroater. Visste du att det norska ordet 'krabat' kommer från Sverige och ursprungligen betydde kroat, alltså en orädd vildbatting?"

Harry skakade på huvudet.

"Trots att kroaterna slogs i ett främmande land och var tvungna att bära Gustav II Adolfs uniform, så fick de behålla något som skilde ut dem från de andra: ryttarscarfen. Det var en scarf som kroaterna knöt på ett speciellt sätt. Plagget adopterades och vidareutvecklades av fransmännen, men de döpte det efter ordet kroat vilket i sin tur blev _cravate._ "

" _Cravate_. Kravatt."

"Exakt."

"Tack, chefen." Harry tog det sista pappret med bilder från utskriftsfacket och tittade på bilden på mannen med halsduken som Beate hade ringat in. "Det är möjligt att du precis har gett oss ett spår att följa."

"Vi behöver inte tacka varandra för att vi gör våra jobb, Hole." Hagen tog resten av pappershögen och marscherade ut.

*

Halvorsen tittade upp när Harry kom infarande i rummet.

"Jag har kanske ett spår", sa Harry. Halvorsen suckade. Det betydde i regel en massa arbete och noll resultat.

"Jag ringer Alex på Europol", sa Harry.

Halvorsen visste att Europol var Interpols lillasyster i Haag, att det hade varit operativt sedan 1999 och hade internationell terror och organiserad kriminalitet som specialitet. Det han inte förstod, var varför denne Alex med jämna mellanrum var villig att hjälpa Harry trots att Norge inte var ett EU-land.

" _Alex? Harry in Oslo. Could you check on a thing for me, please?_ "

Halvorsen hörde Harry på sin korta men effektiva engelska be Alex söka i databasen över brott med en trolig internationell gärningsman i Europa de senaste tio åren. Sökord: yrkesmördare och kroat.

" _I'll wait_ ", sa Harry och väntade. Så, förvånat: " _Really? That many?_ " Han kliade sig på hakan, bad Alex lägga till pistol och nio millimeters kaliber i sökningen.

"Tjugotre träffar, Alex? Tjugotre mord med möjlig kroat som gärningsman? _Jesus!_ Jadå, jag vet att krig skapar yrkesmördare, men ändå. Försök med Skandinavien. Inget? Okej, har du några namn, Alex? Inget? _Hang on a sec_."

Harry tittade på Halvorsen som om han hoppades att han skulle säga något förlösande, men Halvorsen ryckte bara på axlarna.

"Okej, Alex", sa Harry. "Ett sista försök."

Han bad Alex lägga till röd scarf eller halsduk under "signalement" i sökningen.

Halvorsen kunde höra Alex skratt i luren.

"Tack, Alex. Vi hörs."

Harry la på.

"Nå", sa Halvorsen. "Tappade du spåret?"

Harry nickade. Han hade sjunkit några hack djupare ner i stolen, men så rätade han snabbt på sig. "Vi får tänka om. Vad har vi? Inget? Bra, för jag älskar tomma papper."

Halvorsen mindes att Harry en gång hade sagt att det som skiljer en bra utredare från en medelbra utredare är förmågan att glömma. En bra utredare glömmer alla gångerna som magkänslan har svikit honom, glömmer alla spår han trodde på, men som förde honom på villovägar. Och går naiv och glömsk på igen med oförminskad entusiasm.

Telefonen ringde. Harry slet åt sig luren. "Harr..." Men rösten i andra änden hade redan börjat.

Harry reste sig bakom skrivbordet och Halvorsen kunde se knogarna på handen som höll i telefonluren vitna.

" _Wait, Alex_. Jag måste be Halvorsen att skriva."

Harry höll handen för luren och hojtade till Halvorsen: "Han gjorde ett sista försök bara för skojs skull. Tog bort 'kroat' och 'nio millimeter' och de andra orden och sökte bara på 'röd halsduk'. Fick fyra träffar. Fyra professionellt utförda mord med pistol där vittnen nämner en möjlig gärningsman med röd halsduk. Skriv Zagreb 2000 och 2002. München 2002 och Paris 2003."

Harry talade i luren igen. " _This is our man, Alex_. Nej, jag är inte säker, men min mage är det. Och mitt huvud säger att två mord i Kroatien inte är en tillfällighet. Har du något närmare signalement som Halvorsen här kan skriva ner?"

Halvorsen såg att Harry gapade.

"Vad menar du med 'inget signalement'? Om de minns halsduken, så måste de komma ihåg något mer. Va? Normal kroppslängd? Är det allt?"

Harry skakade på huvudet medan han lyssnade.

"Vad säger han?" viskade Halvorsen.

"Att det inte hänger", viskade Harry tillbaka.

Halvorsen skrev "hänger inte ihop".

"Ja, det är bra om du skickar över detaljerna via mejl. Jaha, tack så långt, Alex. Om du hittar något mer, möjligt tillhåll eller något, så ring. Okej? Va? He-he. Jadå, jag ska snart skicka dig en film med min hustru."

Harry la på och märkte Halvorsens frågande blick.

"Ett gammalt skämt", sa Harry. "Alex tror att alla skandinaviska äkta par spelar in privata porrfilmer."

Harry slog ett nytt nummer, upptäckte medan han väntade att Halvorsen fortfarande tittade på honom och suckade:

"Jag har inte ens varit gift, Halvorsen."

*

Magnus Skarre tvingades skrika för att överrösta kaffebryggaren som lät som om den led av en allvarlig lungsjukdom: "Kanske det är olika mördare i en hittills okänd liga som använder röda halsdukar som ett slags uniform."

"Struntprat", sa Toril Li entonigt och ställde sig i kaffekön bakom Skarre. I handen höll hon en tom mugg som det stod "Världens bästa mamma" på.

Ola Li skrattade ett tunt, kluckande skratt. Han satt vid bordet inne i det lilla köket som i praktiken fungerade som restaurang för vålds- och sedlighetsroteln.

"Struntprat?" sa Skarre. "Det kan vara terrorism, eller hur? Religiöst krig mot kristna. Muslimer. Då har helvetet brutit lös. Eller det kanske är spanjacker, de använder ju röda halsdukar."

"De föredrar att kallas spanjorer", sa Toril Li.

"Basker", sa Halvorsen, som satt vid bordet mittemot Ola Li.

"Va?"

"Tjurrusningen. San Fermin i Pamplona. Baskien."

"ETA!" ropade Skarre. "Fan, varför har vi inte tänkt på det!"

"Du borde skriva filmmanus", sa Toril Li. Ola Li skrattade högt nu, men sa som vanligt inget.

"Och ni skulle hålla er till bankrånare på rohypnol", mumlade Skarre med hänvisning till att Toril Li och Ola Li, som varken var gifta eller släkt, hade kommit från rånroteln.

"Det är bara det att terrorister brukar ta på sig skulden", sa Halvorsen. "I de fyra fall Europol skickade till oss har det varit _hit and run_ och sedan helt tyst efteråt. Och offren har i regel varit inblandade i både det ena och det andra. Bägge offren i Zagreb var serber som blivit frikända från krigsförbrytelser, och mannen i München hotade hegemonin hos en lokal kung i människosmugglarbranschen. Och så var det en i Paris med två pedofildomar på sig."

Harry Hole kom in med en mugg i handen. Skarre, Li och Li fick kaffe i sina koppar och i stället för att sätta sig, gick de därifrån. Halvorsen hade märkt att Harry kunde ha den effekten på kolleger. Kommissarien satte sig, och Halvorsen noterade den fundersamma rynkan i pannan.

"Det närmar sig tjugofyra timmar", sa Halvorsen.

"Ja", sa Harry och tittade ner i sin fortfarande tomma mugg.

"Är det något fel?"

Harry tvekade. "Jag vet inte. Jag ringde Bjarne Møller i Bergen. För att få några konstruktiva förslag."

"Vad sa han då?"

"Inget, egentligen. Han lät..." Harry letade efter ordet. "Ensam."

"Har han inte hela familjen med sig?"

"De skulle visst komma senare."

"Problem?"

"Vet inte. Jag vet inget."

"Vad är det som oroar dig då?"

"Att han var full."

Halvorsen ryckte till så att kaffet skvalpade över muggkanten. "Møller? Full på jobbet? Du skämtar."

Harry svarade inte.

"Kanske mådde han bara dåligt", skyndade sig Halvorsen att säga.

"Jag vet hur en full man låter, Halvorsen. Jag måste sticka upp till Bergen."

"Nu? Du leder en mordutredning här, Harry."

"Fram och tillbaka över dagen. Du får hålla ställningarna under tiden."

Halvorsen log. "Börjar du bli gammal, Harry?"

"Gammal? Vad menar du?"

"Gammal och mänsklig. Det är första gången jag hör dig prioritera de levande framför de döda."

Halvorsen ångrade sig så fort han såg Harrys ansiktsuttryck. "Jag menade inte..."

"Det är okej", sa Harry och reste sig snabbt. "Jag vill att du skaffar passagerarlistor från flygbolagen som har flugit från och till Kroatien de senaste dagarna. Fråga polisen på Oslo Lufthavn om du behöver en fullmakt från polisjurist. Måste du ha ett domstolsbeslut sticker du bort till tingshuset och får det på plats. När du har listorna ringer du Alex på Europol och ber honom kolla namnen åt oss. Säg att det är åt mig."

"Och du är säker på att han vill hjälpa till?"

Harry nickade bara. "Under tiden tar jag och Beate ett snack med Jon Karlsen."

"Jaså?"

"Hittills har vi bara hört solskenshistorier om Robert Karlsen. Jag tror att det finns mer."

"Och varför får inte jag följa med?"

"För att i motsats till dig inser Beate när folk ljuger."

*

Han tog ett djupt andetag innan han gick uppför trappan till restaurang Biscuit.

Till skillnad mot kvällen före fanns det nästan inga människor där nu. Men samme kypare stod lutad mot dörrkarmen in till matsalen. Han med Giorgi-lockarna och de blå ögonen.

" _Hello there_ ", sa kyparen. "Jag kände knappt igen dig."

Han blinkade två gånger, överrumplad av det faktum att det måste betyda att han faktiskt _hade_ blivit igenkänd.

"Men jag kände igen rocken" sa kyparen. "Mycket smakfull. Är det kamel?"

"Jag hoppas det", stammade han leende till svar.

Kyparen skrattade och la handen på hans arm. Han såg inga stråk av fruktan i kyparens ögon och drog slutsatsen att kyparen inte misstänkte något. Och hoppades att det betydde att polisen inte hade varit här och hittat vapnet än.

"Jag ska inte äta", sa han. "Jag behöver bara låna toaletten."

"Toaletten?" sa kyparen och han märkte att de blå ögonen sökte hans. "Du kom bara hit för att låna toaletten? Verkligen?"

"Bara en kort stund", sa han och svalde. Kyparens närvaro gjorde honom olustig till mods.

"En kort stund", upprepade kyparen. " _I see_."

Toaletten var tom och luktade tvål. Men inte frihet.

Tvållukten kändes ännu starkare när han vippade upp locket till tvålbehållaren ovanför tvättstället. Han drog upp kavajärmen och stack ner handen i den gröna, kalla soppan. Ett ögonblick for tanken genom huvudet – att de hade bytt tvålbehållare. Men så kände han den. Han drog långsamt upp den och tvållösningen lämnade långa, gröna strängar ner mot tvättställets vita porslin. Efter att ha rengjorts och oljats skulle pistolen vara lika bra som tidigare. Och den hade fortfarande sex patroner i magasinet. Han skyndade sig att skölja av pistolen och skulle precis stoppa ner den i rockfickan när dörren gick upp.

" _Hello again_ ", viskade kyparen och log stort. Men leendet stelnade när han fick syn på pistolen.

Han lät snabbt pistolen glida ner i fickan, mumlade ett " _goodbye_ " och pressade sig snabbt förbi kyparen i den smala dörröppningen. Han kände den andres snabba andhämtning mot ansiktet och stånd mot låret.

Först när han hade kommit ut i kylan igen blev han uppmärksam på sitt eget hjärta. Att det slog. Som om han hade varit rädd. Blodet rann i kroppen och gjorde honom varm och lätt.

*

Jon Karlsen var precis på väg ut när Harry dök upp på Gøteborggata.

"Var det redan nu?" undrade Jon och tittade förvirrat på klockan.

"Jag är lite tidigt ute", sa Harry. "Min kollega kommer snart."

"Hinner jag köpa mjölk?" Han bar en tunn jacka. Håret såg nykammat ut.

"För all del."

Närbutiken låg i hörnet på andra sidan gatan och medan Jon fiskade upp det aktuella beloppet för en liter lättmjölk, betraktade Harry fascinerat det överdådiga urvalet av julgranspynt mellan toalettpappret och cornflakespaketen. Ingen av dem kommenterade tidningsstället framför kassan där mordet på Egertorget lyste mot dem med krigsrubriker. Dagbladets första sida hade en kornig, oskarp del av Wedlogs publikbild med en röd ring runt huvudet på personen med halsduk och rubriken: "Mannen polisen letar efter".

De gick ut, och Jon stannade framför en tiggare med rött hår och sjuttiotalsskägg. Han rotade djupt och länge i fickan innan han hittade något som han la i den bruna pappbägaren.

"Jag har inget särskilt att erbjuda", sa Jon till Harry. "Och kaffet har stått och dragit i bryggaren ett tag. Smakar antagligen asfalt."

"Bra, jag vill ha det så."

"Du med?" Jon Karlsen log blekt. "Aj!" Jon tog sig åt huvudet och vände sig mot tiggaren. "Kastar du pengar på mig?" frågade han förvånat.

Tiggaren blåste förargat i skägget och skrek med klar röst: "Här tas bara emot gångbara mynt, tack!"

Jon Karlsens lägenhet var identisk med Thea Nilsens. Det var rent och städat, men inredningsmässigt bar den ändå omisskännliga spår av ungkarlslägenhet. Harry gjorde tre snabba iakttagelser: att de gamla, men hela möblerna kom från samma ställe som hans egna, Elevator vid Ullevålsveien. Att Jon inte hade varit på den konstutställning som den ensamma affischen i vardagsrummet gjorde reklam för. Och att flera måltider intogs med böjd rygg över det låga bordet framför teven än vid det bord som stod i den lilla köksdelen. I den glesa bokhyllan fanns ett fotografi som föreställde en man i frälsningsarméuniform och som tittade ut i rummet med myndig blick.

"Din far?" frågade Harry.

"Ja", svarade Jon, hämtade två muggar ur köksskåpet och hällde i ur en brunsvedd bryggare.

"Ni liknar varandra."

"Tack", sa Jon. "Jag hoppas att det är sant." Han tog med sig kopparna och satte dem på vardagsrumsbordet där han också placerade den nyinköpta mjölkkartongen på samlingen av ringar i lacken som avslöjade var på bordet måltiderna brukade intas. Harry skulle precis fråga hur föräldrarna hade tagit nyheten om Roberts död, men ångrade sig:

"Låt oss börja med hypotesen", sa Harry. "Som är att din bror dödades för att han hade gjort något. Lurat dem, lånat pengar av dem, förolämpat dem, hotat dem, skadat dem, vad som helst. Din bror var en bra kille, det säger alla. Och det är vanligtvis de egenskaper vi får kännedom om först i mordfall, folk vill gärna betona de goda sidorna. Men de flesta av oss har mörka sidor. Eller hur?"

Jon nickade utan att Harry kunde avgöra om det betydde att han höll med.

"Det vi behöver är att dra fram Roberts nattsidor i ljuset."

Jon tittade oförstående på honom.

Harry harklade sig: "Låt oss börja med pengar. Hade Robert pengaproblem?"

Jon ryckte på axlarna. "Nej. Och ja. Han levde inte på stor fot, så jag kan inte föreställa mig att han har dragit på sig någon stor skuld om det är det du menar. När han lånade, var det i princip av mig, tror jag. Fast lånade och lånade..." Jon log sorgset.

"Vilka slags belopp talar vi om?"

"Inga stora. Bortsett från i höstas."

"Hur mycket?"

"Eh... trettiotusen."

"Till vad?"

Jon kliade sig i huvudet. "Det var ett projekt, men han ville inte berätta vad det var, bara att det krävde att han reste utomlands. Jag skulle få se, sa han. Ja, det var lite för mycket pengar tyckte jag, men jag bor billigt och har ingen bil. Och han verkade entusiastisk för en gångs skull. Jag var spänd på vad det var, men så... ja, så hände det här."

Harry skrev. "Mm. Hur var det med Roberts mörkare sidor som person?"

Harry började vänta. Tittade ner i vardagsrumsbordet och lät Jon sitta där och tänka medan tystnadens vakuum ansatte honom, det vakuum som förr eller senare alltid drog ut något; en lögn, en desperat avvikelse från ämnet eller, i bästa fall, sanningen.

"När Robert var ung, var han..." började Jon, men tystnade.

Harry sa inget, rörde sig inte.

"Han saknar... hämningar."

Harry nickade utan att titta upp. Uppmuntrade utan att bryta vakuumet.

"Jag brukade vara rädd för vad han kunde hitta på. Han var så våldsam. Och så var det liksom som om han hade två personer inom sig. Den ene var den kalle, behärskade forskarnaturen som var nyfiken på... vad ska jag säga? Reaktioner. Känslor. Passion, också. Sådana saker."

"Har du några exempel?" undrade Harry.

Jon svalde.

"En gång när jag kom hem, sa han att han ville visa mig något i tvättstugan i källaren. Han hade placerat vår katt i ett litet, tomt akvarium där far hade haft guppyer och stuckit in trädgårdsslangen under en träplatta som låg på akvariumet. Så skruvade han på kranen på fullt. Det gick så snabbt att vattnet nästan hann fylla akvariet innan jag fick bort träplattan och fiskade upp katten. Robert sa att han bara ville se hur katten reagerade, men jag har ibland tänkt att det var hur jag reagerade som var det intressanta."

"Mm. Om han var sådan, är det konstigt att ingen har nämnt det."

"Inte många kände till den sidan hos Robert. Delvis var det väl min förtjänst. Redan när vi var små var jag tvungen att lova far att passa Robert så att han inte hittade på något alldeles vanvettigt. Jag gjorde så gott jag kunde. Och Robert var som sagt inte utan kontroll över sina handlingar. Han var kall och varm på en och samma gång, om du förstår. Så i stort sett var det bara de närmaste som fick kännedom om Roberts... andra sidor. Ja, och en och annan groda förstås." Jon log. "Han skickade upp dem med heliumballonger. När far tog honom förklarade han att det bara verkade vara så tråkigt att vara groda och aldrig få se något ur fågelperspektiv. Och jag..." Jon tittade framför sig och Harry kunde se att hans ögon hade blivit blanka. "Jag skrattade. Far var rasande, men jag kunde inte låta bli. Det var bara Robert som kunde få mig att skratta så."

"Mm. Växte han bort från det där?"

Jon ryckte på axlarna. "För att vara helt ärlig så känner jag inte till allt Robert har sysslat med de senaste åren. Efter att pappa och mamma flyttade till Thailand, tappade Robert och jag mycket av kontakten med varandra."

"Varför det?"

"Sådant händer ofta med bröder. Utan att det behöver finnas någon anledning."

Harry svarade inte, väntade bara. En dörr slog igen i uppgången utanför.

"Det var en del flickor", sa Jon.

Det fjärran ljudet från en ambulanssiren. En hiss nynnade metalliskt. Jon andades in och det kom en suck. "Unga."

"Hur unga då?"

"Det vet jag inte. Men om Robert inte ljög så var de nog i yngsta laget."

"Varför skulle han ljuga om det?"

"Som jag sa. Jag tror att han tyckte om att se hur jag reagerade."

Harry reste sig upp och gick bort till fönstret. En man sneddade genom Sofienbergparken längs en stig som såg ut som ett ojämnt, brunt streck draget av ett barn på ett kritvitt pappersark. På norra sidan av kyrkan låg en liten, inhägnad kyrkogård för Det Mosaiske Trossamfund. Ståle Aune, psykologen, hade en gång berättat för honom att för hundra år sedan hade hela Sofienbergparken varit en gravplats.

"Var han våldsam mot någon av de där flickorna?" undrade Harry.

"Nej!" Jons höjda röst ekade mellan de nakna väggarna. Harry sa inget. Mannen hade korsat parken och gick över Helgesens gate och rakt mot huset.

"Det sa han inget om till mig", sa Jon. "Och om han hade sagt något om det, hade jag inte trott honom."

"Vet du något om någon av de där flickorna han träffade?"

"Nej. Han hade dem aldrig länge. Det var egentligen bara en flicka som jag vet att han någonsin var seriöst intresserad av."

"Jaså?"

"Thea Nilsen. Han var som besatt av henne redan när vi var yngre."

"Din flickvän?"

Jon tittade fundersamt ner i kaffekoppen. "Man skulle kunna tro att jag kunde hålla mig borta från den enda flicka som min bror har bestämt sig för att han skulle ha, eller hur? Och Gud ska veta att jag har frågat mig själv varför."

"Och?"

"Jag vet bara att Thea är den mest fantastiska människa jag har träffat."

Hissens nynnande upphörde.

"Kände din bror till ert förhållande?"

"Han fick veta att vi hade träffats några gånger. Han hade sina misstankar, men Thea och jag har ju liksom försökt hålla det lite hemligt."

Det knackade på dörren.

"Det är Beate, min kollega", sa Harry. "Låt mig öppna."

Han vände på anteckningsboken, placerade pennan parallellt med den och gick de få stegen bort till dörren. Han tryckte till lite innan han insåg att dörren faktiskt gick inåt, och öppnade. Ansiktet där ute verkade lika överraskat som hans eget, och ett ögonblick stod de bara och stirrade på varandra. Harry kände en sötaktig, parfymliknande lukt, som om den andre personen nyss hade använt en starkt doftande deodorant.

"Jon?" frågade mannen försiktigt.

"Javisst", sa Harry. "Förlåt, vi väntade bara några andra. Ett ögonblick."

Harry gick tillbaka till soffan. "Det är till dig."

I samma ögonblick som han sjönk ner i den mjuka möbeln, insåg Harry att något hade hänt, precis nu under de senaste sekunderna. Han kontrollerade att pennan fortfarande låg parallellt med anteckningsboken. Orörd. Men det var något, något som hjärnan hade upptäckt, men inte hade hunnit att sätta in i sitt sammanhang.

"God kväll?" hörde han Jon säga bakom sig. Artigt, reserverat tilltal. Med ett frågande tonfall. Så som man hälsar på en person som man varken känner eller vet vad han eller hon vill. Där var det igen. Något som hände, något som var fel. Det var något med den där personen. Han hade använt Jons förnamn när han frågade efter honom, men Jon kände honom tydligen inte.

" _What message_?" sa Jon.

I samma ögonblick klickade det på plats. Halsen. Mannen hade haft något om halsen. En scarf. Kravattknut. Harry slog bägge knäna i vardagsrumsbordet när han reste sig upp, och kaffekopparna välte medan han skrek: "Stäng dörren!"

Men Jon stod som hypnotiserad och tittade ut genom dörröppningen. Framåtböjd som om han ville hjälpa.

Harry tog avstamp, hoppade över soffan och rusade fram.

" _Don't_..." sa Jon.

Harry siktade och kastade sig fram. Sedan var det som om allt stannade. Harry hade upplevt det tidigare, när adrenalinet slog till och ändrade i tiden. Det kändes som att röra sig i vatten. Och han visste att det var för sent. Mot sin högra axel kunde han känna dörren, mot den vänstra Jons höft och mot trumhinnan ljudvågen från exploderande krut och en kula som nyss hade lämnat en pistol.

Sedan kom smällen. Från kulan. Från dörren som träffade karmen och smäckte i lås igen. Och av Jon som träffade garderoben och sedan köksbänkens kant. Harry vände sig på sidan och tittade upp. Dörrhandtaget gick ner.

"Fan", viskade Harry och kom upp på knä.

Någon slet hårt i dörren två gånger.

Harry fick tag i skärpet på den livlöse Jon och drog honom över parkettgolvet mot sovrummet.

Det skrapade mot dörrens utsida. Sedan small det igen. Flisor reste sig mitt på dörren, det ryckte till i en av soffans ryggkuddar, ett ensamt, gråsvart dun steg upp mot taket och det började klucka i lättmjölkkartongen på vardagsrumsbordet. Mjölkstrålen tecknade en slapp, vit parabel mot bordet.

Folk underskattar vad en nio millimeters projektil kan utföra, tänkte Harry och vände Jon på rygg. En ensam bloddroppe rann från ett hål i hans panna.

Det small igen. Det klirrade i glas.

Harry vippade upp mobilen ur fickan och slog Beates kortnummer.

"Ja, ja, jag kommer", svarade Beate efter första signalen. "Jag är utanf..."

"Lyssna nu", avbröt Harry. "Anropa över radion att vi vill ha hit alla patrullbilar nu. Med sirener. En person står utanför lägenheten och pepprar oss med bly. Och du håller dig undan. Uppfattat?"

"Uppfattat. Håll linjen öppen."

Harry la mobilen på golvet framför sig. Det skrapade mot väggen. Kunde han höra dem? Harry satt blickstilla. Skrapandet kom närmare. Vad hade de för väggar här? En projektil som gick genom en ljudisolerad ytterdörr skulle inte ha några problem med några gipsplattor och isolering i en vanlig vägg. Ännu närmare. Det slutade. Harry höll andan. Och det var då han hörde det. Att Jon andades.

Så hördes ett ljud genom det stadiga storstadsbullret som lät som musik i Harrys öron. En polissiren. Två polissirener.

Harry lyssnade efter skrapandet. Inget. Fly, bad han. Stick. Och bönhördes. Springande steg försvann bort längs korridoren och nerför trappan.

Harry lutade bakhuvudet mot den kalla parketten och stirrade i taket. Det drog från under dörren. Han blundade. Nitton år. Herregud. Nitton år återstod tills han kunde pensionera sig.

### Kapitel 12

### Torsdag 17 december. Sjukhus och aska

I butiksfönstret såg han spegelbilden av en polisbil som kom glidande på vägen bakom honom. Han fortsatte gå, tvingades behärska sig för att inte springa. Så som han hade gjort för några minuter sedan när han hade störtat nerför trapporna från Jon Karlsens lägenhet, kommit ut på trottoaren, nästan sprungit ner en ung kvinna med mobiltelefon i handen, spurtat genom parken, västerut, mot de folkrika gatorna där han nu befann sig.

Polisbilen hade hållit samma fart som han. Han såg en dörr, öppnade den och fick känslan av att ha klivit in i en film. En amerikansk film med Cadillacer, snörslipsar och unga Elvis-typer. Musiken som hördes från anläggningen lät som gamla hillbillyplattor på tredubbel hastighet och bartenderns klädsel som om den hade hämtats från skivkonvolutet.

Han såg sig omkring i den överraskande fulla och pyttelilla barlokalen när han insåg att bartendern hade sagt något till honom.

" _Sorry_?"

" _A drink, Sir_?"

"Varför inte? Vad har du?"

"Tja, en ' _Slow Comfortable Screw-Up_ ', kanske. Eller förresten. Du ser ut som om du behöver en whisky från Orkney-öarna."

"Tack."

En polissiren steg och sjönk. Värmen i baren gjorde att svetten nu strömmade fritt ur porerna. Han slet av sig scarfen och stoppade den i rockfickan. Han var glad att tobaksröken kamouflerade lukten från pistolen i rockfickan.

Han fick drinken och hittade en plats vid väggen mot fönstret.

Vem hade den andre personen i lägenheten varit? En kamrat till Jon Karlsen? En släkting? Eller bara en person som Jon Karlsen delade lägenhet med? Han drack en klunk av whiskyn. Den smakade sjukhus och aska. Och varför ställde han sig själv så idiotiska frågor? Bara en polis reagerade så som den killen gjorde. Bara en polis skaffade hjälp så snabbt. Och nu visste de vilket som var hans mål. Det skulle göra jobbet mycket svårare. Han måste överväga reträtt. Han drack en slurk till.

Polisen hade sett kamelhårsrocken.

Han gick ut på toaletten, flyttade över pistolen, scarfen och passet till kavajfickorna och tryckte ner rocken i papperskorgen under tvättstället. På trottoaren utanför stannade han och tittade längs gatan medan han huttrande vred händerna.

Det sista jobbet. Det viktigaste. Allt berodde på detta.

Ta det lugnt, intalade han sig själv. De vet inte vem du är. Gå tillbaka till start. Tänk konstruktivt.

Ändå dök tanken upp utan att han kunde hejda den:

Vem var den där mannen i lägenheten?

*

"Vi vet inte", sa Harry. "Vi vet bara att det kan ha varit samma person som dödade Robert."

Han drog åt sig benen så att sjuksköterskan fick plats att rulla den tomma sängen förbi dem i den smala korridoren.

" _K... kan_ ha varit?" stammade Thea Nilsen. "Finns det flera?" Hon satt lite framåtlutad och höll hårt med bägge händerna i stolens säte av trä som om hon var rädd för att ramla av.

Beate Lønn lutade sig fram och la en lugnande hand på Theas knä. "Vi vet inte. Det viktigaste är att det gick bra. Läkaren säger att det bara är en hjärnskakning."

"Som _jag_ gav honom", sa Harry. "Tillsammans med köksbänkens kant som gjorde ett litet hål i hans panna. Pistolkulan bommade, vi hittade den i väggen. Den andra kulan stannade inuti mjölkkartongen. Fatta: _inne_ i mjölkkartongen. Och den tredje i köksskåpet mellan russinen och..."

Beate gav Harry en blick som han förstod betydde att Thea knappast funderade över ballistiska märkligheter just nu.

"I vilket fall så mår Jon bra, men han är medvetslös, så läkarna behåller honom här för observation tills vidare."

"Jaha. Får jag gå in till honom nu?"

"Absolut", sa Beate. "Vi ville bara att du skulle titta på de här bilderna först. Och berätta för oss om du har sett någon av de här människorna tidigare."

Hon plockade fram tre fotografier ur en mapp och gav till Thea. Bilderna från Egertorget var så förstorade att ansiktena såg ut som mosaiker av svarta och vita prickar.

Thea skakade på huvudet. "Det var svårt. Jag ser ingen skillnad på dem."

"Inte jag heller", sa Harry. "Men Beate är specialist på att känna igen ansikten, och hon säger att det här är två olika personer."

"Jag tror de är det", rättade Beate. "Dessutom höll jag på att bli omkullsprungen av han som kom utkutande ur huset vid Gøteborggata. Och för mig verkade det inte som om han var någon av personerna på de här bilderna."

Harry ryckte till, han hade aldrig hört Beate tvivla på sådant tidigare.

"Gode Gud", viskade Thea. "Hur många är de egentligen?"

"Ta det lugnt", sa Harry. "Vi har en vakt utanför Jons rum."

"Va?" Thea såg på honom med uppspärrade ögon, och Harry insåg att hon inte ens hade tänkt tanken att Jon kunde vara i fara här på Ullevål sykehus. Förrän nu. Storartat.

"Kom, låt oss gå och se efter hur han har det", sa Beate vänligt.

Ja, tänkte Harry. Och låt idioten sitta kvar och tänka lite på hur man behandlar människor.

Han vände sig om när han hörde springande steg i andra änden av korridoren.

Det var Halvorsen som sprang slalom mellan patienter, besökare och sjuksköterskor i klapprande träskor. Andtruten stannade han framför Harry och räckte honom ett papper med blek, svart skrift och den blanka papperskvalitet som gjorde att Harry förstod att det kom från våldsrotelns fax.

"En sida från passagerarlistan. Jag försökte ringa dig..."

"Man måste ha mobilen avstängd här", sa Harry. "Något av intresse?"

"Jag fick alltså passagerarlistorna, inga problem. Och mejlade dem till Alex som började jobba med det direkt. Några av passagerarna finns i registren för diverse småsaker, men inget som verkar misstänkt. Men en sak var lite konstig..."

"Ja?"

"En av passagerarna på listan kom till Oslo för två dagar sedan och hade en returbiljett med ett flyg som skulle gått i går, men som inte kom iväg förrän i dag. Christo Stankic. Han dök aldrig upp. Det är konstigt eftersom han hade en billig biljett som inte kan bokas om. I passagerarlistan står det att han är kroatisk medborgare, så jag bad Alex kolla mot personregistret i Kroatien. Nu är inte Kroatien medlem i Europol, men eftersom de är ivriga att få komma med i EU, är de samarbetsvilliga när det gäller..."

"Kom till saken, Halvorsen."

"Christo Stankic existerar inte."

"Intressant." Harry kliade sig på hakan. "Förutom att Christo Stankic inte behöver ha något med vårt fall att göra."

"Naturligtvis inte."

Harry stirrade på namnet på listan. Christo Stankic. Som alltså bara var ett namn. Men ett namn som måste stå i passet som flygbolaget krävde vid incheckning, eftersom namnet stod i passagerarlistan. Samma pass som hotellen krävde vid sin incheckning.

"Jag vill att alla gästlistor för alla hotell i Oslo kollas", sa Harry. "Låt oss ta reda på om någon av dem har hyst Christo Stankic de senaste två dagarna."

"Jag börjar med en gång."

Harry rätade på ryggen och nickade åt Halvorsen, en rörelse som han hoppades innehöll det han ville säga. Att han var nöjd med honom.

"Då sticker jag till min psykolog", sa Harry.

Psykolog Ståle Aunes kontor låg vid den del av Sporveisgata som inte har någon spårväg, men däremot en intressant blandning av gångarter på sina trottoarer. Den självsäkra, sprättiga gången hos de kroppsdyrkande husmödrarna på träningscentret SATS, de försiktiga stegen hos ledarhundsägarna från Blindeforbundets hus och den vårdslösa gångarten hos det slitna, men orädda klientelet från drogmissbrukarnas behandlingshem.

"Så den här Robert Karlsen tyckte om flickor som inte var sexuellt lovliga", sa Aune, som hade hängt sin tweedkavaj över stolsryggen och pressade ner dubbelhakan mot flugan. "Det kan bero på många saker, förstås, men jag förstår det som så att han har vuxit upp i pietistiska frälsningsarmékretsar?"

"Jodå", sa Harry och tittade upp på de välfyllda men kaotiska bokhyllorna hos hans personlige och yrkesmässige rådgivare. "Men är inte det bara en myt, att man blir pervers av att växa upp i stängda och strängt religiösa miljöer?"

"Nej", sa Aune enkelt. "Kristna sektmiljöer är överrepresenterade när det gäller den typ av övergrepp du talar om."

"Varför det?"

Aune satte fingertopparna mot varandra och smackade nöjt: "Det som sker om man i sin barn- och ungdom blir straffad eller förödmjukad av till exempel sina föräldrar för att man exponerar sin naturliga sexualitet, är att man förtränger den delen av sin personlighet. Det medför att den naturliga sexuella mognaden hejdas, och de sexuella preferenserna virrar bort sig, om man så säger. Många söker sig därför i vuxen ålder tillbaka till ett stadium när man fortfarande fick vara naturlig, leva ut sin sexualitet."

"Som att gå med blöjor."

"Ja. Eller att leka med exkrementer. Jag minns ett fall från Kalifornien som gällde en senator som..."

Harry harklade sig.

"Eller när de i vuxen ålder söker sig tillbaka till en så kallad ' _core-event'_ ", fortsatte Aune. "Som ofta är senaste gången de lyckades med sina sexuella föresatser, alltså senaste gången det fungerade för dem. Och det kan vara en förälskelse eller en sexuell kontakt i tonåren där de inte upptäcktes och bestraffades."

"Eller ett övergrepp?"

"Precis. En situation där de hade kontroll och därmed kände sig starka, alltså det motsatta till att vara förödmjukad. Och så använder de resten av livet till att söka återskapa den situationen."

"Men så lätt kan det inte vara att man gör sig skyldig till övergrepp."

"Nejdå, många blir slagna gula och blå för att de upptäcks med en porrtidning i tonåren och utvecklar en helt vanlig, sund sexualitet. Men om du skulle maximera en persons risk att bli en människa som förgriper sig, ska du styra ut honom med en våldsam far, en invaderande eller ännu hellre en sexuellt förgripande mor och en miljö präglad av tigande och ett löfte om att man kommer att brinna i helvetet för sina lustars skull."

Harrys mobil pep till. Han plockade fram den och läste sms:et från Halvorsen. En Christo Stankic hade bott på Scandia Hotel vid Oslo S natten innan mordet.

"Hur är AA?" frågade Aune. "Hjälper det dig till avhållsamhet?"

"Tja", sa Harry och reste sig. "Både och."

*

Ett skrik fick honom att rycka till.

Han vände sig om och tittade in i ett par vilt uppspärrade ögon och ett öppet, svart hål till mun bara några centimeter från sitt ansikte. Barnet tryckte näsan mot glasväggen i Burger Kings lekrum innan det med ett glatt tjut lät sig falla bakåt mot täcket av röda, gula och blå plastbollar.

Han torkade bort ketchup från munnen, tömde brickan i soptunnan och snabbade sig ut på Karl Johan. Försökte krypa ihop inne i den tunna kavajen, men kylan var obarmhärtig. Han bestämde sig för att köpa en ny rock så snart han hade fått ett ordentligt rum på Scandia Hotel.

Sex minuter senare klev han in genom dörren till hotellobbyn och ställde sig bakom ett par som tydligen höll på att checka in. Den kvinnliga receptionisten kastade en snabb blick på honom utan tecken på att känna igen honom. Sedan lutade hon sig över de nya gästernas papper igen medan de kommunicerade på norska. Kvinnan vände sig mot honom. En blond flicka. Hon log. Söt, tyckte han. Om än på ett ganska alldagligt sätt. Han log tillbaka. Han kunde knappt klara det. För han hade sett henne tidigare. För bara några timmar sedan. Utanför huset vid Gøteborggata.

Utan att flytta sig böjde han på huvudet och stack händerna i jackfickorna. Greppet om pistolen kändes hårt och tryggt. Han tittade upp försiktigt, hittade spegeln bakom receptionisten och stirrade, men bilden flöt ut, blev dubbel. Han blundade, andades djupt och öppnade ögonen igen. Långsamt kom den store mannen i fokus. Det kortklippta huvudet, den bleka huden mot den röda näsan, de hårda, markerade dragen som motsades av den känsliga munnen. Det var han. Den andre mannen i lägenheten. Polisen. Han såg sig snabbt omkring i receptionen. De var de enda där. Och som för att radera det sista tvivlet hörde han två välkända ord genom alla de norska. Christo Stankic. Han tvingade sig själv att stå stilla. Hur de hade lyckats med det, förstod han inte, men konsekvenserna hade börjat klarna för honom.

Den blonda kvinnan fick en nyckel av receptionisten, tog något som liknade en verktygsväska och gick mot hissen. Den store mannen sa något till receptionisten och hon skrev. Så vände sig polisen om och deras blickar möttes för en sekund innan han gick mot utgången.

Receptionisten log, sa något vänligt och inövat på norska och tittade frågande på honom. Han undrade om hon hade ett rum för icke-rökare på översta våningen.

"Låt mig se efter, _sir_." Hon skrev på datorns tangentbord.

" _Excuse me_. Mannen du nyss pratade med, var inte det polisen som var på bild i tidningen?"

"Jo, han är en kändis, vad är det han heter nu igen..."

Hon tittade bort på sitt anteckningsblock. "Harry Hole. Är han bekant?"

"Harry Hole?"

"Ja."

"Fel namn. Jag måste ha tagit fel."

"Jag har ett ledigt rum. Om ni vill ha det måste ni fylla i det här kortet och visa passet. Hur önskar ni betala?"

"Vad kostar det?"

Hon sa vad det kostade.

"Beklagar", log han. "För dyrt."

Han lämnade hotellet och gick in på järnvägsstationen, letade upp toaletten och stängde in sig i ett bås. Där satt han och försökte få ordning på tankarna. De kände till namnet. Han måste alltså hitta ett övernattningsställe där de inte krävde att få se passet. Och Christo Stankic kunde glömma att boka in sig på ett flyg, båt, tåg eller så mycket som korsa någon av landets gränser. Vad skulle han göra? Han måste ringa henne i Zagreb.

Han gick ut på Jernbanetorget. En förlamande vind svepte över den öppna platsen medan han med hackande tänder stirrade på telefonautomaterna. En man stod lutad mot den vita vagnen som sålde korv på torget. Han var klädd i en overall som fick honom att likna en astronaut. Var det bara något han inbillade sig, eller höll mannen koll på telefonautomaterna? Kunde det tänkas att de hade spårat hans samtal och nu väntade på att han skulle komma tillbaka? Omöjligt. Han tvekade. Om de avlyssnade telefonautomaterna, riskerade han att avslöja henne. Han bestämde sig. Telefonsamtalet kunde vänta, det han behövde nu var ett rum, med säng och ett värmeelement. Det skulle kräva kontanter på ett sådant ställe han nu letade efter, och de sista hade gått åt till hamburgaren.

Inne i den stora hallen, mellan butikerna och tågperrongerna, hittade han en uttagsautomat. Han plockade fram VISA-kortet, läste den engelska anvisningen som sa att magnetremsan skulle vara ner till höger och förde kortet mot springan. Handen stannade. Kortet var också det utställt på Christo Stankic. Det skulle registreras, och ett larm skulle gå någonstans. Han tvekade. Sedan stoppade han tillbaka kortet i plånboken. Gick långsamt genom hallen. Butikerna höll på att stänga. Han hade inte ens tillräckligt med pengar för att köpa en varm jacka. En Securitasvakt tittade länge efter honom. Han gick ut på torget igen. En nordanvind svepte över den öppna ytan. Mannen vid korvvagnen var borta. Men det stod en annan vid gjutgodstigern.

"Kan jag få lite pengar till en plats att bo på i natt."

Han behövde inte kunna norska för att veta vad mannen framför honom frågade. För det var samme unge knarkare han hade gett pengar tidigare i dag. Pengar han själv definitivt hade haft användning för nu. Han skakade på huvudet och sneglade bort mot den frysande hopen med knarkare vid det han först hade trott var en busshållplats. Den vita bussen hade kommit.

*

Harrys bröst och lungor värkte. En god värk. Låren brann. En god brand.

När han satt fast hände det att han gjorde som nu, gick ner i polishusets träningslokal i källaren och cyklade. Inte för att det fick honom att tänka bättre, utan för att det fick honom att sluta tänka.

"De sa att du var här." Gunnar Hagen klev upp på ergometercykeln bredvid honom. Den åtsmitande gula t-shirten och cykelbyxorna framhävde mer än de täckte musklerna på rotelchefens magra, nästan utarmade kropp. "Vilket program cyklar du?"

"Nummer nio", flåsade Harry.

Hagen ställde in höjden på sadeln medan han stod på pedalerna och tryckte sedan snabbt in de nödvändiga inställningarna på cykeldatorn. "Jag hörde att du råkade ut för en del dramatik i dag."

Harry nickade.

"Jag förstår mycket väl om du skulle vilja sjukanmäla dig", sa Hagen. "Det här är trots allt fredstid."

"Tack, men jag känner mig ganska frisk, chefen."

"Bra. Jag har precis pratat med Torleif."

"Krimchefen?"

"Vi vill gärna veta hur vi ligger till. Det har kommit telefonsamtal. Frälsningsarmén är populär, och inflytelserika personer här i staden vill gärna veta om vi kommer att klara upp saken innan jul. Julfrid, och allt det där."

"Politikernas julfrid tålde sex dödsfall på grund av överdoser förra året."

"Jag frågade hur vi ligger till, Hole."

Harry kände hur svetten brände mot bröstvårtorna.

"Jaha. Inga vittnen har hört av sig trots bilderna i Dagbladet i dag. Och Beate Lønn säger att bilderna tyder på att vi inte jagar en utan minst två förövare. Och jag delar den uppfattningen. Mannen som var hos Jon Karlsen hade kamelhårsrock och scarf, och kläderna stämmer med bilden av en man som var på Egertorget kvällen före mordet."

"Är det bara kläderna som överensstämmer?"

"Jag hann inte se hans ansikte så noga. Och Jon Karlsen minns inte mycket. En av hyresgästerna har berättat att hon släppte in en engelsman i huset som skulle lägga en julklapp utanför Jon Karlsens dörr."

"Jaha", sa Hagen. "Men den där teorin om flera mördare håller vi för oss själva. Fortsätt."

"Det finns inte så mycket mer att tillägga."

"Inget?"

Harry tittade på hastighetsmätaren medan han långsamt ökade till trettiofem kilometer i timmen.

"Jo. Vi har ett falskt pass som tillhör en kroat, en Christo Stankic som inte var med på flyget han skulle ha tagit till Zagreb i dag. Vi tog reda på att han har bott på Scandia Hotel. Lønn gick igenom hans rum efter dna-spår. De har inte så många gäster, så vi hoppades att receptionisten skulle känna igen mannen från våra bilder."

"Och?"

"Tyvärr inte."

"Vilka indikationer har vi för att den här Stankic är vår man då?"

"Egentligen bara det falska passet", sa Harry och fick en skymt av Hagens hastighetsmätare. Fyrtio kilometer i timmen.

"Och hur ska du hitta honom?"

"Tja, namn sätter spår i informationsåldern och vi har satt alla våra fasta kontakter i larmberedskap. Skulle någon med namnet Christo Stankic i Oslo ta in på ett hotell, köpa en flygbiljett eller använda kreditkort, kommer vi att få veta det direkt. Enligt receptionisten hade han frågat efter en telefonautomat, och hon hänvisade honom till Jernbanetorget. Telenor skickade oss en lista över utgående samtal från telefonerna där de senaste två dygnen."

"Så allt du har är en kroat med falskt pass som inte har tagit sitt flyg", sa Hagen. "Du har kört fast, eller hur?"

Harry svarade inte.

"Försök att tänka alternativt", sa Hagen.

"Ja, chefen", sa Harry entonigt.

"Det finns alltid alternativ", sa Hagen. "Har jag berättat för dig om den japanska truppstyrkan där det bröt ut kolera."

"Tror inte att jag har haft nöjet, chefen."

"De befann sig i djungeln norr om Rangoon och allt de åt eller drack kom upp igen. De höll på att torka ut, men truppchefen vägrade att bara lägga sig ner och dö, så han kommenderade alla att tömma sina morfinsprutor och använda dem till att spruta in vattnet i fältflaskorna intravenöst i sig själva."

Hagen ökade frekvensen och Harry lyssnade förgäves efter en antydan till andnöd.

"Det fungerade. Men efter några dagar var allt de hade kvar av vatten en tunna där det vimlade av mygglarver. Då kom näste man i rang på att de kunde försöka med att sätta sprutorna i köttet på frukten som växte runt dem och spruta vätskan rakt in i blodet. Fruktsaft är ju i teorin nittio procent vatten, och vad hade de att förlora? Fantasi och mod. Det räddade truppen, Hole. Fantasi och mod."

"Fantasi och mod", flåsade Harry. "Tack, chefen."

Han trampade allt han förmådde och hörde sin egen andning fräsa som eld genom en öppen ugnslucka. Hastighetsmätaren visade fyrtio. Han sneglade på rotelchefens. Fyrtiosju. Lugn andning.

Harry kom att tänka på en mening ur _The Art of War_ , en tusen år gammal bok han hade fått av en bankrånare: _Välj dina strider_. Och visste att detta var en strid han borde avstå ifrån. Eftersom han oavsett resultat skulle förlora.

Harry slog av på farten. Hastighetsmätaren visade trettiofem. Och till sin förvåning kände han ingen frustration, bara trött resignation. Kanske höll han på att bli vuxen, kanske var han färdig med att vara idioten som sänkte hornen och anföll bara någon viftade med en röd trasa? Harry tittade åt sidan. Hagens ben gick som pistonger nu, och ansiktet hade fått en blank hinna av svett som sken i det vita ljuset från lamporna.

Harry torkade bort svetten. Andades in djupt två gånger. Sedan satte han ner foten. Den härliga smärtan kom efter sekunder.

### Kapitel 13

### Torsdag 17 december. Tickandet

Martine tänkte ibland att Plata måste vara källartrappan till Helvetet. Ändå var hon förskräckt över ryktena att socialförvaltningen innan våren skulle störa ordningen med en fristad för langning. Det givna argumentet som Platas motståndare framförde var att platsen fungerade som marknadsföring av narkotika inför unga människor. Martine ansåg att människor som trodde att det liv man såg utspela sig på Plata kunde verka lockande på någon, antingen måste vara galna eller aldrig ha satt sin fot där.

Det osynliga argumentet var att det delade landet med ett vitmålat streck över Jernbanetorgets asfalt som gräns, skämde stadsbilden. Och var det inte en skriande konkurs för världens mest lyckade – åtminstone rikaste – socialdemokrati att tillåta att knark och pengar öppet bytte händer mitt i hjärtat av huvudstaden?

Martine höll med om det. Att det hade gått åt skogen. Att striden för ett knarkfritt samhälle var förlorad. Skulle man däremot strida mot att drogerna vann ytterligare terräng, var det bättre att ha langandet under övervakningskamerornas aldrig vilande ögon på Plata än under broarna över Akerselva och på mörka bakgårdar längs Rådhusgata och vid Akershus fästnings sydsida. Och Martine visste att de allra flesta som på ett eller annat sätt hade sin utkomst i Knark-Oslo – polisen, socionomerna, knarkarna, gatuprästerna och de prostituerade – tyckte samma sak: att Plata var bättre än alternativen.

Men någon vacker syn var det inte.

"Långfingret!" hojtade hon till mannen som stod i mörkret utanför deras buss. "Ska du inte ha soppa i kväll?"

Men Långfingret drog sig bort. Han hade nog fått sin noll-etta och var på väg någonstans för att injicera medicinen.

Hon koncentrerade sig på att hälla över soppa åt en sørlänning i blå jacka när hon hörde klapprande tänder bredvid sig och såg den tunna kavajen på en man som väntade på sin tur. "Varsågod", sa hon och hällde upp soppa till honom.

"Hallå, snygging", hördes en sträv röst.

"Wenche!"

"Kom och tina upp en stackare", skrattade den gamla horan hjärtligt och kramade Martine. Odören från den fuktiga huden och kroppen som böljade inuti den åtsmitande leopardmönstrade dräkten var överväldigande. Men det fanns en annan lukt också, en lukt hon kände igen, en lukt som hade funnits där innan Wenches kanonad av dofter hade dövat allt annat.

De satte sig vid ett av de tomma borden.

Trots att några av de utländska hororna som hade översvämmat stråken de senaste åren också gick på droger, var det mindre utbrett än bland de norska konkurrenterna. Wenche var en av de få norska som inte drogade sig. Dessutom hade hon enligt egen utsago börjat jobba hemifrån med fast kundkrets, så det hade börjat gå längre mellan gångerna Martine såg henne.

"Jag är här för att leta efter sonen till en väninna", sa Wenche. "Kristoffer. De säger att han har råkat i klistret."

"Kristoffer? Aldrig hört talas om."

"Va!" Hon viftade bort det. "Glöm det. Du har annat att tänka på ser jag."

"Har jag?"

"Ljug inte. Jag kan se när en flicka är förälskad. Är det han där?"

Wenche nickade mot mannen i arméns uniform som med en bibel i handen precis satte sig bredvid mannen i den tunna kavajen.

Martine fnyste. "Rikard? Nej tack."

"Säker på det? Han har följt dig med blicken ända sedan jag kom in."

"Rikard är okej", suckade hon. "Han anmälde sig i alla fall som frivillig till att ta den här vakten med kort varsel. Han som skulle ha varit här är död."

"Robert Karlsen?"

"Kände du honom?"

Wenche nickade sorgset innan hon sken upp igen. "Men glöm de döda och berätta hellre för mamma vem du är förälskad i. Det var förresten banne mig på tiden."

Martine log. "Jag visste inte ens att jag var förälskad."

"Kom igen."

"Nej, det är för dumt, jag..."

"Martine?" sa en annan röst.

Hon tittade upp och såg Rikards bedjande blick.

"Mannen som sitter där säger att han varken har kläder, pengar eller någonstans att bo. Vet du om Heimen har något ledigt?"

"Ring och fråga dem", sa Martine. "De har i alla fall lite vinterkläder."

"Jaha." Rikard stod kvar trots att Martine hade vänt sig mot Wenche igen. Hon behövde inte titta upp för att veta att han svettades på överläppen.

Så mumlade han ett "tack" och återvände till mannen i kavajen.

"Berätta då", viskade Wenche ivrigt.

Utanför hade nordanvinden plockat fram den finkalibriga ammunitionen.

*

Harry gick med träningsbagen över axeln och kisade mot vinden som fick de skarpa, nästan osynliga snöflingorna att göra små nålstick i hornhinnan. När han passerade Blitz, det ockuperade huset vid Pilestredet, ringde telefonen. Det var Halvorsen.

"De senaste två dygnen har det ringts två samtal till Zagreb från telefonautomaterna på Jernbanetorget. Samma nummer bägge gångerna. Jag ringde numret och kom till receptionen på ett hotell. Hotel International. De kunde inte svara på vem som hade ringt från Oslo, eller vem vederbörande ville prata med. De hade inte heller hört talas om någon Christo Stankic."

"Mm."

"Ska jag följa upp det?"

"Nej", suckade Harry. "Vi låter det vila tills något kanske säger oss att den här Stankic är intressant. Släck när du går, så snackar vi i morgon."

"Vänta!"

"Jag ska ingenstans."

"Det är mer. Vakthavande fick nyss ett telefonsamtal från en kypare på Biscuit. Kyparen berättade att han hade gått en sväng om toaletten i förmiddags och råkat på en av gästerna."

"Vad gjorde han där?"

"Jag kommer till det. Gästen höll nämligen i något..."

"Jag menar kyparen. Restauranganställda har alltid egna toaletter."

"Det frågade jag inte", sa Halvorsen otåligt. "Lyssna nu. Den här gästen höll något grönt och droppande i handen."

"Låter som om han borde uppsöka en läkare."

"Roligt. Kyparen svor på att det var en pistol insmord i tvål. Locket till tvålbehållaren var av."

"Biscuit", upprepade Harry medan informationen sjönk in. "Det ligger på Karl Johan."

"Tvåhundra meter från brottsplatsen. Jag satsar en back öl på att det är vår pistol. Eh... sorry, jag satsar..."

"Du är förresten skyldig mig tvåhundra spänn. Fortsätt."

"Här är russinet. Jag bad om ett signalement. Han kunde inte ge mig något."

"Låter som den gamla vanliga refrängen i det här fallet."

"Bortsett från att han berättade för mig att han hade känt igen killen på hans rock. En extremt ful kamelhårsrock."

"Yes!" utbrast Harry. "Killen med scarf på publikbilden från Egertorget kvällen innan Robert Karlsen blev skjuten."

"Kyparen ansåg förresten att det var falsk kamel. Och han lät som om han kunde sin sak."

"Vad menar du?"

"Du vet. Sättet de pratar på."

"Vilka 'de'?"

"Hallå! Bögar. I vilket fall. Mannen försvann ut genom dörren med pistolen. Det är allt jag har för tillfället. Jag är på väg bort till Biscuit för att visa bilderna för kyparen nu."

"Bra", sa Harry.

"Vad tänker du på?"

"Tänker på?"

"Jag börjar känna dig, Harry."

"Mm. Jag funderar på varför kyparen inte ringde vakthavande med en gång i förmiddags. Fråga honom om det, okej?"

"Det hade jag faktiskt tänkt göra, Harry."

"Naturligtvis hade du det. Förlåt."

Harry la på, men fem sekunder senare surrade telefonen igen.

"Glömde du något?" undrade Harry.

"Va?"

"Åh, är det du, Beate. Nå?"

"Goda nyheter. Jag är precis klar på Scandia Hotel."

"Fann du några dna-spår?"

"Det vet jag inte än, jag har bara några hårstrån som lika gärna kan komma från städpersonalen eller en annan gäst. Men jag fick resultaten från killen på ballistiska avdelningen för en halvtimme sedan. Kulan i mjölkkartongen hemma hos Jon Karlsen kommer från samma vapen som kulan vi fann på Egertorget."

"Mm. Det innebär att teorin om flera mördare försvagas."

"Ja. Och det är mer. Receptionisten på Scandia Hotel kom på något efter det att du hade gått. Att den här Christo Stankic bar ett mycket fult plagg. Hon trodde att det var något slags falsk..."

"Låt mig gissa. Kamelhårsrock?"

"Det var det hon sa."

"Och _därmed_ är vi igång!" skrek Harry så högt att Blitz' graffittitäckta vägg kastade ut ekot över den folktomma centrumgatan.

Harry la på och ringde tillbaka till Halvorsen.

"Ja, Harry?"

"Christo Stankic är vår man. Ge signalementet på kamelhårsrocken till vakthavande på sambandscentralen och be dem meddela alla bilarna. Och..."

Harry log mot en gammal dam som kom trippande mot honom med ett skrapande ljud från stövletternas isbroddar.

"... jag vill ha fortlöpande bevakning av telenätet så att vi får veta om någon ringer från Oslo till Hotel International i Zagreb. Och vilket nummer vederbörande ringer ifrån. Prata med Klaus Torkildsen på Telenors Driftsenter Region Oslo."

"Det är telefonavlyssning. Vi måste ha ett domstolsbeslut och det kan ta dagar."

"Gammal historia. Jag räddade honom från att bli sönderslagen nere i arresten för några år sedan. Tom Waaler och hans kompisar, du vet hur vissa blir när man plockar in blottare och liknande."

"En blottare, alltså?"

"Före detta i alla fall. Som gärna byter tjänster mot tystnad."

"Jag förstår."

Harry la på. De var igång nu, och han kände inte längre nordanvinden eller snönålarnas bombardemang. Ibland kunde jobbet göra honom rakt igenom lycklig. Han vände på klacken och började gå tillbaka till polishuset.

*

I rummet på Ullevål sykehus kände Jon telefonen vibrera mot lakanet och svarade direkt. "Ja?"

"Det är jag."

"Åh, hej", sa han utan att kunna dölja besvikelsen.

"Du låter som om du hoppades att det var någon annan", sa Ragnhild med det lite för glada tonfall som avslöjar en sårad kvinna.

"Jag kan inte prata så mycket", sa Jon och tittade bort mot dörren.

"Jag ville bara säga hur förfärligt det här med Robert är", sa Ragnhild. "Och att jag känner med dig."

"Tack."

"Det måste göra ont. Var är du egentligen? Jag försökte ringa hem till dig?"

Jon svarade inte.

"Mads jobbar sent, så om du vill så kan jag titta över."

"Nej tack, Ragnhild, jag klarar mig."

"Jag tänkte på dig. Det är så mörkt och kallt. Jag är rädd."

"Du är aldrig rädd, Ragnhild."

"Ibland så." Hennes röst lät tillgjort lättstött. "Här är så många rum och inga människor."

"Så flytta till ett mindre hus. Jag måste lägga på nu, vi får inte använda mobiltelefonen här."

"Vänta! Var är du, Jon?"

"Jag har fått en liten hjärnskakning. Jag ligger på sjukhuset."

"Vilket sjukhus? Vilken avdelning?"

Jon ryckte till. "De flesta skulle börjat med att fråga hur jag fick hjärnskakningen."

"Du vet att jag hatar att inte veta var du är."

Jon såg framför sig hur Ragnhild kom inskridande med en stor bukett rosor under besökstiden nästa dag. Och Theas frågande blick först på henne och sedan på honom.

"Nu kommer sjuksköterskan", viskade han. "Jag måste lägga på."

Han tryckte på off-knappen och tittade i taket tills telefonen hade spelat sin avskedstrudelutt och displayen slocknade. Hon hade rätt. Det _var_ mörkt. Men det var _han_ som var rädd.

*

Ragnhild Gilstrup stod vid fönstret med slutna ögon. Hon öppnade dem för att titta på klockan. Mads hade sagt att han hade arbete att göra i samband med styrelsemötet och skulle bli sen. Han hade börjat säga så den senaste tiden. Tidigare hade han alltid sagt ett klockslag och så kommit exakt eller lite före. Inte så att hon önskade att han kom hem tidigare, men det var lite konstigt. Lite konstigt, det var det allt. Precis som det var konstigt att det hade följt med en översikt över alla samtal på den senaste telefonräkningen på det fasta abonnemanget. Och hon hade inte beställt någon sådan specifikation. Men där var den, fem A4-papper med alldeles för mycket information. Hon borde sluta ringa Jon, men hon kunde inte. För han hade blicken. Johannes blick. Det var inte en snäll eller klok eller mild blick eller något sådant. Utan det var en blick som kunde läsa vad hon skulle tänka innan hon hade hunnit tänka det. Som såg henne som den hon var. Och tyckte om henne i alla fall.

Hon öppnade ögonen igen och tittade ut på den sextusen kvadratmeter stora naturtomten utanför. Utsikten påminde henne om internatskolan i Schweiz. Snön sken in i det stora sovrummet och fick taket och väggarna att lysa blåvitt.

Det var hon som hade insisterat på att de skulle bygga här, högt ovanför staden, ja, egentligen i skogen. Det skulle kanske få henne att känna sig mindre instängd och ofri, hade hon sagt. Och hennes make, Mads Gilstrup, som hade trott det var stadens ofrihet hon tänkte på, hade glatt byggt för en del av pengarna han hade. Tjugo miljoner hade härligheten gått på. När de flyttade dit kände Ragnhild det som att komma från cellen till rastgården. Sol, luft och yta. Men fortfarande inspärrad. Precis som på internatskolan.

Ibland – som nu i kväll – undrade hon hur hon hade hamnat här. Om hon summerade de yttre omständigheterna, såg det ut så här: Mads Gilstrup var arvinge till en av Oslos stora förmögenheter. Hon hade träffat honom under studietiden utanför Chicago, Illinois, Amerikas Förenta Stater, där de bägge hade studerat ekonomi vid medelmåttiga universitet som var mer prestigefyllda än välrenommerade lärosäten i Norge, och dessutom roligare. Bägge kom från rika släkter, men hans var rikast. Och medan hans släkt bestod av fem generationer redare med gamla pengar, var hennes familj av enkel bondesläkt och pengarna doftade fortfarande trycksvärta och fiskuppfödning. De hade levt i skärningspunkten mellan jordbruksunderstöd och sårad stolthet tills hennes far och farbror hade sålt var sin traktor och satsat på en liten uppfödningsanläggning i fjorden utanför stugfönstret vid en genomblåst bergstopp i Vest-Agder. Tidpunkten var perfekt, konkurrensen minimal, kilopriserna astronomiska och på fyra feta år blev de mångmiljonärer. Huset på berget revs och ersattes med en gräddbakelse till hus som var större än logen och hade åtta burspråk och dubbelgarage.

Ragnhild hade precis fyllt sexton när modern skickade henne från berget till ett annat berg: Aron Schüsters privatskola för flickor, som låg niohundra meter över havet i ett stationssamhälle i Schweiz, med sex kyrkor och en bierstube. Den officiella anledningen var att Ragnhild skulle lära sig franska, tyska och konsthistoria, ämnen som kunde komma väl till pass eftersom kilopriset på fisken fortfarande nådde rekordhöga summor.

Men den egentliga anledningen till landsförvisningen var förstås hennes pojkvän, Johannes. Johannes med de varma händerna, Johannes med den mjuka rösten och blicken som kunde se vad hon tänkte innan hon hade tänkt det. Bondtölpen Johannes som inte skulle någonstans. Allt blev annorlunda efter Johannes. Hon blev en annan efter Johannes.

På Aron Schüsters privatskola blev hon kvitt mardrömmarna, skuldkänslan och fisklukten och lärde sig allt unga flickor behöver för att skaffa sig en äkta man av sin egen klass eller en högre. Och med den nedärvda överlevnadsinstinkten som hade gjort det möjligt att överleva på berget i Norge, hade hon långsamt men säkert begravt den Ragnhild Johannes hade tyckt så mycket om och blivit Ragnhild som var på väg någonstans, som skapade sig ett eget liv och inte lät sig hejdas av någon, i alla fall inte snobbiga franska överklassflickor eller bortskämda danska tjejer som tisslade och tasslade om att oavsett hur mycket sådana som Ragnhild försökte, så skulle de alltid förbli bonniga och vulgära.

Hennes lilla hämnd blev att förföra herr Brehme, den unge läraren i tyska som de alla var lite förälskade i. Lärarna bodde i ett hus mittemot elevernas och hon gick helt enkelt rakt över den kullerstensbelagda öppna ytan och knackade på dörren till hans lilla rum. Fyra gånger besökte hon honom. Och fyra nätter återvände hon över torget medan hon satte ner klackarna på kullerstenarna så det ekade mellan husväggarna på bägge sidor.

Ryktena startade, och hon gjorde lite eller inget för att stävja dem. När nyheten kom att herr Brehme hade sagts upp och i all hast rest till en lärartjänst i Zürich, hade Ragnhild lett triumferande mot alla de sorgsna ungflicksansiktena i klassrummet.

Efter det sista skolåret i Schweiz hade Ragnhild stuckit hem. Äntligen hemma, hade hon tänkt. Men så var Johannes blick där igen. I silvret på fjorden, i skuggorna i den ärggröna skogen, bakom de blanksvarta fönsterna i bönehuset eller i bilar som susade förbi och lämnade efter sig ett moln av damm som knastrade mellan tänderna och smakade bittert. Och när brevet från Chicago kom med erbjudande om en studieplats, business administration, tre år bachelor, fem år master, gick hon till far och bad honom att föra över de pengar skolan krävde direkt.

Det var en lättnad att sticka. En lättnad att bli den nya Ragnhild igen. Hon gladde sig åt att glömma, men för det behövde hon ett projekt, ett mål. I Chicago fann hon det målet. Mads Gilstrup.

Hon trodde att det skulle bli enkelt, hon hade nu trots allt både de teoretiska och praktiska kunskaperna för att förföra överklasspojkar. Och hon var vacker. Det hade Johannes sagt och andra upprepat. Först och främst var det hennes ögon. Hon hade välsignats med moderns ljusblå irisar i en osedvanligt ren, vit sklera som det var vetenskapligt bevisat drog till sig det andra könet eftersom den signalerade god hälsa och friska arvsanlag. Av den anledningen fick man sällan se Ragnhild i solglasögon. Om hon inte hade planerat att effektfullt ta dem av sig vid något speciellt tillfälle.

Någon sa att hon liknade Nicole Kidman. Hon förstod vad de menade. Vacker på ett stramt, hårt sätt. Kanske var det det som var anledningen. Det hårda. För när hon hade försökt få kontakt med Mads Gilstrup i korridorerna eller restaurangen på universitetsområdet, hade han betett sig som en skrämd vildhäst, vikt undan med blicken, kastat nervöst med luggen och lufsat över på sin kant.

Så till slut hade hon satsat allt på ett kort.

Kvällen före en av de många årliga och påstått traditionsenliga nollningarna, hade Ragnhild gett rumskompisen pengar till ett par nya skor och ett hotellrum i staden och suttit framför spegeln i tre timmar. För en gångs skull hade hon kommit tidigt till festen. Både för att hon visste att Mads Gilstrup kom tidigt till alla fester och för att komma före eventuella konkurrenter. Han hade velat och stammat och knappt vågat titta henne i ögonen, trots ljusblå irisar och ren sklera. Och ännu mindre ner i den manipulerade urringningen. Och hon hade – i strid med sin tidigare uppfattning – insett att självtillit inte alltid är pengars fasta följeslagare. Senare skulle hon dra slutsatsen att anledningen till Mads dåliga självbild låg i hans briljante, krävande och svaghetshatande far, som inte kunde begripa varför han inte hade fått en son mer i sin egen smak.

Men hon hade inte gett sig utan hängt framför Mads Gilstrup som ett agn och hade över huvud taget skickat så tydliga signaler om sin egen tillgänglighet att hon hade sett dem tissla och tassla, de där flickorna som hon kallade väninnor och vice versa eftersom de när allt kom omkring alla var flockdjur. Så – efter sex amerikanska lättöl och en gryende misstanke om att Mads Gilstrup var homosexuell – hade vildhästen vågat sig ut i öppen terräng och ytterligare två lättöl senare hade de lämnat festen.

Hon hade låtit honom bestiga henne, men i rumskompisens säng. Det hade trots allt varit ett par dyra skor. Och när Ragnhild tre minuter senare torkade av honom mot rumskompisens hemmavirkade överkast, visste hon att hon hade fått på honom grimman. Seldon och sadel skulle komma senare.

Efter studierna reste de hem som ett förlovat par. Mads Gilstrup för att förvalta sin del av familjeförmögenheten i trygg förvissning om att han aldrig skulle behöva leva hundliv. Hans arbete bestod i att hitta de rätta rådgivarna.

Ragnhild sökte och fick jobb hos en fondförvaltare som aldrig hade hört talas om det medelmåttiga universitetet, men däremot om Chicago, och som gillade det han hörde. Och såg. Han var inte särskilt briljant, men krävande och mötte på det sättet en tvillingsjäl i Ragnhild. Därför blev hon efter relativt kort tid bortplockad från det intellektuellt sett lite för krävande arbetet som aktieanalytiker och placerad bakom en skärm och en telefon vid ett av borden i "köket", som de kallade mäklarrummet. Och det var här Ragnhild Gilstrup (hon hade bytt flicknamnet mot Gilstrup redan under förlovningen eftersom det var "mer praktiskt") verkligen kom till sin rätt. Om det inte var nog att _råda_ fondmäklarföretagets institutionella och presumtiva professionella investerare att köpa Opticom, kunde hon mala, flirta, fräsa, manipulera, ljuga och gråta. Ragnhild Gilstrup kunde stryka sig kring ett par mansben – och till nöds kvinnoben – på ett sätt som flyttade aktier långt mer effektivt än någon av hennes analyser någonsin hade gjort. Men hennes främsta egenskap var att hon hade en överlägsen förståelse för aktiemarknadens viktigaste motivation: girigheten.

Plötsligt en dag var hon gravid. Och till sin förvåning upptäckte hon att hon funderade på abort. Till dess hade hon uppriktigt trott att hon önskade barn, åtminstone ett. Åtta månader senare nedkom hon med Amalie. Det fyllde henne med en lycka som snabbt trängde bort minnet av tanken på abort. Två veckor senare lades Amalie in på sjukhus med hög feber. Ragnhild märkte att läkarna var oroliga, men de kunde inte berätta för henne vad som felade den lilla. En natt hade Ragnhild funderat på att be till Gud, men hade slagit det ifrån sig. Nästa kväll, klockan tjugotre, dog lilla Amalie av lunginflammation. Ragnhild hade låst sig inne och gråtit oavbrutet i fyra dagar.

"Cystisk fibros", sa läkaren till henne i enrum. "Det är genetiskt betingat och betyder att du eller din man bär sjukdomen. Vet du om någon i din eller hans släkt har haft det? Det kan till exempel visa sig i att vederbörande har ofta upprepade anfall av astma eller liknande."

"Nej", hade Ragnhild svarat. "Och jag räknar med att du håller din tystnadsplikt."

Sorgen bearbetades med professionell hjälp. Efter några månader kunde hon prata med andra människor igen. När sommaren kom åkte de till Gilstrups stuga på den svenska västkusten och försökte göra ett nytt barn. Men en kväll hittade Mads Gilstrup sin hustru gråtande framför spegeln i sovrummet. Hon sa att detta var straffet för att hon hade önskat abort. Han hade tröstat henne, men när hans ömma famntag blev häftigare, hade hon skjutit bort honom och sagt att det var sista gången på ett bra tag. Mads trodde att hon menade barnafödande och hade omedelbart hållit med. Därför blev han både besviken och förtvivlad när hon lät honom förstå att det var själva akten hon ville ta en paus ifrån. Mads Gilstrup hade fått smak på att para sig och särskilt mycket tyckte han om den självkänsla som följde när han gav henne det han uppfattade som små, men distinkta orgasmer. Ändå accepterade han hennes förklaring som efterdyningar till sorgen och hormonförändringar efter barnafödandet. Ragnhild tyckte inte gärna att hon kunde berätta för honom att hon de senaste två åren hade sett det som en ren plikt från hennes sida och att den sista resten av lust hon hade lyckats frammana för honom hade gått upp i rök på BB när hon hade tittat upp i hans dumma, fånstirrande och skräckslagna ansikte. Och när han hade gråtit av lycka och tappat saxen när han skulle klippa av alla födande fäders målsnöre, hade hon bara haft lust att klippa till honom. Och hon tyckte inte heller att hon kunde berätta att hon och hennes ickebriljante chef det senaste året hade uppfyllt varandras krav på betäckningsområdet.

Ragnhild var den enda aktiemäklaren i Oslo som hade erbjudits fullvärdigt delägarskap när hon tog ut föräldraledighet. Men till allas förvåning sa hon i stället upp sig. Hon hade blivit erbjuden ett annat jobb. Att förvalta Mads Gilstrups familjeförmögenhet.

Hon berättade för chefen under deras avskedskväll att hon tyckte att det var på tiden att mäklarna fjäskade för henne, och inte det omvända. Och sa inte ett ord om den egentliga orsaken: att Mads Gilstrup tyvärr inte hade lyckats med sin enda uppgift, att hitta goda rådgivare, och att familjeförmögenheten hade krympt i ett sådant fasaväckande högt tempo att svärfar, Albert Gilstrup, och Ragnhild till slut hade gripit in med gemensamma krafter. Det var sista gången Ragnhild träffade mäklarchefen. Några månader senare hörde hon att han hade sjukanmält sig efter att länge ha plågats av astma.

Ragnhild tyckte inte om Mads umgängeskrets, något hon hade förstått att inte heller Mads gjorde. Men de gick på festerna de blev inbjudna till eftersom alternativet, att hamna utanför kretsarna av människor som betydde något eller ägde något, trots allt var värre. En sak var de pompösa, självtillräckliga männen som uppriktigt ansåg att deras pengar gav dem anledning att vara det. Det var värre med deras hustrur, eller "käringarna" som Ragnhild i sitt stilla sinne kallade dem. De pladdrande, shoppingtokiga hemmafruarna till hälsofreaks med bröst som såg helt äkta ut och solbränna som faktiskt var just det eftersom de och barnen nyss hade varit två veckor i San Tropez och "slappnat av" från au pairer och störiga hantverkare som aldrig blev klara med swimmingpooler och nya kök. De talade uppriktigt bekymrade om hur illa Europa hade varit att shoppa i det senaste året, men annars befann sig deras horisont aldrig längre bort än från Slemdal till Bogstad och till nöds till Kragerø på sommaren. Kläder, ansiktslyftningar och träningsredskap var väninneteman eftersom det var verktyg för att hålla kvar de rika, pompösa männen som ju var deras enda egentliga mission här på jorden.

När Ragnhild tänkte så, kunde hon ibland bli överraskad. Var de så olika henne själv? Kanske var skillnaden att hon faktiskt hade ett arbete. Var det därför hon inte tålde deras självgoda miner på restaurangen på Vinderen när de klagade över socialbidragsbedrägerierna och smitandet i det de lite föraktfullt kallade för "samhället"? Eller var det något annat? För det hade hänt något. En revolution. Hon hade börjat bry sig om en annan person än sig själv. Hon hade inte känt det så sedan Amalie. Och Johannes.

Det hela startade med en plan. Det ekonomiska hade fortsatt att rasa på grund av Mads dåliga placeringar och något drastiskt måste göras. Det var inte bara att omfördela medlen så att riskerna blev lägre, det krävdes skulder som måste drivas in. Kort sagt, de behövde genomföra en finanskupp. Det var svärfar som lanserade idén. Och det luktade verkligen kupp om det, eller rättare sagt rån. Och inte rån av välbevakade banker, utan simpla rån av gamla damer. Damen var Frälsningsarmén. Ragnhild hade gått igenom arméns egendomsportfölj, som var mycket imponerande. Det vill säga, husen var bara hyfsat välhållna, men potentialen och lägena var prima. Först och främst gällde det husen i centrala Oslo, och särskilt det i Majorstua. Frälsningsarméns räkenskaper hade visat henne minst två saker: Att armén behövde pengar. Och att egendomarna var kraftigt undervärderade i balansen. Antagligen visste de inte vilka värden de satt på, för hon tvivlade starkt på att beslutsfattarna i Frälsningsarmén var de vassaste knivarna i lådan. Dessutom var det troligen den perfekta tidpunkten att köpa på eftersom husmarknaden hade fallit samtidigt som aktiekurserna och andra ledande indikatorer hade börjat peka uppåt igen.

Ett telefonsamtal senare hade hon avtalat ett möte.

Det hade varit en fin vårdag när hon hade stannat framför Frälsningsarméns högkvarter.

Kommendören, David Eckhoff, hade tagit emot henne och på tre sekunder hade hon genomskådat jovialiteten. Bakom den såg hon en dominant flockledare av den sort hon hade talang till att tackla, och tänkte att detta skulle gå bra. Han hade tagit med henne in i ett konferensrum med kakor, mycket dåligt kaffe och en äldre och två yngre medarbetare. Den äldre var förvaltningschefen, en överstelöjtnant som snart skulle gå i pension. De två yngre var Rikard Nilsen, en from ung man som vid första ögonkastet liknade Mads Gilstrup. Men det var inget mot den chock hon fick när hon hälsade på och kände igen den andre unge mannen, som med ett försiktigt leende tog hennes hand och presenterade sig som Jon Karlsen. Det var inte den långe, kutryggiga kroppen, det öppna, pojkaktiga ansiktet eller den varma rösten, utan blicken. Den såg rakt på henne. In i henne. Så som hans hade gjort. Det var Johannes blick.

Första delen av mötet, där förvaltningschefen hade redogjort för den norska Frälsningsarméns omsättning på strax under en miljard kronor, varav en betydande del var hyresintäkter från de 230 fastigheterna armén ägde över hela landet, satt hon i ett slags tillstånd av trance och försökte låta bli att stirra på den unge pojken. På hans hår, på händerna som lugnt vilade på bordsytan. Hans axlar som inte riktigt fyllde ut den svarta uniformen, en uniform Ragnhild sedan hon var liten kopplade ihop med gamla män och kvinnor som sjöng andrastämman till treackordsånger och log även om de inte trodde på något liv efter döden. Hon hade väl tänkt – utan att egentligen ha tänkt – att Frälsningsarmén var för sådana som inte fick plats någon annanstans, de enfaldiga, de inte så festliga och inte så smarta som inga andra ville leka med, men som insåg att i armén, där fanns en gemenskap där de kunde leva upp till kraven: att sjunga andrastämman.

När förvaltningschefen var färdig, tackade Ragnhild, öppnade mappen hon hade tagit med sig och sköt över ett enkelt A4-papper över bordet till kommendören.

"Detta är vårt erbjudande", sa hon. "Det framgår vilka fastigheter vi är intresserade av."

"Tack", sa kommendören och tittade ner på pappret.

Ragnhild försökte avläsa hans ansiktsuttryck. Men förstod att det inte betydde särskilt mycket. Ett par läsglasögon låg orörda på bordet framför honom.

"Vår expert får räkna på det och återkomma med en rekommendation", sa kommendören och sköt pappret vidare. Till Jon Karlsen. Ragnhild såg hur det ryckte i Rikard Nilsens ansikte.

Hon sköt ett visitkort över bordet till Jon Karlsen.

"Om något är oklart, är det bara att ringa mig", sa hon och kände hans blick på sig som en fysisk beröring.

"Tack för besöket, fru Gilstrup", sa kommendör Eckhoff och slog ihop händerna. "Vi lovar att svara inom... Jon?"

"Kort."

Kommendören log jovialiskt: "Kort."

Alla fyra följde henne till hissen. Ingen sa något medan de väntade. När hissdörrarna gled isär lutade hon sig lite mot Jon Karlsen och sa lågt:

"När som helst. Använd mobilnumret."

Hon hade försökt fånga hans blick för att få känna den en gång till, men hade inte hunnit med det. På väg ner, ensam i hissen, hade Ragnhild Gilstrup känt blodet pumpa i hårda, smärtfulla stötar och hon hade börjat darra okontrollerat.

Det gick tre dagar innan han ringde och sa nej. De hade tänkt igenom anbudet och kommit fram till att de inte ville sälja. Ragnhild hade argumenterat frenetiskt för priset, pekat på Frälsningsarméns ensidiga exponering på fastighetsmarknaden, att fastigheterna inte sköttes professionellt, att de låga avskrivningarna i räkenskaperna dolde att fastigheterna var direkta förlustobjekt med sina låga hyresintäkter och att Frälsningsarmén borde diversifiera sina investeringar. Jon Karlsen hade lyssnat utan att avbryta henne.

"Tack", hade han sagt när hon var färdig. "För att du satte dig in i saken så grundligt, fru Gilstrup. Och som ekonom är jag överens med dig om det du säger. Men..."

"Men vadå? Räkneexemplet är entydigt..." Hon hade hört sin egen upphetsade andning fräsa i telefonen.

"Men det finns en mänsklig aspekt."

"Mänsklig?"

"Hyresgästerna. Människor. Gamla människor som har bott där hela sitt liv, pensionerade soldater i armén, flyktingar, människor som har behov av trygghet. De utgör min mänskliga aspekt. Ni kommer att kasta ut dem för att renovera de här lägenheterna och hyra ut dem eller sälja dem med vinst. Räkneexemplet är – som du själv sa – entydigt. Det är din helt igenom överskuggande ekonomiska aspekt och det accepterar jag. Accepterar du min?"

Hon hade slutat andas.

"Jag..." började hon.

"Du får gärna följa med mig och hälsa på några av de här människorna", sa han. "Så kanske du förstår bättre."

Hon skakade på huvudet där hon satt.

"Jag vill gärna klara av en del missförstånd när det gäller våra intentioner", sa hon. "Är du upptagen på torsdag kväll?"

"Nej. Men..."

"Ska vi ses på Feinschmäcker klockan åtta."

"Vad är Feinschmäcker?"

Hon var tvungen att le. "En restaurang i Frogner. Taxichauffören kommer garanterat att veta var det är."

"Är det i Frogner, så cyklar jag."

"Bra. Vi ses."

Hon hade kallat Mads och svärfar till möte och berättat om utfallet.

"Verkar som om nyckeln är deras rådgivare", hade svärfadern, Albert Gilstrup, sagt. "Får vi över honom på vår sida, är fastigheterna våra."

"Men jag säger ju att han inte är intresserad vilket pris vi än betalar."

"Åh jo", sa svärfadern.

"Nej!"

"Inte till Frälsningsarmén, nej. Då får han gärna vifta med sin moraliska flagga. Vi måste spela på hans egen girighet."

Ragnhild hade skakat på huvudet: "Inte med den här personen, han... han är inte en person som skulle gå med på något sådant."

"Alla har ett pris", hade Albert Gilstrup sagt med ett sorgset leende och vippat med pekfingret som en metronom fram och tillbaka framför hennes ansikte. "Frälsningsarmén har vuxit ur pietismen, och pietismen utgjorde den praktiska människans närmande till religionen. Det är därför pietismen lyckades så bra här i det karga nord; först bröd, sedan bön. Jag föreslår två miljoner."

"Två miljoner?" hade Mads Gilstrup flämtat. "För att... han ska tala för en försäljning?"

"Bara om det kommer till en försäljning, förstås. No cure, no pay."

"Det är ändå en vansinnig summa", protesterade sonen.

Svärfar svarade utan att se på honom: "Det enda vansinniga här är att det har gått att decimera en familjeförmögenhet i en tid när allt annat har gått upp."

Som en akvariefisk öppnade Mads Gilstrup munnen två gånger utan att något kom ut.

"Er rådgivare kommer inte att ha mage att förhandla om priset om han tycker det första budet är för lågt", sa svärfar. "Vi måste gå på knockout i första ronden. Två miljoner. Vad tycker du, Ragnhild?"

Ragnhild hade långsamt nickat och fäst blicken på något utanför fönstret eftersom hon inte hade orkat se på maken som satt med böjt huvud i skuggan bortanför läslampan.

Jon Karlsen satt redan vid bordet och väntade när hon kom. Han verkade mindre än hon mindes honom, men det kom kanske av att han hade bytt uniformen mot en sjavig kostym som hon antog var köpt på Fretex. Eller att han verkade så bortkommen på den fashionabla restaurangen. Han hade vält blomvasen när han reste sig för att hälsa på henne. De hade räddat blommorna i en gemensam aktion och skrattat åt det. Sedan hade de pratat om ditt och datt. När han hade frågat om hon hade barn, hade hon bara skakat på huvudet.

Om han hade barn? Nej. Jaha, men han hade kanske...? Nej, inte det heller.

Samtalet hade glidit över på Frälsningsarméns fastigheter, men hon hade märkt att hon argumenterade utan den vanliga gnistan. Han hade lett artigt och smuttat på vinet. Hon hade höjt budet med tio procent. Han hade skakat på huvudet, fortfarande med ett leende, och gett henne en komplimang för halskedjan som hon visste såg fin ut mot hennes hud.

"En gåva från min mor", hade hon utan problem ljugit. Och tänkt att det egentligen var hennes ögon han tittade på. De med ljusblå irisar och ren sklera.

Erbjudandet om en personlig belöning på två miljoner hade hon lagt fram mellan huvudrätten och desserten. Hon hade sluppit titta honom i ögonen för han hade tyst stirrat ner i vinglaset, plötsligt vit i ansiktet.

Till slut hade han lågt frågat: "Är detta din egen idé?"

"Min och min svärfars." Hon märkte att hon var andtruten.

"Albert Gilstrup?"

"Ja. Förutom oss två och min man kommer ingen någonsin att få veta detta. Vi skulle ha lika mycket att förlora på att detta blev känt som... eh, som du."

"Är det något jag har sagt eller gjort?"

"Förlåt?"

"Vad är det som får dig och din svärfar att tro att jag skulle säga ja till dessa silverpenningar?"

Han höjde blicken och såg på henne och Ragnhild kände hur rodnaden svepte över ansiktet. Hon mindes inte att hon hade rodnat sedan högstadiet.

"Ska vi strunta i desserten?" Han lyfte servetten ur knäet och la den på bordet bredvid kuverttallriken.

"Ta den tid du behöver innan du svarar, Jon", stammade hon. "För din egen skull. Det här kan ge dig chansen att realisera några drömmar."

Orden skar falska och fula till och med i hennes egna öron. Jon signalerade till kyparen att de ville ha notan.

"Och vilka drömmar är det? Drömmen att bli en korrumperad tjänare, en ynklig desertör? Att köra runt i en fin bil medan allt man försöker vara som människa ligger i ruiner runt omkring en?"

Raseriet hade fått hans röst att darra. "Är det sådana drömmar du har, Ragnhild Gilstrup?"

Hon hade inte klarat av att svara.

"Jag är visst blind", sa han. "För vet du vad? När jag träffade dig, trodde jag att jag såg... en helt annan människa."

"Du såg mig", viskade hon och kände darrningarna komma, samma som hon hade känt i hissen.

"Va?"

Hon harklade sig. "Du såg mig. Och nu har jag förolämpat dig. Jag är ledsen."

I tystnaden som följde hade hon känt det som att hon sjönk genom kalla och varma vattenlager.

"Låt oss glömma allt detta", sa hon när kyparen hade kommit och nappat åt sig kortet som hon hade hållit upp med ena handen. "Det är inte viktigt. För någon av oss. Vill du gå med mig i Frognerparken?"

"Jag..."

"Snälla?"

Han hade tittat förvånat på henne.

Eller hade han det?

Hur kunde den där blicken – som såg allt – vara överraskad?

Ragnhild Gilstrup stirrade från sitt fönster på Holmenkollen på en mörk fyrkant långt där nere. Frognerparken. Det var där galenskapen hade börjat.

*

Klockan hade passerat midnatt, soppbussen stod parkerad i garaget och Martine kände sig härligt trött, men också välsignad. Hon stod på trottoaren framför Heimen vid den smala, mörka Heimdalsgata och väntade på Rikard som hade gått för att hämta bilen när hon hörde det knarra i snön bakom sig.

"Hej."

Hon vände sig om och kände hjärtat stanna helt när hon såg silhuetten av en stor figur torna upp sig mot den ensamma gatlyktan.

"Känner du inte igen mig?"

Hjärtat slog ett slag. Två. Sedan tre och fyra. Hon hade känt igen rösten.

"Vad gör du här?" frågade hon och hoppades att rösten inte avslöjade hur rädd hon hade varit.

"Jag fick veta att du jobbade på bussen i kväll och att den parkerades här vid midnatt. Fallet har utvecklat sig, som det heter. Jag har tänkt lite." Han tog några steg fram så att ljuset föll över hans ansikte. Det var hårdare, äldre än hon mindes det. Märkligt vad mycket man kunde glömma under ett dygn. "Och jag har några frågor."

"Som inte kunde vänta?" frågade hon, log och såg att hennes leende fick polisens ansikte att mjukna.

"Väntar du på någon?" undrade Harry.

"Ja, Rikard ska köra mig hem."

Hon såg på bagen polisen bar över axeln. Det stod "JETTE" på dess sida, men verkade alldeles för gammal och sliten för att vara den moderiktiga retrovarianten.

"Du borde köpa ett par nya sulor till joggingskorna du har där inne", sa hon och pekade.

Han såg förvånat på henne.

"Man behöver inte vara Jean-Baptiste Grenouille för att känna lukten", sa hon.

"Patrick Süskind", sa han. "Parfymen."

"En läsande polis", sa hon.

"En frälsningssoldat som läser om mord", sa han. "Vilket för oss tillbaka till mitt ärende, är jag rädd."

En SAAB 900 körde fram framför dem och stannade. Fönstret gled ljudlöst ner.

"Ska vi sticka, Martine?"

"Ett ögonblick, Rikard." Hon vände sig mot Harry. "Vart ska du?"

"Bislett. Men jag föredrar..."

"Rikard, är det okej om Harry får åka med till Bislett? Du bor ju också där?"

Rikard tittade ut i mörkret innan han svarade med neutralt tonfall: "Visst."

"Kom", sa Martine och räckte Harry handen.

Han tittade förvånat på henne.

"Hala skor", viskade hon och tog hans hand. Hon kände att hans hand var varm och torr och kramade automatiskt om hennes som om han var rädd att hon skulle ramla direkt.

Rikard körde försiktigt med en blick som hela tiden for från spegel till spegel som om han väntade sig ett bakhåll.

"Jaha?" sa Martine från framsätet.

Harry harklade sig. "Jon Karlsen blev nästan skjuten i dag."

"Va?" utbrast Martine.

Harry mötte Rikards blick i backspegeln.

"Hade du redan hört det?" undrade Harry.

"Nej", sa Rikard.

"Vem...?" började Martine.

"Vi vet inte", sa Harry.

"Men... både Robert och Jon. Har det något med familjen Karlsen att göra?"

"Jag tror att det bara var en av dem de var ute efter hela tiden", sa Harry.

"Vad menar du?"

"Mördaren inställde hemresan. Jag tror att han upptäckte att han hade skjutit fel man. Det var inte Robert som skulle dö."

"Inte Ro..."

"Det är därför jag måste prata med dig. Jag tror att du kan svara på om min teori stämmer."

"Vilken teori?"

"Att Robert dog för att han olyckligtvis tog Jons vakt på Egertorget."

Martine vände sig om i framsätet och tittade bestört på Harry.

"Du sitter på vaktlistorna", sa Harry. "När jag var hos er första gången la jag märke till att vaktlistan hänger på anslagstavlan i receptionen. Där vem som helst kunde se vem som skulle ha vakten på Egertorget den kvällen. Att det var Jon Karlsen."

"Hur...?"

"Jag var inne efter att jag var på sjukhuset och kollade. Jons namn står där. Men Robert och Jon bytte vakt efter det att listan trycktes, eller hur?"

Rikard svängde in på Stensberggata mot Bislett.

Martine bet sig i underläppen. "Vakter byts ju hela tiden, och de som byter berättar inte alltid det för mig."

Rikard svängde in på Sofies gate. Martines ögon spärrades upp.

"Förresten, nu minns jag! Robert ringde och sa att de hade bytt sinsemellan, så jag behövde inte göra något. Det är väl därför jag inte har tänkt på det. Men... men, det betyder ju att..."

"Jon och Robert är ganska lika", sa Harry. "Och i uniform..."

"Och det snöade den kvällen...", sa Martine halvhögt, liksom för sig själv.

"Det jag ville veta är om någon har ringt dig och frågat om vaktlistan. Särskilt när det gäller den kvällen."

"Inte vad jag kan minnas", sa Martine.

"Kan du tänka efter? Så ringer jag i morgon."

"Gärna", sa Martine.

Harry höll fast hennes blick och i ljuset som gled över dem från en gatlykta, upptäckte han återigen det oregelbundna i hennes pupiller.

Rikard bromsade häftigt in.

"Hur visste du det?" undrade Harry.

"Visste vad?" frågade Martine snabbt.

"Jag frågade föraren", sa Harry. "Hur visste du att det är här jag bor?"

"Du sa det", sa Rikard. "Jag hittar bra i staden. Som Martine sa, så bor jag på Bislett."

Harry stod kvar på trottoaren och tittade efter bilen.

Det var uppenbart att grabben var förälskad. Han hade kört omvägen hit först för att kunna vara ensam med Martine några minuter. För att kunna prata med henne. För att få den stillhet och ro som krävs när man ska berätta något, visa vem man är, klä av sin själ naken, upptäcka sig själv och allt det där som hör ungdomen till och som han själv lyckligtvis var färdig med. Allt för att få ett vänligt ord, en kram och hoppas på en kyss innan hon gick. Be om kärlek, så som förälskade idioter gör. Oavsett ålder.

Harry gick långsamt mot dörren medan handen automatiskt letade efter nycklarna i byxfickan, och tankarna sökte något som försvann så fort han närmade sig det. Och det fanns något han nästan hade hört. Det var bara ett litet ljud, men det var tyst på Sofies gate så här sent. Harry stirrade ner i de grå snödrivorna efter plogbilen som hade varit här i dag. Det lät som något som knirrade. Smälte. Omöjligt, det var arton minusgrader.

Harry satte nyckeln i låset.

Och hörde att det inte var något som smälte. Det var något som tickade.

Han vände sig långsamt om och stirrade mot snödrivans kant. Något glimmade. Av glas.

Harry gick tillbaka, böjde sig ner och plockade upp klockan. Glaset på Møllers gåva var slätt som en vattenyta, utan så mycket som en repa. Och tiden stämde på sekunden. Två minuter före hans egen klocka. Vad var det Møller hade sagt? Så att han skulle hinna till det han var för sent ute för.

### Kapitel 14

### Natten till fredag 18 december. Mörkret

Det smällde till i värmeelementet på väggen i uppehållsrummet på Heimen som om någon kastade småsten på den. Den varma luften steg upp mot de bruna brännmärkena på säckvävstapeten som svettades nikotin, lim och den dävna lukten av människor som hade bott här och var borta. Materialet i soffan kliade rakt igenom hans byxor.

Trots den torra fräsande värmen från elementet frös han medan han tittade på nyhetsprogrammet på teven, som satt i ett stativ uppe på väggen i uppehållsrummet. Han kände igen bilderna från torget, men förstod inget av det som sas. I det andra hörnet satt en gammal man i en länstol och rökte cigaretter som var tunt rullade. När det var så lite kvar att de svedde de svarta fingertopparna, plockade han snabbt fram två tändstickor ur asken som han klämde fimpen mellan och inhalerade tills han brände läpparna. En avkapad och klädd grantopp stod på ett bord i hörnet och försökte glittra.

Han tänkte på julmiddagen i Dalj.

Det var två år efter det att kriget hade slutat och serberna hade dragit sig tillbaka igen ur det som en gång hade varit Vukovar. De kroatiska myndigheterna hade stuvat ihop dem på International Hotel i Zagreb. Han hade frågat flera stycken om de visste var Giorgis familj hade blivit av, och en dag hade han träffat en annan flykting som visste att Giorgis mor dog under belägringen och att fadern och Giorgi hade flyttat till Dalj, en liten stad vid gränsen inte långt från Vukovar. Annandag jul tog han tåget till Osijek och vidare därifrån till Dalj. Han pratade med konduktören och fick bekräftat att tåget skulle fortsätta till Bororo, som var ändstationen, och vara tillbaka i Dalj klockan halv sju. Klockan var två när han klev av i Dalj. Han frågade sig fram till adressen som var ett lågt hus, lika grått som staden. Han gick in i trapphuset, hittade dörren och bad en stilla bön innan han ringde på att måtte de vara hemma. Och kände hjärtat slå snabbt när han hörde lätta steg innanför.

Giorgi öppnade. Han hade inte förändrats särskilt mycket. Blekare, men med samma ljusa lockar, blå ögon och den hjärtformade munnen som alltid hade fått honom att tänka på en gudason. Men leendet i hans ögon var borta, som en trasig glödlampa.

"Känner du inte igen mig, Giorgi?" undrade han efter en stund. "Vi bodde i samma stad, vi gick i samma skola."

Giorgi rynkade pannan. "Gjorde vi? Vänta. Den rösten. Du måste vara Serg Dolac. Javisst, det var du som sprang så snabbt. Jösses så du har förändrats. Himla roligt att träffa någon från Vukovar. Alla är ju borta."

"Inte jag."

"Nej, inte du, Serg."

Giorgi omfamnade honom och höll honom så länge att han kände värmen börja sippra fram i den frusna kroppen. Så drog han in honom i lägenheten.

Det tidiga vintermörkret föll medan de satt i det spartanskt möblerade vardagsrummet och pratade om allt som hade hänt, och om alla människorna de hade känt i Vukovar och var de hade blivit av. När han frågade om Giorgi mindes Tinto, hunden, log Giorgi lite förvirrat.

Giorgi sa att hans far snart skulle komma hem, om Serg ville stanna till middag?

Han tittade på klockan. Tåget skulle vara tillbaka vid stationen om tre timmar.

Fadern blev mycket överraskad över att de hade besök från Vukovar.

"Det är Serg", sa Giorgi. "Serg Dolac."

"Serg Dolac?" frågade fadern och granskade honom. "Tja, det är något bekant över dig. Hm. Kände jag din far? Inte det?"

Mörkret föll, och när de satte sig vid bordet, gav fadern dem stora, vita servetter, och han lossade sin egen röda scarf och knöt servetten runt halsen. Fadern bad en kort bordsbön, gjorde korstecknet och bugade mot den enda bilden i vardagsrummet, ett inramat foto som föreställde en kvinna.

Medan fadern och Giorgi tog besticken, böjde han själv på huvudet och började mässa:

"Vem är han som kommer från Edom, i röda kläder från Bosra, så praktfull i sin klädnad där han skrider fram i sin stora kraft?– Det är jag, som talar rättfärdigt, som är mäktig att frälsa."

Fadern tittade förvånat på honom. Sedan skickade han fatet med de stora, bleka köttstyckena.

Måltiden avlöpte under tystnad. Vinden fick de tunna fönsterna att knaka.

Efter köttet var det dessert, _Palacinka_ , tunna pannkakor fyllda med sylt och med choklad på ovansidan. Han hade inte ätit _palacinka_ sedan han var liten i Vukovar.

"Ta en till, käre Serg", sa fadern. "Det är jul."

Han tittade på klockan. Det var en halvtimme till tåget skulle gå. Tiden var inne. Han harklade sig, la ifrån sig servetten och reste sig: "Giorgi och jag har pratat om alla vi minns från Vukovar. Men det finns en vi inte har pratat om än."

"Jaha", sa fadern förvånat och log. "Vem är det, Serg?" Fadern hade vänt lite på huvudet så att han tittade på honom med ett öga. Som om han försökte komma på något han inte kunde sätta fingret på.

"Han hette Bobo."

Han såg i Giorgis faders ögon att han förstod nu. Att han kanske bara hade väntat på detta. Han hörde ljudet av sin egen röst mellan de nakna väggarna. "Du satt i jeepen och pekade ut honom åt den serbiske kommendanten." Han svalde. "Bobo dog."

Det blev tyst i rummet. Fadern la ifrån sig besticken. "Det var krig, Serg. Vi ska alla dö." Han sa det lugnt. Nästan resignerat.

Fadern och Giorgi satt orörliga medan han drog upp pistolen ur byxlinningen, osäkrade den och riktade den rakt över bordet och tryckte av. Knallen var kort och torr, och det gick en ryckning genom faderns kropp samtidigt som stolens ben skrapade mot golvet. Fadern böjde på huvudet och tittade på hålet i servetten som hängde framför hans bröst. Så sögs servetten in mot bröstet samtidigt som blodet bredde ut sig som en röd blomma på det vita tygstycket.

"Titta på mig", sa han högt, och fadern lyfte automatiskt på huvudet.

Det andra skottet gjorde ett litet, svart hål i pannan som föll framåt och träffade tallriken och _palacinkan_ med ett mjukt ljud.

Han vände sig mot Giorgi som stirrade med öppen mun, och det rann rött längs hans kind. Det tog en sekund innan han förstod att det var sylt från faderns _palacinka_. Han stack ner pistolen i byxlinningen.

"Du måste skjuta mig också, Serg."

"Jag har inget otalt med dig." Han lämnade vardagsrummet och tog jackan som hängde vid dörren.

Giorgi kom efter. "Jag ska hämnas! Jag ska hitta dig och mörda dig om du inte dödar mig!"

"Och hur ska du hitta mig, Giorgi?"

"Du kan inte gömma dig. Jag vet vem du är."

"Gör du? Du tror att jag är Serg. Men Serg Dolac hade rött hår och var längre än mig. Och jag springer inte snabbt, Giorgi. Men låt oss glädjas över att du inte känner igen mig, Giorgi. Det betyder att jag kan låta dig leva."

Så lutade han sig fram och kysste Giorgi hårt på munnen innan han öppnade dörren och gick därifrån.

Tidningarna hade skrivit om mordet, men ingen efterlystes. Och tre månader senare, en söndag, berättade modern om en kroat som hade kommit till henne och bett om hjälp. Mannen kunde inte betala mycket, men hade samlat in lite av släkten. Man hade nämligen upptäckt att en serb som hade torterat hans döde bror under kriget bodde i grannskapet. Och någon hade nämnt något om en person de kallade Lille Frälsaren.

Den gamle mannen brände fingertopparna på den tunna cigaretten och svor högt.

Han reste sig och gick ut i receptionen. Bakom pojken på andra sidan glaset stod Frälsningsarméns röda flagga.

" _Could I please use the phone?_ "

Pojken sneglade skeptiskt upp på honom. "Om det är ett lokalsamtal så."

"Det är det."

Pojken pekade på ett litet kontor bakom sig, och han gick in. Satte sig vid skrivbordet och tittade på telefonen. Han tänkte på moderns röst. Hur den kunde vara bekymrad och rädd och samtidigt mjuk och varm. Att den var som en omfamning. Han reste sig, stängde dörren till receptionen och slog snabbt numret till Hotel International. Hon var inte inne. Han lämnade inget meddelande. Dörren öppnades.

"Det är förbjudet att stänga dörren", sa pojken. "Okej?"

" _Okay, Sorry_. Har du en telefonkatalog?"

Pojken himlade med ögonen, pekade på en tjock bok som låg bredvid telefonen och gick ut.

Han bläddrade fram Jon Karlsen och Gøteborggata 4 och slog numret.

*

Thea Nilsen tittade på den ringande telefonen.

Hon hade tagit sig in i Jons lägenhet med nyckeln som han hade gett henne.

De sa att det skulle finnas ett kulhål någonstans. Hon hade letat och hittat hålet i skåpsdörren.

Mannen hade försökt skjuta Jon. Döda honom. Tanken gjorde henne märkligt upphetsad. Och inte rädd. Ibland tänkte hon att hon aldrig mer skulle bli rädd, inte så, inte för det, inte för att dö.

Polisen hade varit där, men de hade inte varit där länge. Inga spår förutom från kulorna, hade de sagt.

På sjukhuset hade hon hört Jon andas in och ut medan han tittade på henne. Han hade sett så hjälplös ut i den stora sjukhussängen. Som om hon bara hade behövt lägga en kudde över hans ansikte, för att han skulle dö. Och hon hade tyckt om det, tyckt om att se honom svag. Kanske hade läraren i "Victoria" rätt, att en del kvinnors behov att känna medlidande gjorde att de hatade sina friska, starka män, att de i all hemlighet önskade att maken skulle bli krympling och beroende av deras godhet.

Men nu var hon ensam i hans lägenhet och telefonen ringde. Hon tittade på klockan. Natt. Ingen ringde nu. Ingen med redligt ärende. Thea var inte rädd för att dö, men det här var hon rädd för. Var det hon, kvinnan som Jon trodde att hon inte kände till?

Hon tog två steg fram mot telefonen. Stannade. Fjärde signalen. Efter fem skulle det sluta. Hon tvekade. Det ringde. Hon gick snabbt fram och lyfte luren.

"Ja?"

Det var tyst ett ögonblick i andra änden innan en man började prata engelska.

" _Sorry for calling so late_. Jag heter Edom, är Jon där?"

"Nej", sa hon lättad. "Han är på sjukhuset."

"Åh, jag, jag hörde vad som hände i dag. Jag är en gammal vän och skulle gärna ha besökt honom. Vilket sjukhus ligger han på?"

"Ullevål."

"Ullevål?"

"Ja. Jag vet inte vad avdelningen heter på engelska, men på norska kallas den Neurokirurgiska. Men det sitter en polis utanför rummet och han kommer inte att släppa in dig. Förstår du vad jag säger?"

"Förstår?"

"Min engelska... den är inte särskilt..."

"Jag förstår utmärkt. Tusen tack."

Hon la på och tittade länge på telefonen.

Sedan började hon leta igen. De hade sagt att det skulle finnas flera kulhål.

*

Han sa till pojken i receptionen på Heimen att han gick ut en sväng och gav honom rumsnyckeln.

Pojken kastade en blick på klockan på väggen som visade kvart i tolv och bad honom ta med nyckeln. Han förklarade att han snart skulle låsa och lägga sig, men att rumsnyckeln gick till porten också.

Kylan kastade sig bitande och rivande över honom så fort han kom utanför. Han böjde på huvudet och började gå med snabba, bestämda steg. Det här var riskabelt. Definitivt riskabelt. Men han var tvungen.

*

Ola Henmo, driftschef på Hafslund Energi, satt i kontrollrummet på driftscentralen i Montebello i Oslo och tänkte att det hade varit jävligt gott med en cigg medan han tittade på en av de fyrtio datorskärmarna som stod utspridda i rummet. Under dagtid var de tolv personer här inne, men på natten bara tre. Vanligtvis satt de vid var sin arbetsplats, men i kväll var det som om kylan utanför hade tvingat samman dem runt ett av skrivborden mitt i rummet.

Geir och Ebbe bråkade som vanligt om hästar och V75-rader. I åtta år hade de gjort det, men det hade aldrig fallit dem in att spela var och en för sig.

Ola var mer bekymrad över transformatorstationen på Kirkeveien mellan Ullevålsveien och Sognsveien.

"Trettiosex procent överbelastning på T1. Tjugonio på T2 till T4", sa han.

"Herregud vad folk eldar på där ute", sa Geir. "Är de rädda för att frysa ihjäl? Det är ju mitt i natten, kan de inte krypa under täcket snart. Sweet Revenge i tredje? Har du fått hjärnsläpp?"

"Folk sänker inte värmen för det", sa Ebbe. "Inte i det här landet. Folk skiter pengar."

"Det kommer inte att gå bra", sa Ola.

"Jodå", sa Ebbe. "Vi pumpar bara upp mer olja."

"Jag tänker på T1", sa Ola och pekade på skärmen. "Nu vippar den på sexhundraåttio ampere. Kapaciteten är femhundra nominell last."

"Slappna av", hann Ebbe säga innan larmet började låta.

"Åh fan", sa Ola. "Där gick den. Kolla listan och ring grabben som har jour."

"Kolla", sa Geir. "T2 är nere också. Och där rök T3."

"Bingo!" hojtade Ebbe. "Ska vi slå vad om T4...?"

"För sent. Där gick den", sa Geir.

Ola såg på översiktskartan. "Okej", suckade han. "Då är strömmen borta i nedre Sogn, Fagerborg och Bislett."

"Vi slår vad om vad som har rykt!" sa Ebbe. "En tusing på kabeln."

Geir blundade med ena ögat: "Transformatorn. Och det räcker med femhundra."

"Sluta med det där nu", morrade Ola. "Ebbe, ring brandstationen, jag slår vad om att det brinner där uppe."

"Jag är med", sa Ebbe. "Tvåhundra."

*

När ljuset försvann i sjukhusrummet blev mörkret så totalt att Jons första tanke var att han hade blivit blind. Att synnerven hade skadats av slaget och verkan kom först nu. Men så hörde han ropen utifrån korridoren, skymtade konturen av fönstret och insåg att strömmen hade gått.

Han hörde det skrapa i stolen utanför och dörren öppnades.

"Hej, är du där?" sa en röst.

"Ja", svarade Jon med ljusare röst än han hade tänkt.

"Jag går bara och kontrollerar vad som har hänt. Gå ingenstans, okej?"

"Nejdå, men..."

"Ja?"

"Har de inget nödaggregat?"

"Det tror jag bara de har på operationssalarna och på uppvakningen."

"Jaha..."

Jon hörde polisens steg försvinna bort medan han tittade på den gröna exit-skylten som lyste ovanför dörren. Skylten fick honom att tänka på Ragnhild igen. Det hade också börjat i mörker. Efter att de hade ätit, hade de gått in i den nattmörka Frognerparken och stannat på den folktomma platsen framför Monoliten och tittat österut mot centrum. Och han hade berättat för henne vandringsägnen om hur Gustav Vigeland, den märklige konstnären från Mandal, för att utsmycka parken med sina skulpturer, hade ställt som villkor att parken skulle utvidgas så att Monoliten kunde placeras symmetriskt i förhållande till de omkringliggande kyrkorna, och att huvudporten skulle ligga så att man såg rakt på Uranienborg kirke. Och när kommunfullmäktiges representant hade förklarat att det inte lät sig göras att flytta parken, hade Vigeland krävt att kyrkorna skulle flyttas.

Hon hade tittat allvarligt på honom medan han berättade, och han hade tänkt att hon var så stark och intelligent den här kvinnan, att det skrämde honom.

"Jag fryser", hade hon sagt och kurat ihop sig i kappan.

"Kanske vi skulle gå tillb..." hade han börjat, men då hade hon placerat en hand bakom hans nacke och vänt upp sitt ansikte mot hans. Hon hade de mest fascinerande ögon han hade sett. Ljusblå, nästan turkosa med en vithet i det vita som gjorde att den bleka hyn fick färg. Och han hade gjort det han alltid gjorde, han hade böjt på ryggen. Så hade hennes tunga varit i hans mun, våt och varm, en insisterande muskel, en mystisk anakonda som snodde sig runt hans tunga och sökte övertaget. Han hade känt värmen rakt igenom det tunna tyget i kostymbyxorna från Fretex när hennes hand med imponerande precision hade lagt sig till ro.

"Kom", hade hon viskat i hans öra, och satt en fot mot stängslet, och han hade tittat ner och sett en skymt av vit hud där strumporna slutade innan han slet sig loss.

"Jag kan inte", hade han sagt.

"Varför inte?" hade hon stönat.

"Jag har avgett ett löfte. Till Gud."

Och hon hade tittat på honom, först oförstående. Sedan hade hennes ögon fyllts, och hon hade börjat gråta tyst och lagt huvudet mot hans bröst och sagt att hon aldrig hade trott att hon skulle hitta honom igen. Han hade inte förstått vad hon menade, men hade strukit henne över håret och det var så det hade börjat. De träffades alltid i hans lägenhet och alltid efter att hon hade tagit initiativet. De första gångerna hade hon gjort några halvhjärtade försök att få honom att bryta sitt kyskhetslöfte, men sedan verkade det som om hon var nöjd med att ligga intill honom på sängen och bara smeka och bli smekt. Ibland kunde hon av anledningar han inte visste, bli helt desperat och säga att han aldrig fick lämna henne. De pratade inte mycket, men han hade en känsla av att deras avhållsamhet bara knöt henne närmare honom. Deras möten hade upphört hastigt när han hade träffat Thea. Inte så mycket för att han inte ville träffa henne, utan för att Thea ville att Jon och hon skulle ge varandra extranycklar till den andres lägenhet. Hon hade sagt att det var en fråga om tillit, och han hade inte kommit på något att säga om det.

Jon vände sig om i sjukhussängen och blundade. Han ville drömma nu. Drömma och glömma. Om det gick. Sömnen höll på att komma när han kände ett luftdrag i rummet. Instinktivt öppnade han ögonen och vände sig om. I det blekgröna ljuset från exit-skylten såg han att dörren var stängd. Han tittade mot skuggorna medan han höll andan och lyssnade.

*

Martine stod i mörkret vid fönstret i sin lägenhet vid Sorgenfrigata, som också hade mörklagts när strömmen gick. Ändå kunde hon skymta bilen där nere. Den liknade Rikards.

Rikard hade inte försökt kyssa henne när hon hade klivit ur bilen. Bara tittat på henne med de där hundögonen och sagt att han skulle bli den nye förvaltningschefen. Det hade kommit signaler. Positiva signaler. Det skulle bli han. Han hade fått en underlig stelhet i blicken. Trodde inte hon också det?

Hon hade sagt att han säkert skulle bli en bra förvaltningschef och letade efter dörrhandtaget medan hon väntade på beröringen. Men den hade inte kommit. Och så hade hon varit ute.

Martine suckade, plockade upp mobilen och slog numret hon hade fått.

"Prata på." Harrys röst lät mycket annorlunda i telefonen. Eller kanske var det bara att han var hemma, kanske var detta hans hemröst.

"Det är Martine", sa hon.

"Hej." Det var omöjligt att höra om han var glad.

"Du bad mig tänka efter", sa hon. "Om jag kunde minnas någon som hade ringt och frågat om vaktlistan. Om Jons vakt."

"Ja?"

"Jag har tänkt."

"Och?"

"Det är ingen."

Lång paus.

"Ringde du för att berätta det för mig?" Hans röst var varm och skrovlig. Som om han hade sovit.

"Ja. Borde jag inte det."

"Jo. Jo, visst. Tack så mycket för hjälpen."

"Ingen orsak."

Hon blundade och väntade tills hon hörde hans röst igen:

"Kom du... hem ordentligt?"

"M-m. Strömmen har gått här."

"Här också", sa han. "Den kommer nog snart tillbaka."

"Och om den inte gör det?"

"Vad menar du?"

"Skulle vi bli störtade ut i kaos då?"

"Tänker du ofta på sådant?"

"Det händer. Jag tror att civilisationens infrastruktur är mycket skörare än vi vill tro. Vad tror du?"

Han var tyst länge innan han svarade. "Jo. Jag tror att alla system vi litar på när som helst kan kortslutas och slunga ut oss i en natt där lagar och regler har upphört att skydda oss, där kyla och rovdjur härskar och var och en måste rädda sig själv."

"Det där", sa hon, när det inte kom mer, "var inte särskilt väl ämnat för att få små flickor att somna. Jag tror att du är en riktig dystopist, Harry."

"Absolut. Jag är polis. God natt."

Han hade lagt på innan hon hann svara.

Harry kröp ihop under täcket och tittade in i väggen.

Temperaturen hade störtdykt i lägenheten.

Harry tänkte på himlen utanför. På Åndalsnes. På morfar. Och på mor. Begravningen. Och aftonbönen som hon hade viskat med den mjuka, mjuka rösten. "Vår Gud är oss en väldig borg." Men i det viktlösa ögonblicket innan han somnade, tänkte han på Martine och hennes röst som han fortfarande hade i huvudet.

Teven i vardagsrummet vaknade med ett stön och började brusa. Glödlampan tändes i hallen och kastade sitt ljus genom den öppna sovrumsdörren och över Harrys ansikte. Men då sov han redan.

Tjugo minuter senare ringde Harrys telefon. Han öppnade ögonen och svor. Stapplade frysande ut i hallen och lyfte luren:

"Snacka. Lågt."

"Harry?"

"Knappt. Vad är det, Halvorsen?"

"Det har hänt något."

"Något eller mycket?"

"Mycket."

"Fan."

### Kapitel 15

### Natten till fredag 18 december. Tillslaget

Sail stod och frös på promenadstråket längs Akerselva. Fan ta den jävla albanen! Trots kylan var älven isfri och svart och förstärkte mörkret under den enkla järnbron. Sail var sexton år och hade kommit från Somalia som tolvåring med sin mor. Han hade börjat sälja hasch som fjortonåring och heroin förra våren. Och nu hade Hux svikit honom igen, och han kunde riskera att få stå här hela natten med sina varor utan att omsätta dem. Tio noll-ettor. Hade han varit arton kunde han alltid ha gått ner på Plata och sålt dem där. Men snuten plockade in minderåriga langare som gick på Plata. Deras territorium var här längs älven. Det var mest unga pojkar från Somalia som sålde till kunder som antingen själva var minderåriga eller som hade andra anledningar att inte vilja synas på Plata. Fan ta Hux, han behövde stålarna desperat!

En man kom gående längs gångvägen. Det var i varje fall inte Hux, som fortfarande haltade efter att B-gänget hade misshandlat honom på grund av utblandat amfetamin. Som om det fanns något annat. Och inte verkade det vara en spanare heller. Eller knarkare, trots att han bar en blå jacka av en sort som han hade sett flera knarkare bära. Sail tittade sig omkring. De var ensamma.

När mannen hade kommit tillräckligt nära, kom Sail ut ur skuggan under bron. "Noll-ettor?"

Mannen log snabbt, skakade på huvudet och ville fortsätta. Men Sail hade ställt sig i vägen. Sail var stor för sin ålder. Oavsett ålder. Och det var hans kniv också. En Rambo First Blood med hålrum för kompass och fiskelina. Den kostade cirka tusen spänn på Army Shop, men han hade fått den för trehundra av en kompis.

"Vill du handla eller bara betala?" frågade Sail och höll kniven så att det räfflade bladet reflekterade det matta ljuset från lyktstolpen.

" _Excuse me?_ "

Utlänningsspråk. Inte Sails starka sida.

" _Money_." Sail hörde sin egen röst höjas, han blev alltid så arg av att råna folk, han visste inte varför. " _Now!_ "

Utlänningen nickade och höll avvärjande upp vänsterhanden medan han lugnt stack in den högra innanför jackan. Sedan rörde sig handen fort upp igen. Sail hann inte reagera, viskade bara ett "fan" när han förstod att han stirrade in i en pistolmynning. Han hade lust att springa, men det var som om det svarta metallögat fick honom att frysa fast.

"Jag..." började han.

" _Run_ ", sa mannen. " _Now_."

Och Sail sprang. Sprang medan den kalla, fuktiga luften från älven brann i hans lungor och ljusen från Plaza Hotel och Postgirohuset hoppade upp och ner på näthinnorna, sprang tills älven rann ut i fjorden och han inte kunde springa längre, och han skrek mot stängslen runt containerhamnen att han en dag skulle döda dem alla.

*

Det hade gått en kvart sedan Harry väckts av Halvorsens samtal när polisbilen stannade vid trottoarkanten på Sofies gate och Harry klev in i baksätet bredvid sin kollega. Han mumlade ett "god kväll" till de uniformerade poliserna i framsätena.

Föraren, en stor man med slutet polisansikte, svängde lugnt ut.

"Gasa lite då", bräkte den bleke, unge och finnige polisen på passagerarsätet.

"Hur många är vi?" Harry tittade på klockan.

"Två bilar plus den här", sa Halvorsen.

"Sex plus oss två, alltså. Jag vill inte ha några blåljus, vi försöker ta det här stilla och lugnt. Du, jag och någon med uniform och vapen genomför gripandet, de andra fem ska bara täcka eventuella flyktvägar. Är du beväpnad själv?"

Halvorsen slog sig på bröstfickan.

"Bra, för det är inte jag", sa Harry.

"Har du inte fixat det där tillståndet än?"

Harry lutade sig fram mellan framsätena.

"Vem av er har mest lust att vara med och gripa en yrkesmördare?"

"Jag!" kom det snabbt från den unge i passagerarsätet.

"Då blir det du", sa Harry till föraren som nickade långsamt i spegeln.

Sex minuter senare hade de parkerat längst ner på Heimdalsgata i Grønland och tittade bort mot ingången där Harry hade stått tidigare under kvällen.

"Så vår man på Telenor var säker på det här?" frågade Harry.

"Jäpp", sa Halvorsen. "Torkildsen säger att internnumret på Heimen bo- och träningscenter försökte ringa upp Hotel International för femtio minuter sedan."

"Knappast en tillfällighet", sa Harry och öppnade bildörren. "Det där är arméns territorium. Jag gör en snabb rekognoscering och är tillbaka om en minut."

När Harry återvände satt föraren med en MP5 maskinpistol i knäet, som den nya regelboken tillät patrullbilarna att ha inlåsta i bagageutrymmet.

"Du har inget mer diskret?" undrade Harry.

Mannen skakade på huvudet. Harry vände sig till Halvorsen:

"Och du?"

"Bara en söt liten Smith & Wesson 38."

"Du kan få låna min", sa den unge polisen i passagerarsätet med ivrig röst. "Jericho 941. Kraftiga saker. Samma som polisen i Israel använder för att blåsa huvudet av arabsvinen."

"Jericho?" sa Harry. Halvorsen kunde se att hans ögon hade smalnat. "Jag tänker inte fråga dig var du har fått tag i den pistolen. Men jag tycker att jag bör informera dig om att den med största sannolikhet kommer från en vapensmugglarliga. Ledd av din före detta kollega Tom Waaler."

Polisen i passagerarsätet vände sig om. De blå ögonen lyste i kapp med de ilsket röda finnarna:

"Jag minns Tom Waaler. Och vet du vad, kommissarien? De flesta av oss anser att han var en bra kille."

Harry svalde och tittade ut genom fönstret.

"De flesta av er har fel", sa Halvorsen.

"Ge mig radion", sa Harry.

Han instruerade snabbt och effektivt de andra bilarna, sa var de skulle stå utan att nämna några namn på gator eller byggnader som kunde identifieras av radiolyssnarna: krimjournalister, skurkar och vanliga nyfikna som lyssnade på frekvensen och antagligen redan hade insett att något var på gång.

"Då sätter vi igång", avslutade Harry och vände sig mot passagerarsätet. "Du stannar alltså här och upprätthåller kontakten med sambandscentralen. Kalla på oss via din kollegas walkietalkie om det är något. Okej?"

Den unge mannen ryckte på axlarna.

Först efter att Harry hade ringt tre gånger på Heimens dörr kom en grabb släntrande. Han öppnade dörren på glänt och kisade mot dem med sömndruckna ögon.

"Polisen", sa Harry och rotade i fickan. "Fan, verkar som om jag har glömt id-kortet hemma. Visa honom ditt, Halvorsen."

"Ni får inte komma hit", sa pojken. "Det vet ni."

"Det här handlar om mord, inte knark."

"Va?"

Pojken stirrade storögt över Harrys axel på polisen som hade lyft upp sin MP5:a. Sedan öppnade han dörren och drog sig tillbaka utan att titta på Halvorsens id.

"Har du en Christo Stankic här?" frågade Harry.

Pojken skakade på huvudet.

"En utlänning med kamelhårsrock då?" frågade Halvorsen medan Harry gick in bakom receptionsdisken där han öppnade gästboken.

"Den enda utlänningen här är en de kom med i kväll från soppbussen", stammade pojken. "Men han bar ingen kamelullrock. Bara en kavaj. Rikard Nilsen gav honom förresten en vinterjacka från förrådet."

"Har han ringt härifrån?" ropade Harry från bakom disken.

"Han lånade telefonen på kontoret bakom dig."

"När?"

"Vid halv tolv."

"Stämmer med samtalet till Zagreb", sa Halvorsen lågt.

"Är han inne?" undrade Harry.

"Vet inte. Han tog med sig nyckeln, och jag har sovit."

"Har du en huvudnyckel?"

Pojken nickade, häktade loss en nyckel från knippan han bar vid skärpet och la i Harrys utsträckta hand.

"Rum?"

"26. Uppför trappan där. Längst bort i korridoren."

Harry hade redan börjat gå. Den uniformerade polisen följde efter med bägge händerna om maskinpistolen.

"Håll dig på ditt rum tills det här är över", sa Halvorsen till pojken medan han drog upp sin Smith & Wesson-revolver, blinkade och gav honom en klapp på axeln.

Han stängde dörren bakom sig och noterade att receptionen var tom. Naturligtvis. Lika naturligt som att det hade stått en polisbil parkerad med en polis i längre bort på gatan. Han hade ju nyss fått bevis på att området var kriminellt belastat.

Han gick uppför trappan, och när han rundade hörnet i korridoren, hörde han ett knastrande ljud han kände igen från bunkrarna i Vukovar, en walkietalkie.

Han höjde blicken. Längst bort i korridoren, framför dörren till hans rum, stod två civilklädda män och en uniformerad polis med en maskinpistol. Han kände direkt igen den ene av de civilklädda som stod med handen på dörrhandtaget. Den uniformerade polisen lyfte walkietalkien och pratade lågt i den.

De andra två hade vänt sig mot honom. Det var för sent att fly.

Han nickade åt dem, stannade framför dörren till rum 22 och skakade på huvudet som för att visa sin uppgivenhet inför den ökade kriminaliteten i området, medan han såg ut som om han omständligt letade i fickorna efter rumsnyckeln. I ögonvrån såg han polisen från hotellreceptionen på Scandia ljudlöst öppna dörren till hans rum och gå in, tätt följd av de andra två.

Så fort de var utom synhåll, återvände han samma väg han hade kommit. Tog trappan ner i två steg. Han hade rutinmässigt noterat alla utgångar när han kom med den vita bussen tidigare på kvällen, och han funderade ett ögonblick på bakdörren mot trädgården. Men det var för givet. Om han inte tog fel hade de placerat en polis där. Hans bästa chans var huvudingången. Han gick ut och svängde vänster. Det var rakt mot polisbilen, men han visste i alla fall att den vägen fanns det bara en av dem. Om han bara kom förbi honom, kunde han ta sig ner till älven och mörkret.

"Fan, fan!" skrek Harry när de hade konstaterat att rummet var tomt.

"Han kanske är ute och går", sa Halvorsen.

De vände sig bägge två mot föraren. Han hade inte sagt något, men walkietalkien på hans bröst talade: "Det är samme kille som jag sa gick in. Nu kommer han ut igen. Han kommer hitåt."

Harry andades in. Det var en speciell parfymdoft i rummet som han svagt kände igen.

"Det är han ", sa Harry. "Vi blev lurade."

"Det är han", sa chauffören i mikrofonen medan han sprang efter Harry som redan var ute ur rummet.

"Härligt, jag har honom", smattrade radion. "Klart slut."

"Nej!" skrek Harry medan de forcerade korridoren. "Försök inte stoppa honom, vänta på oss!"

Föraren upprepade orden i mikrofonen, men radion väste bara ordlöst till svar.

Han såg polisbilens dörr öppnas och en ung uniformerad man med pistol kliva ut i ljuset från gatlyktan.

"Stopp!" skrek mannen och ställde sig bredbent med pistolen riktad mot honom. Oerfaren, tänkte han. Mellan dem låg nästan femtio meter mörk gata, och i motsats till den unge rånaren under bron var inte den här polisen kall nog att vänta tills offret saknade reträttmöjligheter. För andra gången den här kvällen drog han sin Llama MiniMax. Och i stället för att sticka började han springa rakt mot polisbilen.

"Stopp!" upprepade polisen.

Avståndet krympte till trettio meter. Tjugo meter.

Han höjde pistolen och sköt.

De flesta människor överskattar möjligheterna att träffa en annan människa med pistol på avstånd över tio meter. Däremot underskattar de i regel den psykologiska effekten av ljudet, av krutsmällen i kombination med pisksnärten av bly när det träffar något i den omedelbara närheten. När kulan träffade bilrutan som vitnade innan den kollapsade, hände samma sak med polisen. Han vitnade och gled ner på knä medan fingrarna försökte klamra sig fast vid hans lite för tunga Jericho 941.

Harry och Halvorsen kom ut på Heimdalsgata samtidigt.

"Där", sa Halvorsen.

Den unge polisen stod fortfarande på knä bredvid bilen, med pistolen pekande mot himlen. Men längre bort på gatan skymtade de ryggen på den blå jackan de hade sett i korridoren.

"Han springer mot Eika", sa Halvorsen.

Harry vände sig till chauffören som hade kommit fram.

"Ge mig MP:n."

Polisen räckte Harry vapnet. "Den är inte..."

Men Harry hade redan börjat springa. Han hörde Halvorsen bakom sig, men gummisulorna på hans egna Dr Martenskängor gav honom bättre fäste mot det isiga underlaget. Mannen framför honom hade ett långt försprång, han hade redan rundat hörnet vid Vahls gate, som gick längs parken. Harry höll maskinpistolen i en hand och koncentrerade sig på att andas medan han försökte springa lätt och effektivt. Han minskade farten och rättade till maskinpistolen innan han kom runt hörnet. Försökte att inte tänka för mycket när han stack fram huvudet och tittade åt höger.

Ingen väntade på honom.

Ingen syntes längs gatan heller.

Men en man som Stankic var knappast så dum att han hade sprungit in på någon gård som var rena fällor med stängda dörrar. Harry tittade in i parken där de stora, vita ytorna av snö reflekterade ljusen från byggnaderna runt omkring. Var det inte något där som rörde sig? Bara sextio-sjuttio meter bort, en figur som rörde sig långsamt i snön. Blå jacka. Harry sprang över vägen, tog sats, seglade över snödrivan och föll framåt när han sjönk ner till midjan i nysnö.

"Fan!"

Han hade tappat maskinpistolen. Figuren framför honom vände sig om innan den fortsatte kämpa sig framåt igen. Harrys händer svepte under snön efter maskinpistolen medan han såg hur Stankic febrilt slogs med den lösa snön som inte gav något fäste, men ändå hejdade all framfart. Fingrarna stötte mot något hårt. Där. Harry slet åt sig vapnet och kastade sig fram igen. Fick upp ett ben, slängde fram det så långt han kunde, fick med överkroppen, drog upp det andra benet, slängde fram det. Efter tjugo meter brann mjölksyran i låren, men avståndet hade krympt. Den andre skulle snart vara framme vid gångvägen och ha lämnat snöträsket bakom sig. Harry bet ihop och lyckades öka frekvensen. Avståndet kändes som femton meter. Ungefär. Harry lät sig falla ner på magen i snön och la an. Blåste bort snön från siktet, lossade säkringen, satte väljaren på enkelskott och väntade tills mannen hade nått ljuskäglan från lyktan vid gångvägen:

" _Police!_ " Harry hann inte tänka på det komiska i ordet innan han hade ropat det: " _Freeze!_ "

Mannen framför honom fortsatte att röra sig framåt. Harry pressade fingret mot avtryckaren.

"Stopp eller jag skjuter."

Mannen hade bara fem meter kvar till vägen nu.

"Jag siktar på ditt huvud", skrek Harry. "Och jag kommer inte att missa."

Stankic föll framåt, fick tag i lyktstolpen med bägge händerna och drog sig upp ur snön. Harry såg den blå jackan ovanför kornet. Höll andan och gjorde det han hade lärt sig för att övermanna impulsen i mellanhjärnan som med evolutionens logik säger att man inte ska döda någon av sin egen art. Han koncentrerade sig på teknik, på att skjuta och inte rycka i avtryckaren. Harry kände fjädermekanismen ge efter och hörde ett metalliskt klick, men kände ingen rekyl mot axeln. Funktionsfel? Harry tryckte av en gång till. Nytt klick.

Mannen reste sig ur snön som dråsade av honom och steg ut på vägen med tunga, sega steg. Vände sig om tittade på Harry. Harry rörde sig inte. Mannen stod med armarna hängande längs sidorna. Som en sömngångare, tänkte Harry. Stankic lyfte handen. Harry såg pistolen och visste att han var hjälplös i snön. Stankics hand fortsatte upp till pannan och gjorde en ironisk honnör. Så vände han sig om och började springa bort längs gångvägen.

Harry blundade och kände sitt eget hjärta hamra mot insidan av revbenen.

När Harry hade kämpat sig fram till vägen, var mannen för länge sedan uppslukad av mörkret. Harry lossade magasinet till sin MP5:a och kollade. Mycket riktigt. I ett plötsligt raserianfall slängde han ifrån sig vapnet som for som en svart, ful fågel framför fasaden på Plaza Hotel innan det landade med ett mjukt plask i det svarta vattnet nedanför honom.

När Halvorsen kom fram satt Harry i snön med en cigarett mellan läpparna.

Halvorsen lutade sig framåt och stödde händerna på knäna och bröstet hävde sig ut och in. "Fan som du springer", flämtade han. "Borta?"

"Puts väck", sa Harry. "Låt oss gå tillbaka."

"Var är MP5:an?"

"Var det inte den du frågade om?"

Halvorsen såg på Harry och bestämde sig för att inte fråga närmare.

*

Framför Heimen stod två polisbilar med svepande blåljus. En samling frysande män med långa linser som stack ut från brösten trängdes framför ingången som tydligen var stängd. Harry och Halvorsen kom gående längs Heimdalsgata. Halvorsen avslutade ett mobilsamtal.

"Varför tänker jag alltid på kön till en porrfilm när jag ser det där?" undrade Harry.

"Journalister", sa Halvorsen. "Hur har de fått veta att vi var här?"

"Fråga gröngölingen som skulle passa radion", sa Harry. "Antar att han avslöjade sig. Vad sa sambandscentralen?"

"De skickar alla tillgängliga patrullbilar till älven direkt. Vakthavande skickar ett dussin fotsoldater. Vad tror du?"

"Han är bra. De kommer aldrig att hitta honom. Ring Beate och be henne komma."

En av journalisterna hade fått syn på dem och gick dem till mötes.

"Nå, Harry?"

"Sent uppe, Gjendem?"

"Vad är det som händer?"

"Inte så mycket."

"Jaså? Jag ser att någon har skjutit bort vindrutan på en av era polisbilar."

"Vem säger att den inte har blivit inslagen?" frågade Harry med journalisten fortfarande travande efter sig.

"Han som satt inuti. Han säger att han blev beskjuten."

"Jösses, han måste jag jäklar i mig snacka med", sa Harry. "Ursäkta, mina herrar!"

Flocken lämnade motvilligt plats och Harry knackade på dörren. Det surrade och klickade i kameror och blixtar.

"Finns det en koppling med det här och mordet på Egertorget?" hojtade en av journalisterna. "Är folk i Frälsningsarmén inblandade?"

Dörren öppnades lite grand och förarens ansikte syntes. Han flyttade sig och Harry och Halvorsen pressade sig in. De passerade receptionen där den unge polisen satt i en stol och stirrade tomt framför sig medan en kollega satt på huk framför honom och pratade lågt.

På andra våningen var dörren till rum 26 fortfarande öppen.

"Rör så lite om möjligt", sa Harry till föraren. "Fröken Lønn vill gärna kunna säkra några fingeravtryck och dna."

De tittade sig omkring, öppnade garderobsdörrarna, kikade under sängen.

"Jösses", sa Halvorsen. "Inte en grej. Killen hade inte mer med sig än det han gick och stod i."

"Han måste ha haft en väska eller något för att få in vapnet i landet", sa Harry. "Han kan förstås ha gjort sig av med den. Eller låst in den någonstans."

"Det finns inte så många ställen med förvaringsservice i Oslo längre."

"Tänk."

"Tja, förvaringen på något av hotellen han har bott. Förvaringsboxarna på Oslo S, förstås."

"Fullfölj tanken."

"Vilken tanke?"

"Att han är där ute i natten nu och har en väska någonstans."

"Han kanske behöver den nu, ja. Jag ringer Sambandscentralen och ber dem skicka folk till Scandia och Oslo S och... vilket var det andra hotellet som hade Stankic på sin gästlista?"

"Radisson SAS vid Holbergs plass."

"Tack."

Harry vände sig till föraren och frågade om han ville följa med ut och ta en cigg. De gick ner och ut genom bakdörren. I den snötäckta lilla trädgården på den tysta bakgården stod en gammal man och rökte medan han tittade upp på den smutsgula himlen utan att se dem.

"Hur går det med din kollega?" frågade Harry medan han tände bägge deras cigaretter.

"Han klarar sig. Beklagar journalisterna."

"Det är inte ditt fel."

"Jodå. När han anropade mig över radion för att säga att en person hade gått in, sa han Heimen. Jag borde ha drillat honom mer när det gäller sådant."

"Du borde ha drillat mer när det gäller en del annat."

Föraren tittade snabbt upp på Harry. Blinkade hastigt två gånger. "Jag är ledsen. Jag försökte varna dig, men du sprang iväg direkt."

"Okej. Men varför?"

Cigarettglöden lyste rött och varnande när föraren andades in kraftigt. "De flesta ger sig direkt när de får en MP5:a riktad mot sig", sa han.

"Det var inte det jag frågade."

Musklerna och käkarna stramades åt för att sedan slappna av. "Det är en gammal historia."

"Mm." Harry tittade på polisen. "Vi har alla gamla historier. Det betyder inte att vi sätter kollegers liv i fara och har tomma magasin i vapnet."

"Du har rätt." Mannen släppte den halvrökta cigaretten som fräsande försvann ner i nysnön. Han andades in djupt: "Och det kommer inte att bli något krångel för din del, Hole. Jag kommer att bekräfta din rapport."

Harry bytte fot. Studerade sin cigarett. Han antog polisens ålder till kring de femtio. Det var inte så många av dem som fortfarande åkte patrullbil. "Den gamla historien, är det en jag vill höra?"

"Du har hört den förut."

"Mm. Ung grabb?"

"Tjugotvå, tidigare ostraffad."

"Död?"

"Lam från bröstet och ner. Jag träffade honom i magen, men kulan gick rakt igenom."

Den gamle mannen hostade. Harry tittade bort på honom. Han höll cigaretten mellan två tändstickor.

I receptionen satt den unge polisen fortfarande i stolen och blev tröstad. Harry nickade åt den omtänksamme kollegan att han skulle gå därifrån och satte sig på huk.

"Krispsykiatri hjälper dig inte", sa Harry till den bleke, unge mannen. "Du får reparera dig själv."

"Va?"

"Du är rädd nu eftersom du tror att du var ett missat skott från att dö. Det var du inte. Han siktade inte på dig, han siktade på bilen."

"Va?" upprepade gröngölingen monotont.

"Den här killen är ett proffs. Han vet att om han hade skjutit en polis, hade han inte haft en chans att slippa undan. Han sköt för att skrämma dig."

"Hur vet du...?"

"Han sköt inte på mig heller. Intala dig det, så får du sova. Och säg nej till psykolog. Det finns andra som behöver dem." Harrys knän knakade illa när han reste sig. "Och kom ihåg att människor som är högre än dig i rang per definition är klokare. Så nästa gång lyder du order. Okej?"

*

Hans hjärta slog som hos ett jagat djur. En vindpust fick lyktorna som hängde i tunna stålvajrar över vägen att svänga och hans skugga att dansa över trottoaren. Han önskade att han kunde ta längre steg, men det isiga underlaget tvingade honom att hålla benen under sig så mycket som möjligt.

Det måste ha varit hans telefonsamtal till Zagreb från kontoret som hade fört polisen till Heimen. Och så snabbt det hade gått! Det innebar att han från och med nu inte kunde ringa henne. Han hörde en bil bakom sig och tvingade sig själv att inte vända sig om. I stället lyssnade han. Den hade inte bromsat ner hittills. Den passerade, följd av en vindpust och finfördelad snö som la sig mot den lilla bit av nacken som den blå jackan inte täckte, jackan som polisen hade sett honom i och som gjorde att han inte längre var osynlig. Han hade övervägt att kasta jackan, men en man i bara skjortärmarna skulle inte bara verka misstänkt, utan frysa ihjäl. Han tittade på klockan. Det var fortfarande många timmar innan staden vaknade, tills kaféerna och butikerna där han kunde gå in öppnade. Han måste hitta ett ställe innan dess. Ett gömställe, någonstans där han kunde hålla värmen och vila sig tills gryningen kom.

Han gick längs en smutsgul fasad med graffiti. Hans ögon fångades av ett ord som var målat. "Vestbredden." Lite längre bort på gatan stod en man framåtlutad mot en port. På avstånd såg det ut som om han lutade huvudet mot dörren. När han kom närmare, såg han att mannen höll fingret mot en ringklocka.

Han stannade och väntade. Detta kunde vara räddningen.

En röst hördes i högtalaren ovanför ringklockan och den framåtlutade rätade på sig, svajade och vrålade rasande till svar. Den ilsket rödbrusiga huden hängde och slängde i ansiktet som på en kinesisk shar pei-hund. Så tystnade mannen abrupt och ekot dog ut mellan fasaderna i den nattstilla staden. Det surrade svagt i elektroniken och mannen fick med mycket möda tyngdpunkten flyttad framför sig, knuffade upp porten och vacklade in.

Porten började glida igen och han reagerade blixtsnabbt. För snabbt. Skosulorna gled mot isen och han hann knappt sätta upp handflatorna mot den brännande kalla ytan innan resten av kroppen träffade trottoaren. Han tog sig upp. Såg att porten nästan hade slagit igen, störtade fram, slängde fram foten och kände portens tyngd klämma vristen. Han smög sig in och stod och lyssnade. Hasande steg. Som stannade nästan helt innan de mödosamt fortsatte. Bankande. En dörr öppnades och en kvinnoröst skrek något på detta märkliga, sjungande språk. Så upphörde det tvärt, som om någon hade skurit strupen av henne. Efter några sekunders tystnad hörde han ett lågt, tjutande ljud som ett barn låter när det börjar komma ur chocken efter att ha slagit sig. Sedan smällde dörren igen där uppe och det blev tyst.

Han lät porten glida igen bakom sig. Bland soporna under trappan låg några tidningar. I Vukovar hade de använt tidningspapper i skorna, det både isolerade och sög åt sig fukten. Froströken stod fortfarande ur hans mun, men för tillfället var han räddad.

*

Harry satt på kontoret bakom receptionen på Heimen och väntade med luren mot örat medan han försökte föreställa sig lägenheten där det ringde. Han såg fotografier av vänner fastsatta på spegeln ovanför telefonen. Leende, festande, kanske från en utlandsresa. Mest väninnor. Han såg en lägenhet som var enkelt, men mysigt möblerad. Visdomsord på kylskåpsdörren. Che Guevara-affisch på toaletten. Eller hade man fortfarande det?

"Hallå?" sa en sömnlen röst.

"Det är jag igen."

"Pappa?"

"Pappa?" Harry drog efter andan och kände att han rodnade. "Polisen."

"Åh jaha." Lågt skratt. Ljust och djupt på en och samma gång.

"Förlåt att jag väckte dig, men vi..."

"Det gör inget."

Det blev en sådan där paus som Harry hade velat undvika.

"Jag är på Heimen", sa han. "Vi har försökt gripa en misstänkt person. Receptionisten säger att det var du och Rikard Nilsen som kom hit med honom tidigare i kväll."

"Den stackaren utan kläder?"

"Ja."

"Vad har han gjort?"

"Vi misstänker honom för mordet på Robert Karlsen."

"Herre gud!"

Harry la märke till att hon inte uttalade det som det vanliga "herregud" utan som två åtskilda ord.

"Om det är okej så skickar jag en inspektör som vill prata med dig. Så länge kan du försöka komma ihåg vad han sa."

"Javisst. Men kan inte hellre d..." Paus.

"Hallå?" sa Harry.

"Han sa inget", sa hon. "Precis som krigsflyktingar. Man kan se det på sättet de rör sig. Sådär sömngångaraktigt, som om de går på autopilot. Som om de redan är döda."

"Mm. Pratade Rikard med honom?"

"Kanske. Vill du ha hans nummer?"

"Gärna."

"Ett ögonblick."

Hon försvann. Hon hade rätt. Harry tänkte på när mannen hade rest sig ur snön. Hur den hade dråsat av honom, de hängande armarna och det nollställda ansiktet, som zombierna som reste sig ur gravarna i "Night Of The Living Dead".

Harry hörde en harkling och vände sig om i stolen. I dörren till kontoret stod Gunnar Hagen och David Eckhoff.

"Stör vi?" frågade Hagen.

"Kom in", sa Harry.

De två männen kom in och satte sig vid skrivbordets andra ände.

"Vi vill gärna ha en rapport", sa Hagen. Innan Harry hann fråga vad han menade med "vi" var Martines röst där igen med numret. Harry skrev.

"Tack", sa han. "God natt."

"Jag undrade om..."

"Jag måste gå", sa Harry.

"Jaha. God natt då."

Han la på.

"Vi kom så fort vi kunde", sa Martines far. "Det här är ju förfärligt. Vad har hänt?"

Harry tittade på Hagen.

"Bara berätta för oss", sa Hagen.

Harry beskrev kort det misslyckade gripandet, skottet mot bilen och jakten genom parken.

"Men om du var så nära och hade en MP5:a, varför sköt du honom inte?" undrade Hagen.

Harry harklade sig men sa inget. Han tittade på Eckhoff.

"Nå?" sa Hagen med begynnande irritation i rösten.

"Det var för mörkt", sa Harry.

Hagen såg länge på kommissarien innan han fortsatte: "Så han var ute och promenerade medan ni var på hans rum. Någon aning om varför en mördare befinner sig utomhus mitt i natten i Oslo i tjugo minusgrader?"

Rotelchefen sänkte rösten: "För jag utgår ifrån att du har full kontroll på Jon Karlsen."

"Jon?" sa David Eckhoff. "Men han ligger väl på Ullevål sykehus."

"Jag har en inspektör som sitter på vakt utanför hans rum", sa Harry och hoppades att hans röst gav intrycket av en kontroll han inte hade. "Jag skulle precis ringa dit och kolla att allt är okej."

*

De första fyra tonerna i Clashs "London Calling" pep mellan korridorens nakna väggar på Neurokirurgiska avdelningen på Ullevål sykehus. En man med slätt hår och morgonrock gick en sväng med ett stativ med droppåse och kastade i förbifarten en tillrättavisande blick på den vaktande polisen som i strid med mobiltelefonförbudet svarade på anropet:

"Stranden."

"Hole. Något att rapportera."

"Inte mycket. En sömnlös kille går omkring här i korridoren. Lite skum uppsyn, men annars ganska harmlös."

Stativmannen vankade fnysande vidare.

"Något tidigare under kvällen?"

"Tja, Tottenham fick stryk av Arsenal på White Hart. Och så hade vi ett strömavbrott."

"Och patienten?"

"Inte ett ljud."

"Har du kollat så att allt är i sin ordning?"

"Bortsett från hemorrojder verkade det bra."

Stranden lyssnade till den illavarslande tystnaden. "Ett skämt bara. Jag går in och kollar direkt. Häng kvar."

Rummet luktade av något sött. Snask, utgick han ifrån. Ljuset från korridoren svepte över rummet och försvann när dörren gled igen bakom honom, men han skymtade ett ansikte på den vita kudden. Han gick närmare. Det var tyst där inne. För tyst. Som om det fattades ljud. Ett speciellt ljud.

"Karlsen?"

Ingen reaktion.

Stranden harklade sig och sa lite högre: "Karlsen."

Det var så tyst där inne att Harrys röst i mobilen hördes klart och tydligt. "Vad är det som händer?"

Stranden höjde telefonen till örat. "Han sover som ett barn."

"Säker?"

Stranden tittade på ansiktet på kudden. Och insåg att det var det som oroade honom. Att Karlsen sov som ett barn. Vuxna män brukar ge mer ljud ifrån sig. Han lutade sig över ansiktet för att lyssna efter andningen.

"Hallå!" Harry Holes rop hördes knappt från mobilen. "Hallå!"

### Kapitel 16

### Fredag 18 december. Flykting

Solen värmde honom och den svaga vinden fick de långa grässtråna på sanddynerna att vaja och nicka nöjt. Han hade tydligen nyss badat för handduken under honom var våt. "Se", sa mor och pekade. Han skuggade för ögonen och tittade ut över det blänkande, ofattbart blå Adriatiska havet. Och där såg han en man komma vadande in mot land med ett stort leende. Det var far. Bakom honom kom Bobo. Och Giorgi. En liten hund simmade bredvid honom med den lilla svansen rakt upp. Och medan han betraktade dem steg fler upp ur havet. Några av dem kände han igen mycket väl. Som Giorgis far. Andra bara tyckte han sig känna igen. Ett ansikte i en dörröppning i Paris. Ansiktsdragen utdragna till oigenkännlighet, till groteska masker som flinade mot honom. Solen försvann bakom ett moln och temperaturen föll snabbt. Maskerna började skrika.

Han vaknade av en svidande smärta i sidan och öppnade ögonen. Han befann sig i Oslo. På golvet under trappan i en uppgång. En figur stod lutad över honom med öppen mun och skrek något. Han kände igen ett ord som var nästan likadant som på hans eget språk. Narkoman.

Så tog figuren, en man i kort skinnjacka, ett steg tillbaka och lyfte foten. Sparken träffade honom i sidan där han redan hade ont och han rullade stönande runt. En annan man stod bakom mannen i skinnjackan och skrattade medan han höll sig för näsan. Skinnjackan pekade på porten.

Han tittade på dem. Kände med handen mot jackfickan och upptäckte att den var våt. Och att han fortfarande bar sin pistol. Det fanns två kulor kvar i magasinet. Men om han hotade dem med pistolen riskerade han bara att de kallade på polis.

Skinnjackan vrålade och höjde handen.

Han höll armen skyddande över huvudet och tog sig på benen. Mannen som höll för näsan öppnade flinande porten och gav honom en spark i baken på vägen ut.

Porten gick i lås bakom honom, och han hörde dem trampa uppför trappan. Han tittade på klockan. Fyra på natten. Det var fortfarande lika mörkt och han var genomfrusen. Och våt. Han kände med handen att jackryggen och byxbenen var genomvåta. Det luktade piss. Hade han pissat på sig? Nej, han måste ha legat i det. En pöl. På golvet. Fruset piss som han hade tinat upp med sin kroppsvärme.

Han stack händerna i fickorna och började småspringa längs vägen. Han brydde sig inte längre om de få bilarna som passerade honom.

*

Patienten mumlade ett "tack", och Mathias Lund-Helgesen stängde dörren bakom sig och satte sig tungt i stolen på sitt kontor. Gäspade och tittade på klockan. Sex. En timme kvar innan morgonskiftet tog över. Innan han kunde åka hem. Sova några timmar och sedan sticka upp till Rakel. Hon låg under täcket i den stora trävillan på Holmenkollen nu. Han hade ännu inte hittat rätt när det gällde grabben, men det skulle nog komma. Det brukade göra det när det gällde Mathias Lund-Helgesen. Och det var inte det att inte Oleg gillade honom, det handlade nog mer om att pojken hade knutit för starka band till den före detta polisen. Konstigt faktiskt, hur ett barn utan motprestationer kunde upphöja en alkoholiserad och helt klart förvirrad person till fadersfigur och förebild.

Han hade länge tänkt nämna det där med Oleg för Rakel, men hade låtit bli. Det skulle bara få honom att framstå som en hjälplös stolle. Ja, kanske till och med få henne att tvivla på att han var den rätte för dem. För han ville vara det. Den rätte. Han var villig att vara den han måste vara för att behålla henne. Och för att få veta vem det var, måste han ju fråga. Så han hade frågat. Vad det var med den där polisen? Och hon hade svarat att det inte var något speciellt. Annat än att hon hade älskat honom. Och hade hon inte formulerat det just så, var det inte säkert att han hade tänkt att hon aldrig hade använt det ordet om honom.

Mathias Lund-Helgesen skakade av sig de meningslösa tankarna, kollade nästa patientnamn i datorn och gick ut i korridoren dit sjukvårdarna brukade föra dem först. Men nu så sent på natten var det tomt, så han fortsatte ut i väntrummet.

Fem människor tittade på honom med blickar som bad om att det var deras tur. Förutom en man som satt längst in i ett hörn och sov med öppen mun och huvudet lutat mot väggen. Tydligen en narkoman, den blå jackan och stanken av gammal urin som kom i vågor, var säkra tecken. Lika säkert som att killen skulle klaga på smärtor och be om piller.

Mathias gick bort till honom och rynkade på näsan. Skakade hårt i honom och tog snabbt ett steg bakåt. En del missbrukare hade ett inövat reaktionsmönster efter åratals erfarenhet av att bli rånade på knark och pengar under drogernas inflytande: att slå eller sticka om de blev väckta.

Mannen öppnade ögonen och tittade på Mathias med överraskande klar blick.

"Vad har du för problem?" frågade Mathias. Kutymen var naturligtvis att detta var en fråga man aldrig ställde till en patient förrän man var på tu man hand, men Mathias var trött och urless på knarkare och fyllon som krävde tid och uppmärksamhet från andra patienter.

Mannen drog jackan tätare om sig utan att svara.

"Hallå? Du måste faktiskt berätta för mig varför du är här."

Mannen skakade på huvudet och pekade på en av de andra som för att förklara att det inte var hans tur.

"Det här är inget uppehållsrum", sa Mathias. "Det är inte tilllåtet att sova här. Stick. Nu."

" _I don't understand_ ", sa mannen.

" _Leave_ ", sa Mathias. " _Or I'll call the police_."

Mathias kände till sin överraskning att han var tvungen att behärska sig för att inte dra upp den stinkande knarkaren ur stolen. De andra som väntade hade vänt sig mot dem.

Mannen nickade och reste sig långsamt. Mathias stod och såg efter honom när glasdörren hade glidit igen.

"Det är bra att ni kastar ut de där människorna", sa en röst bakom honom.

Mathias nickade frånvarande. Kanske hade han inte sagt det till henne tillräckligt många gånger. Att han älskade henne. Kanske var det det.

*

Klockan var halv åtta och det var fortfarande mörkt utanför Neurokirurgiska avdelningen och rum 19 där polisinspektör Stranden tittade ner på den tomma, bäddade sängen där Jon Karlsen hade legat. Snart skulle det ligga en annan patient där. Det var konstigt. Men nu skulle han själv leta upp en säng att ligga i. Länge. Han gäspade och kontrollerade att han inte hade glömt något på nattduksbordet, tog tidningen som låg på stolen och vände sig om för att gå.

En man stod i dörröppningen. Det var kommissarien. Hole.

"Var är han?"

"Borta", sa Stranden. "De hämtade honom för en kvart sedan. Körde iväg med honom."

"Jaså? Vem sa det?"

"Överläkaren. De ville ju inte ha honom här mer."

"Jag undrade vem som körde honom. Och vart."

"Det var din nye chef på våldsroteln som ringde."

"Hagen? Själv?"

"Japp. Och de transporterade upp Jon Karlsen till broderns lägenhet."

Hole skakade långsamt på huvudet. Sedan gick han.

*

Det höll på att ljusna i öster när Harry gick uppför trappan i det rödbruna stenhuset vid Gørbitzgate, en gropig asfalttarm mellan Kirkeveien och Fagerborggata. Han stannade på andra våningen som han hade fått besked om i porttelefonen. På en blekblå plastremsa på dörren som stod på glänt, var namnet instansat med vita bokstäver: Robert Karlsen.

Harry gick in och såg sig omkring. Det var en liten enrumslägenhet där oredan bekräftade det intryck man fick av Robert Karlsen när man såg hans kontor. Fast det kunde inte uteslutas att Li och Li hade bidragit till stöket när de hade varit här och letat efter brev och andra papper som kunde hjälpa dem. En färgbild av Jesus prydde ena väggen, och Harry tänkte att om man hade bytt ut törnekronan mot en basker, hade man fått Che Guevara.

"Så Gunnar Hagen bestämde att du skulle köras hit?" sa Harry till ryggen som satt vid skrivbordet framför fönstret.

"Ja", sa Jon Karlsen och vände sig om. "Eftersom mördaren känner till adressen till min lägenhet, tyckte han att jag skulle vara tryggare här."

"Mm", sa Harry och såg sig omkring. "Sovit gott?"

"Inte särskilt." Jon Karlsen log förläget. "Jag låg och lyssnade efter ljud som inte fanns. Och när jag äntligen somnade kom Stranden, vakten in och skrämde vettet ur mig."

Harry flyttade på en hög med serietidningar från en stol och satte sig i den. "Jag förstår att du är rädd, Jon. Har du funderat mer på vem det är som önskar livet ur dig?"

Jon suckade. "Jag har inte tänkt på något annat det senaste dygnet. Men svaret är detsamma – jag vet verkligen inte."

"Har du varit i Zagreb någon gång?" frågade Harry. "Eller Kroatien?"

Jon skakade på huvudet. "Det längsta jag har varit från Norge är Sverige och Danmark. Och då var jag bara en liten grabb."

"Känner du några kroater?"

"Bara de flyktingar vi hyser."

"Mm. Sa poliserna något om varför de placerade dig just här?"

Jon ryckte på axlarna. "Jag berättade att jag hade nyckel till lägenheten här. Och det står ju tomt, så...!"

Harry strök med en hand över ansiktet.

"Det brukade stå en dator här", sa Jon och pekade på skrivbordet.

"Vi har varit här och hämtat den", sa Harry och reste sig igen.

"Ska du redan gå?"

"Jag måste hinna med ett plan till Bergen."

"Jaha", sa Jon och tittade tomt framför sig.

Harry kände att han fick lust att lägga en hand på den gänglige pojkens smala axel.

Flygtåget var försenat. Det var tredje gången i följd. "På grund av stopp i trafiken", var högtalarens korta och vaga förklaring. Øystein Eikeland, Harrys taxikörande och ende vän från pojkåren, hade förklarat för Harry att en elektrisk motor i ett tåg är något av det enklaste som finns, att hans lillasyster skulle ha kunnat få igång den, och om man hade låtit SAS och NSB:s tekniska enheter byta plats för en dag, skulle alla tåg ha gått enligt tidtabellen och alla flygplan ha störtat. Harry tyckte att det var bra som det var.

Han ringde Gunnar Hagens direktnummer efter att de hade kommit ut ur tunneln vid Lillestrøm.

"Det är Hole."

"Jag hör det."

"Jag har sagt till om att Jon Karlsen ska bevakas dygnet runt. Och jag har inte sagt till om att han skulle flyttas från Ullevål."

"Det sistnämnda är det sjukhuset som bestämmer", sa Hagen. "Och det första är det jag som bestämmer."

Harry räknade till tre hus ute på de vita markerna innan han fortsatte:

"Det är du som har satt mig att styra den här utredningen, Hagen."

"Ja, men inte vår övertidsbudget. Som du borde veta för länge sedan är sprängd."

"Pojken är livrädd", sa Harry. "Så du placerar honom i lägenheten som tillhört mördarens offer, hans egen bror. För att spara några hundralappar om dygnet för hotellrum."

Högtalaren meddelade nästa stopp.

"Lillestrøm?" Hagen lät förvånad. "Sitter du på flygtåget?"

Harry svor inom sig. "Snabb sväng till Bergen."

"Jaså?"

Harry svalde. "Kommer åter i eftermiddag."

"Är du från vettet, människa? Vi har ögonen på oss i det här fallet. Pressen..."

"Det kommer en tunnel", sa Harry och tryckte på off-knappen.

*

Ragnhild Gilstrup vaknade långsamt ur en dröm. Det var mörkt i rummet. Hon förstod att det var morgon, men inte vad det var för ljud. Det lät som en stor, mekanisk klocka. Men de hade inte någon sådan klocka i sovrummet. Hon vände sig om i sängen och ryckte till. I halvmörkret såg hon en naken figur stå orörlig vid ändens fotända och titta på henne.

"God morgon, älskling", sa han.

"Mads! Du skrämde mig."

"Jaså?"

Han hade tydligen duschat nyss. Dörren till badrummet stod öppen bakom honom och vattnet droppade från kroppen och träffade parketten med ett blött klickande ljud.

"Har du stått så länge?" frågade hon och drog täcket tätare om sig.

"Varför undrar du?"

Hon ryckte på axlarna, men blev betänksam. Det var något med sättet han sa det på. Glatt, nästan retfullt. Och så det lilla leendet. Han brukade inte vara sådan. Hon sträckte på sig och gäspade. Tillgjort, märkte hon själv.

"När kom du hem i natt?" undrade hon. "Jag vaknade inte."

"Du sov väl den oskyldiges sömn." Och så det lilla leendet igen.

Hon tittade närmare på honom. Han hade verkligen förändrats de senaste månaderna. Smal hade han aldrig varit, men han verkade starkare och såg mer vältränad ut nu. Och så var det något med hållningen, det var som om han hade rätat på sig. Hon hade förstås tänkt tanken, att han hade skaffat sig en älskarinna, men den hade inte plågat henne nämnvärt. Trodde hon.

"Var var du?" frågade hon.

"Middag med Jan Petter Sissener."

"Aktiemäklaren?"

"Ja. Han säger att marknadsutsikterna är goda. För fastigheter."

"Är det inte mitt jobb att tala med honom?" undrade hon.

"Vill bara hålla mig lite informerad."

"Känner du att jag inte håller dig informerad, älskling?"

Han betraktade henne. Höll kvar hennes blick tills hon kände något som aldrig hände när hon pratade med Mads – att blodet strömmade till ansiktet.

"Jag är säker på att du låter mig veta det jag böra veta, kära du." Han vände sig om och gick in i badrummet där hon hörde honom skruva på kranen.

"Jag har tittat på en del fastighetsprojekt", ropade hon, mest för att ha något att säga, något som kunde bryta den underliga tystnad som hade följt på det sista han hade sagt.

"Jag också", ropade Mads. "Jag var och tittade på ett hus vid Gøteborggata i går. Det som Frälsningsarmén äger, du vet."

Hon stelnade till. Jons lägenhet.

"Fint hus. Men vet du vad, det satt sådan där polistejp framför dörren till en av lägenheterna. En av hyresgästerna berättade för mig att det har varit skottlossning där. Har du hört på maken?"

"Nej", ropade hon. "Varför satt där polistejp?"

"Det är ju så poliser gör, spärrar av lägenheten medan de letar igenom den efter fingeravtryck och DNA och skaffar sig en översikt över vem som har varit där. Hur som helst kan det hända att Frälsningsarmén är villiga att gå ner i pris när det har varit skottlossning i huset, tror du inte?"

"De vill ju inte sälja, har jag sagt."

"De _ville_ inte sälja, kära du."

En tanke slog henne. "Varför ska polisen undersöka lägenheten om det var ute i uppgången det sköts?"

Hon hörde Mads stänga av kranen och tittade upp. Han stod på tröskeln och log gult i det vita raklöddret medan han höll rakkniven löst i handen. Och snart skulle han badda sig med det dyra rakvattnet som hon inte tyckte om.

"Vad pratar du om?" sa han. "Jag sa inte något om en uppgång. Och varför plötsligt så blek, älskling?"

Dagen hade kommit sent och det låg fortfarande ett lager av genomskinlig frostdimma över Sofienbergparken när Ragnhild jäktade längs Helgesens gate medan hon andades in i sin beige Bottega Veneta-scarf. Även om ull köpt för nio tusen kronor i Milano inte kunde hålla kylan ute, dolde det i varje fall hennes ansikte.

Fingeravtryck. DNA. Ta reda på vem som hade varit där. Det fick inte ske, konsekvenserna skulle bli katastrofala.

Hon svängde runt hörnet till Gøteborggata. Det stod i alla fall inga polisbilar utanför.

Nyckeln gled in i portens lås, och hon skyndade sig in och bort till hissen. Det var länge sedan hon hade varit här. Och första gången hon kom hit oanmäld, naturligtvis.

Hjärtat bankade medan hissen lyfte henne och hon tänkte på sina hårstrån i hans dusch, klädfibrerna i mattan, fingeravtrycken överallt.

Korridoren var tom. Den orange tejpen som var spänd över dörrkarmen visade att ingen var hemma, men hon knackade ändå och väntade. Så tog hon fram nyckeln och satte den i låset. Den ville inte in. Hon försökte igen, men fick bara in änden i cylindern. Herregud, hade Jon bytt lås? Hon andades in, vände på nyckeln och bad en stilla bön.

Nyckeln gled in och låset gav ifrån sig ett mjukt klick när det gick upp.

Hon drog in lukten av lägenheten som hon kände så väl och gick mot garderoben där hon visste att han hade dammsugaren. Det var en svart Siemens VS08G2040, samma modell som de hade hemma, 2 000 watt, marknadens kraftigaste. Jon tyckte om att det blev rent. Dammsugaren vrålade hest när hon satte kontakten i väggen. Klockan var tio. Hon borde klara av att dammsuga alla golven och torka av alla väggar och ytor på en timme. Hon tittade på den stängda dörren till sovrummet och funderade på om hon skulle börja där inne. Där minnena var starkast och spåren flest. Nej. Hon satte dammsugarens munstycke mot underarmen. Det kändes som ett bett. Hon ryckte loss munstycket och såg att det redan syntes tecken på blodutgjutelse.

Hon hade bara dammsugit några minuter när hon kom på det. Breven! Herregud, hon hade hållit på att glömma att de kunde hitta breven hon hade skrivit. Såväl de första hon hade skrivit om sina innersta drömmar och önskningar, och de senaste. De desperata och nakna där hon hade bönfallit honom om att ta kontakt. Hon lät dammsugaren vara på, la bara slangen över en stol och sprang bort till Jons skrivbord och började dra ut lådorna. I den första låg pennor, tejp, hålslagare. I den andra telefonkataloger. Den tredje var låst. Naturligtvis.

Hon tog brevkniven som låg på bordsskivan, stack in den rakt ovanför låset och lutade sig med all kraft mot skaftet. Det knakade i torrt, gammalt trä. Och medan hon tänkte att brevkniven skulle gå sönder, gick framsidan på lådan sönder på längden. Hon drog ut lådan med ett ryck, borstade bort träflisor och såg ner på kuvert. Högvis. Hennes fingrar bläddrade blixtsnabbt. Hafslund Energi. DnB. If. Frälsningsarmén. Ett blankt kuvert. Hon öppnade det. "Käre son", stod det överst på pappret. Hon bläddrade vidare. Där! Kuverten hade fondens namn, Gilstrup Invest, i diskret ljusblått nederst i högra hörnet.

Lättad pillade hon ut brevet.

När hon var klar med läsningen, la hon ifrån sig brevet och kände tårarna rinna nerför kinderna. Det var som om hennes ögon hade öppnats på nytt, som om hon hade varit blind och nu såg igen och allt var som vanligt. Som om allt hon hade trott på och en gång förkastat, återigen hade blivit sant. Brevet hade varit kort, ändå var allt förändrat nu när hon hade läst det.

Dammsugaren dånade enträget och överröstade allt utom de enkla, tydliga meningarna i brevet, det absurda och samtidigt självklart logiska i dem. Hon hörde inte trafiken nere på gatan, knarrandet i dörren eller personen som stod precis bakom hennes stol. Det var först när hon kände lukten av honom som hennes nackhår reste sig.

*

SAS-planet landade på Flesland i västvind. I taxin in till Bergen hyschade vindrutetorkarna och dubbdäcken krasade mot våt, svart asfalt där de skar fram mellan kolsvarta, våta gräsplättar och nakna träd. Vestlandsvinter.

När de hade kommit till Fyllingsdalen ringde Skarre.

"Vi har hittat något."

"Kom igen."

"Vi har gått igenom Robert Karlsens hårddisk. Det enda av tvivelaktig karaktär var cookies till några porrsidor på Internet."

"Det hade vi hittat i din dator också, Skarre. Kom till saken."

"Vi hittade inte heller några tvivelaktiga personer i pappren eller breven."

"Skarre..." sa Harry varnande.

"Däremot fann vi en intressant kopia av en flygbiljett", sa Skarre. "Gissa vart."

"Jag ger dig en örfil."

"Till Zagreb", skyndade sig Skarre att fortsätta. Och la försiktigt till när Harry inte svarade. "I Kroatien."

"Tack. När var han där?"

"I oktober. Reste den tolfte oktober med retur på kvällen samma dag."

"Mm. En enda oktoberdag i Zagreb. Låter inte som en semesterresa."

"Jag kollade med hans chef på Fretex vid Kirkeveien, och hon säger att Robert inte alls har haft något uppdrag utomlands för dem."

När Harry hade lagt på undrade han varför han inte hade sagt till Skarre att han var nöjd med hans arbete. Han kunde gott ha gjort det. Höll han på att bli en surkart med åren? Nej, tänkte han medan han tog emot fyra kronor i växelpengar från taxichauffören; han hade alltid varit en surkart.

Harry klev av i en dödstråkig skithåla till bergsstad som enligt myten börjar en eftermiddag i september och slutar en eftermiddag i mars. Han gick de få meterna till dörren som ledde in till Børs kafé och stannade innanför, lät blicken svepa över lokalen och undrade vad den nya rökningslagen som var på gång skulle göra med ställen som det här. Harry hade varit på Børs två gånger tidigare, och det var ett ställe han instinktivt kände sig hemma och samtidigt helt utanför på. Kyparna svansade runt i röda kavajer och miner som om de jobbade på ett överklassetablissemang, medan de serverade stora stark och fnösktorra kvickheter till dystra lokala kustbor, pensionerade fiskare, seglivade krigsveteraner och andra som hade kapsejsat. Första gången Harry var här hade en avdankad kändis dansat tango med en fiskare mellan borden medan en äldre festklädd kvinna hade sjungit tyska romanser till dragspelsackompanjemang och under de instrumentala partierna rabblat obsceniteter med skorrande r.

Harrys blick hittade det den letade efter, och han gick bort till bordet där en lång, mager man stack upp över en tom och en snart tom stor stark.

"Chefen."

Mannens huvud rycktes upp vid ljudet av Harrys röst. Blicken följde efter något senare. Bakom hinnan av berusning krympte pupillerna.

"Harry." Rösten var överraskande klar och tydlig.

Harry drog till sig en stol från grannbordet.

"På genomresa?" frågade Bjarne Møller.

"Ja."

"Hur hittade du mig?"

Harry svarade inte. Han hade varit förberedd, ändå kunde han nästan inte tro det han såg.

"Så de skvallrar på stationen? Ja, ja." Møller tog en ordentlig klunk ur glaset. "Märkligt rollbyte, eller hur? Vanligtvis var det ju jag som fann dig så här. En öl?"

Harry lutade sig fram över bordet. "Vad har hänt, chefen?"

"Vad är det som brukar ha hänt när en vuxen man dricker mitt under arbetstid, Harry?"

"Antingen har han fått sparken eller så har hustrun gått ifrån honom."

"Jag har inte fått sparken än vad jag vet." Møller skrattade kort. Axlarna skakade, men det kom inget ljud.

"Har Kari...?" Harry hejdade sig, visste inte hur han skulle formulera det.

"Hon och ungarna kom inte efter. Det är okej. Det var bestämt så i förväg."

"Va?"

"Jag saknar grabbarna, det är klart. Men jag klarar mig. Det här är bara... vad heter det... en övergångsfas? Jo, men det finns ett finare ord. Trans... nej..."

Bjarne Møllers huvud hade sjunkit ner över glaset.

"Låt oss gå en sväng", sa Harry och vinkade efter notan.

Tjugofem minuter senare stod Harry och Bjarne Møller inne i samma regnby vid ett räcke på det fjäll som heter Fløien och tittade ner mot det som eventuellt var Bergen. Ett järnvägståg som var avhugget på snedden som en kakbit och draget av tjocka stålvajrar hade fört dem upp från centrum.

"Var det därför du stack hit?" frågade Harry. "För att du och Kari tänkte gå ifrån varandra?"

"Det regnar precis så mycket här som de påstår", sa Møller.

Harry suckade. "Det hjälper inte att dricka, chefen. Det blir bara värre."

"Det där är min replik, Harry. Hur är det mellan dig och Gunnar Hagen?"

"Sådär. Snabb på att föreläsa."

"Passa dig för att underskatta honom, Harry. Han är mer än en föreläsare. Gunnar Hagen var med i FSK i sju år."

"Försvarets specialkommando?" sa Harry förvånat.

"Javisst. Jag fick precis veta det av krimchefen. Hagen blev uttagen till truppen 1981 när FSK inrättades för att beskydda våra oljeriggar i Nordsjön. Eftersom tjänsten är hemlig har det aldrig stått något i hans cv."

"FSK", sa Harry och kände att det iskalla regnet höll på att tränga igenom jacktyget över axlarna. "Jag har hört att lojaliteten är mycket stark där."

"Det är som ett brödraskap", sa Møller. "Ogenomträngligt."

"Vet du om någon mer har varit med där?"

Møller skakade på huvudet. Han såg redan nykter ut. "Något nytt om utredningen? Jag har fått inside information."

"Vi har inte ens ett motiv."

"Motivet är pengar", sa Møller och harklade sig. "Girighet, illusionen om att saker och ting kommer att förändras om man får pengar. Att man själv ska förändras."

"Pengar." Harry tittade på Møller. "Kanske det", sa han tveksamt.

Møller spottade föraktfullt mot den grå soppan framför dem. "Hitta pengarna. Hitta pengarna och följ dem. De leder dig alltid till svaret."

Harry hade inte hört honom prata så tidigare, inte med denna bittra visshet i rösten, som om han hade fått en insikt han gärna skulle ha varit förutan.

Harry drog efter andan och satsade: "Du vet att jag inte orkar tassa så mycket runt gröten, chefen, så här kommer det. Du och jag är det slags män som inte har så många vänner. Och även om du kanske inte betraktar mig som en vän, så är jag i varje fall något i närheten av det."

Harry tittade på Møller, men fick ingen respons.

"Jag åkte hit för att höra om det är något jag kan göra. Något du vill prata om eller..."

Fortfarande ingen respons.

"Jag vete fan, chefen. Men nu är jag i alla fall här."

Møller vände upp ansiktet mot himlen. "Visste du att bergensarna i brist på a-ändelser kallar det 'vidden' här bakom oss? Och att det faktiskt är det? Ett riktigt fjäll. Sex minuter med kabelbana från centrum i Norges näst största stad går människor vilse och omkommer. Lustigt, eller vad säger du?"

Harry ryckte på axlarna. Møller suckade:

"Regnet vill visst inte upphöra. Låt oss ta den där plåtvagnen ner igen."

Väl nere gick de tillsammans bort till taxihållplatsen.

"Det tar bara tjugo minuter till Flesland nu innan rusningstrafiken", sa Møller.

Harry nickade och väntade med att kliva in. Hans jacka var genomvåt nu.

"Följ pengarna", sa Møller och la en hand på Harrys axel. "Gör det du måste."

"Du också, chefen."

Møller sträckte upp en hand i luften och började gå, men vände sig om i samma ögonblick som Harry klev in i taxin och ropade något som dränktes av trafiken. Harry satte på mobilen medan de for över Danmarks plass. Ett sms från Halvorsen om att ringa tillbaka väntade på honom. Harry slog numret.

"Vi har Stankics kreditkort", sa Halvorsen. "Det slukades och behölls av en bankomat vid Youngstorget i natt strax före tolv."

"Så det var därifrån han kom när vi slog till mot Heimen."

"Japp."

"Youngstorget är en bra bit från Heimen", sa Harry. "Han har nog gått ända dit för att han var rädd för att vi ska spåra kortet till ett ställe i närheten av Heimen. Och det tyder på att han är i desperat behov av pengar."

"Men det blir bättre", sa Halvorsen. "Bankomaten är ju videoövervakad."

"Ja?"

Halvorsen gjorde en konstpaus.

"Kom igen", sa Harry. "Han döljer inte ansiktet, är det det?"

"Han ler rakt in i kameran som en filmstjärna", sa Halvorsen.

"Har Beate fått inspelningen?"

"Hon sitter i House of Pain och går igenom den nu."

*

Ragnhild Gilstrup tänkte på Johannes. Hur annorlunda allt kunde ha varit. Om hon bara hade följt sitt hjärta som alltid hade varit mycket klokare än huvudet. Och att det var underligt att hon aldrig hade varit så olycklig och ändå aldrig haft sådan lust att leva som just nu.

Att leva bara lite till.

För hon förstod allt nu.

Hon stirrade in i en svart mynning och hon förstod vad hon såg.

Och vad som skulle ske.

Hennes skrik dränktes av vrålet från en Siemens VS08G2040 mycket starka elektriska motor. En stol föll i golvet. Mynningen med det kraftiga suget kom närmare ögat. Hon försökte blunda hårt, men ögonlocken hölls isär av starka fingrar som ville att hon skulle se. Och hon såg. Och visste, visste vad som skulle ske.

### Kapitel 17

### Fredag 18 december. Ansiktet

Klockan på väggen ovanför disken i det stora apoteket visade halv tio. Bänkade längs väggarna satt folk och hostade, blundade med sömniga ögon eller tittade ömsom på det röda, digitala numret uppe i taket, ömsom på sin kölapp som om det var deras lott i livet och varje pling en ny dragning.

Han hade inte tagit någon kölapp, han ville bara sitta nära apotekets element, men han hade en känsla av att den blå jackan drog åt sig onödig uppmärksamhet, för personalen hade börjat titta på honom. Han tittade ut genom fönstret. Bakom diset anade han konturerna av en blek, orkeslös sol. En polisbil gled förbi. De hade övervakningskameror här inne. Han måste ta sig vidare, men vart? Utan pengar blev han utkastad från kaféer och barer. Nu hade han inte ens sitt kreditkort längre. I går kväll hade han bestämt sig för att han trots allt måste ta ut pengar även om han riskerade att kreditkortet spårades. Han hade begett sig ut på en kvällspromenad från Heimen, och till slut hade han hittat en bankomat en bra bit bort, men maskinen hade bara ätit upp kortet utan att ge något tillbaka, annat än bekräftelsen på det han redan visste: att de hade ringat in honom, att han var belägrad igen.

*

Den nästan tomma matsalen på Biscuit badade i panflöjtsmusik. Det var den lugna tiden efter lunch men före middag, så Tore Bjørgen hade ställt sig vid fönstret där han drömmande tittade ut på Karl Johan. Inte för att utsikten var något särskilt för honom, utan för att elementen var placerade under fönsterna och det kändes som om han aldrig kunde bli varm nog. Han var på dåligt humör. Han måste hämta flygbiljetterna till Cape Town inom två dagar och han hade precis insett det han länge egentligen hade vetat, att han inte hade några pengar. Trots att han hade arbetat så mycket, hade de liksom försvunnit. Det var förstås rokokospegeln som han hade köpt till lägenheten i höstas, men det hade blivit för mycket champagne, pulver och annat dyrt skoj. Inte så att han hade tappat fotfästet, men skulle han vara ärlig så var det på tiden att han tog sig ur den onda cirkeln med pulver för att festa, piller för att sova och pulver för att orka arbeta tillräckligt med övertid för att finansiera ovanorna. Och just nu var alltså kontot snustorrt. De fem senaste åren hade han firat jul och nyår i Cape Town i stället för att sticka hem till Vegårdshei, till religiös trångsynthet, föräldrarnas tysta anklagelser och farbrödernas och de manliga kusinernas illa dolda avsky. Han bytte tre veckor outhärdlig kyla, tröstlöst mörker och tråkigheter mot sol, vackra människor och vibrerande nattliv. Och lek. De farliga lekarna. I december och januari invaderades Cape Town av europeiska reklambyråer och filmteam och modeller, kvinnliga och manliga. Och det var i de kretsarna han hittade likasinnade. Den lek han tyckte bäst om var blind date. I en stad som Cape Town var det alltid en viss risk behäftad med det, och att träffa en man i mörkret bland rucklen i Cape Flats var direkt livsfarligt. Och ändå var det det han gjorde. Han visste inte alltid varför han begick de här idiotiska handlingarna, han visste bara att han behövde faran för att känna att han levde, att leken måste innebära en viss risk för att vara intressant.

Tore Bjørgen andades in. Dagdrömmarna hade störts av en doft han hoppades inte kom från köket. Han vände sig om.

" _Hello again_ ", sa mannen som stod strax bakom honom.

Hade Tore Bjørgen varit en mindre proffsig kypare, hade han visat ett mer missbelåtet ansiktsuttryck. Manen framför honom bar inte bara den oklädsamma, blå vinterjacka som tydligen var högsta modet bland knarkarna på Karl Johan. Killen var dessutom orakad, hade rödkantade ögon och stank som en pissoar.

" _Remember me?_ " sa mannen. " _At the men's room_."

Tore Bjørgen trodde först att han menade nattklubben med samma namn innan han förstod att mannen menade toaletten. Och först då kände han igen honom. Det vill säga, han kände igen rösten. Och tänkte att det är otroligt vad ett dygn utan civiliserade nödvändigheter som rakhyvel, dusch och åtta timmars sömn kan göra med en mans utseende.

Kanske var det den avbrutna, intensiva dagdrömmen som gjorde att Tore Bjørgens två mycket olika reaktioner kom i den ordning de kom: Först det sköna sticket av begär. Mannens anledning att återvända var ju uppenbar efter flirten och den flyktiga men intima kroppskontakten de hade haft. Sedan rädslan när bilden av mannen med den tvålindränkta pistolen dök upp på näthinnan. Och det faktum att polisen som hade varit här, hade kopplat ihop det med mordet på den stackars frälsningsarmésoldaten.

"Jag behöver någonstans att bo", sa mannen.

Tore Bjørgen blinkade hårt två gånger. Han kunde nästan inte tro det. Här stod han mittemot en person som kanske var en mördare, en person som var misstänkt för att ha skjutit en man på öppen gata. Så varför hade han inte redan släppt allt han hade för händer och sprungit ut ur matsalen och skrikit på polis? Polisen hade ju till och med sagt att det var utlovat en belöning för upplysningar som kunde leda till att mannen greps. Bjørgen tittade bort mot andra änden av lokalen där hovmästaren stod och bläddrade i boken med bokningar. Varför kände han i stället denna märkliga, pirrande glädje i mellangärdet som fortplantade sig genom kroppen och fick honom att rysa och darra medan han letade efter något meningsfullt att säga.

"Det är bara för en natt", sa mannen.

"Jag jobbar i dag", sa Tore Bjørgen.

"Jag kan vänta."

Tore Bjørgen tittade på mannen. Det är galenskap, tänkte han medan hjärnan långsamt och obönhörligt kopplade samman leklusten med den möjliga lösningen på ett problem. Han svalde och bytte fot.

*

Harry småsprang från flygtåget på Oslo S över Grønland till polishuset, tog hissen direkt upp till rånroteln och joggade genom korridorerna till House of Pain, polisens videorum.

Det var mörkt, varmt och trångt i det lilla, fönsterlösa rummet. Han hörde snabba fingrar knappa på datorns tangentbord.

"Vad ser du?" frågade han silhuetten som avtecknade sig mot de flimrande bilderna på duken på kortväggen.

"Något mycket intressant", sa Beate Lønn utan att vända sig om, men Harry visste att hennes ögon var rödkantade. Han hade sett Beate arbeta tidigare. Sett henne stirra på duken i flera timmar medan hon spolade fram, tillbaka, fokuserade, förstorade, lagrade. Utan att veta vad hon letade efter. Eller vad hon såg. Det här var hennes territorium.

"Och möjligen en förklaring", la hon till.

"Jag är idel öra." Harry famlade sig fram i mörkret, slog i benet i en stol och satte sig svärande.

"Klar?"

"Skjut."

"Okej. Möt Christo Stankic."

På duken klev en man fram till en bankomat.

"Är du säker?" frågade Harry.

"Känner du inte igen honom?"

"Jag känner igen den blå jackan, men..." sa Harry och hörde förvirringen i sin egen röst.

"Vänta", sa Beate.

Mannen hade stuckit in ett kort i automaten och stod och väntade. Så vände han upp ansiktet mot kameran och gjorde en grimas. Ett tillgjort leende, ett sådant som betyder det motsatta.

"Han har upptäckt att han inte får ut några pengar", sa Beate.

Mannen på duken tryckte och tryckte och till slut slog han med handen på bankomatens knappar.

"Och nu har han upptäckt att han inte får tillbaka kortet", sa Harry.

Mannen stod länge och stirrade på bankomatens display. Sedan drog han upp ärmen, tittade på klockan, vände sig om och var försvunnen.

"Vad var det för klocka?" undrade Harry.

"Det blänker i glaset", sa Beate. "Men jag förstorade upp negativen. Det står Seiko SQ50 på nummerskivan."

"Duktig flicka. Men jag såg inget förklarande."

"Det är detta som förklarar."

Beate knappade och två bilder av mannen de nyss hade sett dök upp på duken. Den ena föreställde honom medan han plockade fram kortet, den andra när han såg på klockan.

"Jag har valt de här två bilderna eftersom han har ansiktet i ungefär samma vinkel så att det är lätt att se. De två bilderna är alltså tagna med strax över hundra sekunders mellanrum. Ser du det?"

"Nej", sa Harry som sanningen var. "Jag är uppenbarligen dålig på sådant, jag kan inte ens se att det är samma person på de två bilderna. Eller att det var honom jag såg nere vid Akerselva."

"Bra, då har du sett det."

"Sett vad?"

"Här är bilden på honom från kreditkortet", sa Beate och klickade. Ett fotografi av en kortklippt man med slips dök upp.

"Och här är de som Dagbladet tog av honom på Egertorget."

Två nya bilder.

"Ser du att dessa föreställer samme person?" frågade Beate.

"Nja, nej."

"Inte jag heller."

"Inte _du_? Om inte _du_ gör det, betyder det bara att det inte är samma person."

"Nej", sa Beate. "Det betyder att vi står inför ett fall av så kallad hypermobilitet. I fackkretsar kallat _visage du pantomime_."

"Vad i hela friden snackar du om?"

"En person som varken behöver sminka sig, klä ut sig eller genomgå plastikoperationer för att förvandla sig."

I konferensrummet i röd zon väntade Harry tills alla i utredningsgruppen hade satt sig innan han tog till orda:

"Vi vet nu att vi letar efter en man och bara en man. Tills vidare kallar vi den här mannen Christo Stankic. Beate?"

Beate startade en projektor och en bild av ett ansikte med slutna ögon och en mask av något som liknade röd spaghetti dök upp på duken.

"Det ni ser här är en illustration över våra ansiktsmuskler", började hon. "Muskler vi använder för att skapa ansiktsuttryck och därmed förändra vårt utseende. De viktigaste sitter i pannan, runt ögonen och runt munnen. Det här är till exempel musculus frontalis som tillsammans med musculus corrugator supersilii används till att höja och pressa ihop ögonbrynen. Orbicularis oculi används till att spärra upp eller pressa samman musklerna runt ögonen. Och så vidare."

Beate tryckte på fjärrkontrollen. Bilden visade en clown med stora uppblåsta kinder.

"Vi har hundratals sådana muskler i ansiktet och till och med de som har som jobb att göra olika ansiktsuttryck använder bara en mycket liten del av möjligheterna. Skådespelare och gycklare tränar upp ansiktsmusklerna till maximal rörlighet, något vi andra i regel tappar bort när vi är unga. Men skådespelare och pantomimkonstnärer använder i det stora hela bara ansiktet till mimiska rörelser som ska uttrycka en bestämd känsla. Ilska, glädje, förälskelse, förvåning, lite skratt, mycket skratt och så vidare. Men av naturen har vi med denna mask av muskler fått möjligheten till flera miljoner, ja, ett nästan obegränsat antal ansiktsuttryck. En konsertpianist har tränat upp förbindelsen mellan hjärna och musklerna i fingrarna så till den grad att de kan utföra tio olika arbetsuppgifter simultant och helt oavhängigt av varandra. Och i fingrarna har vi inte särskilt många muskler. Vad kan vi då göra med ansiktet?"

Beate bytte till bilden av Christo Stankic utanför bankomaten.

"Jo, vi kan till exempel göra detta."

Filmen började rulla i slow motion.

"Ni kan nästan inte se förändringarna. Det är små muskler som dras ihop och slappnar av. Summan av de små muskelrörelserna är ett ändrat ansiktsuttryck. Förändras verkligen ansiktet så mycket? Nej, men den del av hjärnan som känner igen ansikten – fusiform gyrus – är oerhört följsam för även små förändringar eftersom den har till uppgift att skilja mellan tusentals fysiologiskt sett likadana ansikte. Genom denna gradvisa justering av sammandragningar slutar vi med något som till synes verkar vara en annan person. Nämligen den här."

Bilden frös den sista rutan i inspelningen.

"Hallå? Jorden anropar Mars."

Harry kände igen Magnus Skarres röst. Någon skrattade och Beate rodnade.

"Sorry, alltså", småskrattade Skarre och tittade sig nöjt omkring. "Det där är fortfarande Stankic-degosen. Science fiction är skoj, men snubbar som stramar lite här och slappnar av lite där och blir oigenkännliga, det blir lite väl mycket spökhistoria, tycker jag."

Harry skulle precis bryta in, men ångrade sig. För två år sedan skulle en sådan kommentar ha knäckt henne där hon stod och han hade tvingats sopa upp resterna.

"Nu frågade väl ingen dig", sa Beate, fortfarande flammigt röd om kinderna. "Men eftersom du känner det så, låt mig ta ett exempel jag är säker på att du förstår."

"Hej, hej", tjoade Skarre och höll upp händerna framför sig. "Det var inte personligt menat, Lønn."

"När folk dör, inträder som bekant rigor mortis", fortsatte Beate till synes opåverkad, men Harry kunde se att hennes näsborrar var utspärrade. "Musklerna i kroppen, så även i ansiktet, stelnar. Det ger samma effekt som att strama musklerna. Och vilken är den typiska reaktionen ni får när anhöriga ska identifiera lik?"

I tystnaden som följde hördes bara suset från projektorns fläkt. Harry log redan.

"De känner inte igen dem", sa en hög, klar röst. Harry hade inte lagt märke till att Gunnar Hagen hade kommit in i rummet.

"Ett vanligt problem i krig när döda soldater ska identifieras. De är ju uniformerade, och det händer att till och med kamrater i deras egen trupp måste kontrollera id-brickan för att vara säker."

"Tack", sa Beate. "Fattar även du nu, Skarre?"

Skarre ryckte på axlarna, och Harry hörde någon skratta högt. Beate stängde av projektorn:

"Ansiktets plasticitet eller rörlighet är mycket individuell. En del kan tränas upp och en del måste man anta är genetiskt betingat. En del kan inte skilja mellan höger och vänster ansiktshalva, andra kan med träning använda alla musklerna oberoende av varandra. Som en konsertpianist. Det kallas alltså hypermobilitet eller _visage du pantomime_. De fall man känner till tyder på att det är starkt ärftligt, att man har utvecklat förmågan som mycket ung eller som barn, och att de med extrem grad av hypermobilitet ofta har en störd personlighet och – eller – har upplevt starka trauman under uppväxten."

"Så det du säger är att vi har med en galen människa att göra?" sa Gunnar Hagen.

"Min specialitet är ansikten, inte psykologi", sa Beate. "Men det kan åtminstone inte uteslutas. Harry?"

"Tack, Beate." Harry reste sig. "Då vet ni lite mer om vad vi står inför. Frågor? Ja, Li?"

"Hur fångar vi ett sådant kreatur?"

Harry och Beate såg på varandra. Hagen harklade sig.

"Jag vet inte", sa Harry. "Jag vet bara att detta inte är över förrän han har gjort sitt jobb. Eller vi vårt."

*

Det fanns ett meddelande från Rakel när Harry kom tillbaka till kontoret. Han ringde henne direkt för att slippa grubbla.

"Hur går det?" sa hon.

"Till högsta domstolen", sa Harry. Det var ett uttryck som Rakels egen far hade brukat använda. Ett insideskämt bland frontsoldaterna efter kriget. Rakel skrattade, det mjuka, skvillrande skrattet han en gång hade varit villig att offra allt för att få höra varje dag. Det fungerade fortfarande.

"Är du ensam?" undrade hon.

"Nej. Halvorsen sitter här och lyssnar som alltid."

Halvorsen höjde huvudet från vittnesrapporterna från Egertorget och grimaserade.

"Oleg behöver någon att prata med", sa Rakel.

"Jaha?"

"Oj, det var klumpigt sagt. Inte någon. Han behöver prata med dig."

"Behöver?"

"Rättelse igen. Han har _sagt_ att han vill prata med dig."

"Och bett dig ringa?"

"Nej. Nej, det skulle han aldrig ha gjort."

"Nej." Harry log åt tanken.

"Så... Har du tid i kväll, tror du?"

"Absolut."

"Fint. Du kunde ju komma och äta middag med oss."

"Oss?"

"Oleg och mig."

"Mm."

"Jag vet att du har träffat Mathias..."

"Javisst", sa Harry snabbt. "Verkar ju vara en fin kille."

"Jodå."

Harry visste varken hur han skulle eller ville tolka hennes tonfall.

"Är du där?"

"Jag är här", sa Harry. "Du, vi har ett mordfall och det jäser lite här nere. Kan jag inte få ha det innestående och så ringer jag när det dyker upp en dag som passar?"

Paus.

"Rakel?"

"Ja, det vore fint. Annars?"

Frågan var så malplacerad att Harry ett ögonblick funderade på om det var ironiskt menat.

"Dagarna går", sa Harry.

"Inget nytt som har hänt i ditt liv sedan senast?"

Harry andades djupt. "Jag måste gå, Rakel. Jag ringer när jag har en dag. Hälsa Oleg från mig. Okej?"

"Okej."

Harry la på.

"Nå?" sa Halvorsen. "'En dag som passar'?"

"Bara en middag. Något med Oleg. Vad skulle Robert göra i Zagreb?"

Halvorsen skulle precis säga något, men i samma ögonblick hördes en knackning. De vände sig om. Skarre stod i dörröppningen.

"Polisen i Zagreb ringde precis", upplyste han. "Stankics kreditkort är utställt på det falska passet."

"Mm", surrade Harry och lutade sig bakåt i stolen med händerna bakom huvudet. "Vad skulle Robert göra i Zagreb, Skarre?"

"Ni vet vad jag tror."

"Knark", sa Halvorsen.

"Sa du inte något om en flicka som hade frågat efter Robert på Fretex vid Kirkeveien, Skarre? En som de i butiken trodde var från Jugoslavien?"

"Jo. Det var hon chefen där uppe som..."

"Ring Fretex, Halvorsen."

Det blev tyst på kontoret medan Halvorsen bläddrade i Gula sidorna och slog ett telefonnummer. Harry började trumma på bordsskivan medan han funderade på hur han skulle formulera att han var nöjd med Skarre. Han harklade sig en gång. Men så räckte Halvorsen honom luren.

Sergeantmajor Rue lyssnade, talade och handlade. En effektiv kvinna slog Harry fast när han två minuter senare la på och harklade sig igen:

"Det var en av hennes paragraf-tolv-pojkar, en serb, som mindes flickan. Han hade för sig att hon hette Sofia, men är inte säker. Det han mindes säkert var att hon var från Vukovar."

Harry hittade Jon på sängen i Roberts lägenhet med en uppslagen Bibel på magen. Han såg yrvaken och rädd ut. Harry tände en cigarett, satte sig på den klena köksstolen och frågade vad Jon trodde Robert skulle göra i Zagreb.

"Vet inte, han sa inget till mig. Kanske det hade att göra med det hemliga projektet jag hade lånat honom pengar till."

"Okej. Vet du om han hade någon flickvän, en ung, kroatisk flickvän som heter Sofia?"

"Sofia Miholjec? Du skämtar?"

"Faktiskt inte. Betyder det att du vet vem hon är?"

"Sofia bor i ett av våra hus vid Jacob Aalls gate. Hennes familj befann sig bland de kroatiska flyktingarna från Vukovar som kommendören tog hit. Men Sofia... Sofia är femton år."

"Kanske hon bara var förälskad i Robert? Ung flicka. Trevlig, vuxen pojke. Det är inte särskilt ovanligt, vet du."

Jon skulle precis svara, men ångrade sig.

"Du sa själv att Robert tyckte om unga flickor", sa Harry.

Jon tittade i golvet. "Jag kan ge dig adressen till familjen, så kan du fråga henne."

"Okej." Harry slängde ett öga på klockan. "Är det något du behöver?"

Jon såg sig omkring. "Jag borde titta till min lägenhet. Hämta lite kläder och toalettsaker."

"Okej, jag kör dig. Ta på dig jacka och mössa, det har blivit ännu kallare."

Det tog tjugo minuter att köra. På vägen passerade de den gamla förfallna Bislett-stadion som skulle rivas, och Schrøders restaurang där det stod en person i tjock yllerock och mössa framför ingången som Harry kände igen. Harry parkerade olagligt precis framför porten på Gøteborggata 4, där de gick in och ställde sig framför hissdörren. Harry såg på den röda displayen ovanför dörren att hissen stod på fjärde våningen, den våning där Jons lägenhet låg. Innan de hann trycka in HIT-knappen, hörde de hissen sätta sig i rörelse och såg på siffrorna att den var på väg ner mot dem. Harry gned handflatorna mot låren.

"Du gillar inte hissar", sa Jon.

Harry tittade överraskat på honom. "Syns det?"

Jon log: "Far gör inte heller det. Kom, vi tar trapporna."

De började gå, och en bit upp i trappan hörde Harry hissdörren öppnas under dem.

De öppnade dörren till lägenheten och Harry stannade vid dörren medan Jon gick in i badrummet och hämtade en necessär.

"Konstigt", sa Jon med rynkad panna. "Det är precis som om det har varit någon här."

"Teknikerna var här och tog hand om kulorna", sa Harry.

Jon försvann in i sovrummet och kom tillbaka med en bag.

"Det luktar konstigt", sa han.

Harry såg sig omkring. På diskbänken stod två glas, men utan mjölk eller annan synlig dryck på kanterna som avslöjade något. Inga våta märken efter smält snö på golvet, bara några ljusa träflisor framför skrivbordet som antagligen kom från en framsida till en låda som såg ut att ha gått sönder.

"Vi går härifrån", sa Harry.

"Varför står min dammsugare där?" frågade Jon och pekade. "Har dina killar använt den?"

Harry kände de kriminaltekniska procedurerna, och ingen av dem inbegrep användning av en dammsugare på brottsplatsen.

"Har någon annan än du nycklar hit?" frågade Harry.

Jon tvekade. "Thea, min flickvän. Men hon skulle aldrig ha dammsugit här inne frivilligt."

Harry tittade på träflisorna framför skrivbordet som var det första en dammsugare skulle ha slukat. Så gick han bort till dammsugaren. Munstycket var borttaget från plastskaftet som var fäst till slangänden. Det rann kallt nerför ryggen. Han lyfte skaftet och tittade in i den cirkelrunda, svarta mynningen. Drog ett pekfinger runt kanten och såg på fingertoppen.

"Vad är det?" undrade Jon.

"Blod", sa Harry. "Kolla att dörren är låst."

Harry visste redan. Att han stod på tröskeln till det rum han hatade och ändå aldrig lyckades undvika. Han plockade bort plastlocket som satt mitt på dammsugaren. Lossade den gula dammpåsen och lyfte den medan han tänkte att det var detta som var det egentliga smärtans hus. Platsen där han alltid tvingades använda sin förmåga att leva sig in i det onda. En förmåga han allt oftare tänkte att han hade utvecklat alldeles för bra.

"Vad gör du?" frågade Jon.

Påsen var så full att den bulnade. Harry tog tag i det tjocka, mjuka pappret och rev. Påsen gick sönder och ett moln av fint svart damm höjde sig som en ande ur lampan. Det steg viktlöst mot taket medan Jon och Harry stirrade på innehållet som nu låg på parketten.

"Nåd", viskade Jon.

### Kapitel 18

### Fredag 18 december. Schaktet

"Herre Gud", stönade Jon och famlade efter en stol. "Vad är det som har hänt här? Det där är ju... det är..."

"Ja", sa Harry som hade ställt sig på huk bredvid dammsugaren och koncentrerade sig på att andas lugnt. "Det är ett öga."

Ögonloben såg ut som en blodig, strandad manet av glas. Dammet hade häftat vid den vita ovansidan. På den blodiga baksidan kunde Harry urskilja muskelfästena och den tjockare, vita, ormliknande tappen som var synnerven. "Det jag funderar på är hur det har tagit sig oskatt genom filtret och in i dammpåsen. Om det har sugits in dit alltså."

"Jag har tagit bort filtret", sa Jon med darrande röst. "Det suger bättre då."

Harry plockade fram en penna ur jackfickan och använde den till att försiktigt vända på ögat. Konsistensen kändes mjuk, men med en fast kärna. Han flyttade sig lite så att ljuset från taklampan föll ner på pupillen, som var stor, svart och utflytande eftersom musklerna i ögat inte längre höll den cirkelrund. Den ljusa, nästan turkosa irisen som inramade pupillen, lyste som skiftningarna i en matt spelkula. Harry hörde Jon andas snabbt bakom sig.

"Ovanligt ljus blå iris", sa Harry. "Någon du känner?"

"Nej, jag... jag vet inte."

"Lyssna nu, Jon", sa Harry utan att vända sig om. "Jag vet inte hur mycket du har tränat på att ljuga, men du är inte särskilt duktig på det. Jag kan inte tvinga dig att berätta pikanta detaljer om din bror, men det här..." – Harry pekade på den blodiga ögonloben – "... kommer jag att tvinga dig att berätta vad det är."

Han vände sig om. Jon satt på en av de två köksstolarna med huvudet böjt.

"Jag... hon..." Hans röst var fylld av gråt.

"Hon, alltså", hjälpte Harry till.

Jon nickade häftigt med huvudet fortfarande nerböjt. "Hon heter Ragnhild Gilstrup. Det finns ingen annan som har sådana ögon."

"Och hur kan hennes öga ha hamnat här?"

"Jag vet inte. Hon... vi... brukade träffas här. Hon hade nyckel hit. Vad är det jag har gjort, Harry? Varför händer detta?"

"Jag vet inte, Jon. Men jag har ett jobb till att göra här, och vi måste placera dig någonstans först."

"Jag kan sticka tillbaka till Ullevålsveien."

"Nej!" utbrast Harry. "Har du nycklar till Theas lägenhet?"

Jon nickade.

"Okej, gå dit. Se till så att dörren är låst och öppna inte för någon annan än mig."

Jon gick mot ytterdörren, men stannade: "Harry?"

"Ja?"

"Måste det komma ut, det med Ragnhild och mig? Jag slutade att träffa henne när Thea och jag blev ihop."

"Då är det väl inte så farligt."

"Du förstår inte", sa Jon. "Ragnhild Gilstrup var gift."

Harry nickade långsamt. "Åttonde budet?"

"Tionde", sa Jon.

"Jag kan inte hålla det hemligt, Jon."

Jon såg på Harry med förvånad blick. Sedan skakade han långsamt på huvudet.

"Vad är det?"

"Jag kan inte tro att jag nyss sa det där", sa Jon. "Ragnhild är död och allt jag tänker på är att rädda mitt eget skinn."

Tårar vällde upp i Jons ögon. Och i ett försvarslöst ögonblick kände Harry bara rent medlidande. Inte det medlidande han kunde känna med offret eller anhöriga, utan med den som i ett hjärtskärande ögonblick ser sin egen ynkliga mänsklighet.

*

Det hände att Sverre Hasvold ångrade att han hade gett upp livet som sjöman i utrikesfart för att bli vaktmästare i det splitter nya huset på Gøteborggata 4. Särskilt under iskalla dagar som den här när de ringde och klagade på att sopnedkastet var fullt igen. Det hände i genomsnitt en gång i månaden och anledningen var enkel – öppningarna på varje våning var dimensionerade lika stora som schaktet. Tacka visste han gamla hus. Till och med på 1930- talet, när de första sopnedkasten kom, hade arkitekterna haft vett att göra öppningar med mindre diamanter så att inte människor skulle trycka in saker som fastnade längre ner i schaktet. Nuförtiden tänkte de bara på stil hit och ljusflöde dit.

Hasvold öppnade luckan till sopnedkastet på tredje våningen, stack in huvudet och tände ficklampan. Det lyste vitt från plastpåsarna och han såg att problemet som vanligt befann sig mellan första och andra våningen där schaktet hade en pytteliten inåtbuktning.

Han stängde dörren efter sig när han klev i soprummet i källaren och tände. Det var så rått och kallt att glasögonen immade igen. Han frös och tog den nästan tre meter långa järnstången han hade liggande längs ena väggen för exakt detta ändamål. Han hade till och med satt en plastboll i änden för att undvika att sticka hål på soppåsarna när han stack upp i schaktet. Det droppade ur schaktöppningen, små ljud mot plasten på påsarna som låg i sopbehållaren. Det stor klart och tydligt i husets ordningsregler att schaktet bara fick användas för torra sopor i väl paketerade påsar, men människor – inte ens de så kallade kristna som bodde här i huset – tog någon hänsyn till sådant.

Det krasade av äggskal och mjölkkartonger när han klättrade upp i behållaren och gick bort till den cirkelrunda öppningen i taket. Han tittade upp i hålet, men allt han såg var mörker. Han stack upp järnstången. Väntade sig att stöta på den vanliga mjuka massan av soppåsar, men i stället stannade stången mot något hårt. Han stack hårdare. Det rörde sig inte, något hade tydligen kilats fast ordentligt.

Han tog ficklampan som hängde i bältet och riktade ljuskäglan mot schaktet. En droppe träffade glasögonen, och svärande och halvblind slet han av sig glasögonen och gned glaset mot den blå rocken medan han höll ficklampan under armen. Han flyttade sig lite och tittade närsynt upp igen. Hoppade till. Riktade ficklampan medan fantasin började mala. Stirrade medan hans hjärta verkade slå allt långsammare. Tvivlande förde han upp glasögonen mot ansiktet igen. Sedan slutade hjärtat nästan helt att slå.

Järnstången gled skrapande längs stenväggen innan den klirrande träffade golvet. Sverre Hasvold upptäckte att han hade satt sig ner i soptråget, och att ficklampan måste ha glidit ner någonstans mellan soppåsarna. En ny droppe träffade plastpåsen mellan hans lår. Han kastade sig bakåt som om det var frätande syra. Så tog han sig på benen och sprang ut.

Måste ha frisk luft. Han hade sett en del på sjön, men inte något som det här, detta var... onormalt. Detta måste vara sjukt. Han knuffade upp porten och vacklade ut på trottoaren utan att lägga märka till de två männen som stod där och kylan som slog emot honom. Han stöttade sig mot väggen, svimfärdig och andtruten och plockade fram mobilen. Tittade hjälplöst på den. De hade ändrat nödnummerna för några år sedan, gjort dem lättare att komma ihåg, men han mindes naturligtvis bara de gamla. Han upptäckte de två som stod där. Den ene av dem pratade i en mobiltelefon, den andre kände han igen som en av hyresgästerna.

"Förlåt, vet du hur man ringer till polisen?" frågade Hasvold och hörde att han hade blivit hes som om han hade stått och skrikit länge.

Hyresgästen tittade snabbt bort mot den andre mannen som tittade på vaktmästaren ett ögonblick innan han sa i mobilen:

"Vänta, det är inte säkert att vi behöver Ivan och hundpatrullen trots allt." Mannen sänkte telefonen och vände sig till Sverre Hasvold:

"Jag är kommissarie Hole vid Oslopolisen. Låt mig gissa..."

*

I en lägenhet vid Vestkanttorget tittade Tore Bjørgen ut genom sovrumsfönstret och ner på bakgården. Det var lika tyst där ute som här inne, inga barn sprang skrikande runt eller lekte i snön. Det var väl för kallt eller mörkt. Och förresten var det flera år sedan han hade sett barn leka ute om vintern. Utifrån vardagsrummet hörde han nyhetsuppläsaren på teve varna för köldrekord och socialministern sätta in extra krafter för att få uteliggare och hemlösa under tak och ensamstående äldre att höja värmen i sina lägenheter. Och att polisen letade efter en kroatisk medborgare vid namn Christo Stankic. Och att tips som ledde till ett gripande skulle belönas. Inget belopp nämndes, men Tore Bjørgen utgick ifrån att det var mer än en flygbiljett och tre veckors uppehälle i Cape Town kostade.

Tore Bjørgen torkade näsborrarna och gned in resterna av kokainet i tandköttet. Det tog bort det sista av pizzasmaken han hade i munnen.

Han hade sagt till chefen på Biscuit att han hade huvudvärk och hade gått tidigt. Christo – eller Mike som han hade sagt att han hette – väntade på honom på en bänk på Vestkanttorget så som de hade bestämt. Christo hade tydligen gillat hans Grandiosa köpepizza och hade langat in utan att märka något av smaken av femton milligram sönderhackade Stesolid-piller.

Tore Bjørgen tittade ner på den sovande Christo som låg naken på magen i hans säng. Christos andning var jämn och djup trots munbollen. Han hade inte visat några tecken på att vakna medan Tore hade genomfört sitt lilla arrangemang. Tore hade köpt de lugnande pillerna av en hetsig knarkare på gatan precis utanför Biscuit för femton kronor styck. Resten hade inte kostat mycket det heller. Både handfängslen, vristkedjorna, munbollen med huvudremmen och snöret med de glänsande analkulorna hade följt med i ett så kallat nybörjarpaket som han hade köpt på Internet hos Lekshop.com för bara 599 kronor.

Täcket låg på golvet och Christos hud glödde i ljuset från stearinljusens spelande lågor som Tore hade placerat runt omkring i rummet. Christos kropp skapade ett y mot det vita lakanet. Händerna satt fast vid Tores kraftiga mässingssängs huvudände, medan fötterna satt fast i var sin sängstolpe vid fotänden. Tore hade manövrerat in en kudde under Christos mage för att få upp baken.

Tore vred av locket från burken med vaselin, tog en klick med pekfingret och särade på Christos skinkhalvor med andra handen. Och så tänkte han det igen. Att detta var ett övergrepp. Detta kunde inte gärna sägas vara något annat. Och tanken, bara ordet "övergrepp", gjorde honom kåt.

Ändå var han inte säker på om Christo egentligen skulle ha haft så mycket emot att leka lite. Signalerna hade varit diffusa. Hur som helst var det farligt att leka med en mördare. Härligt farligt. Men inte aningslöst. Mannen under honom skulle trots allt spärras in på livstid.

Han tittade ner på sitt eget stånd. Sedan plockade han upp analkulorna från asken och drog hårt i bägge ändarna av det tunna, men starka nylonsnöret som gick genom kulorna som på ett pärlhalsband. De första kulorna var små, men ökade i storlek, den största var i samma storlek som en golfboll. Enligt bruksanvisningen skulle kulorna föras in i analöppningen och sedan långsamt dras ut så att man fick maximal stimulans av nerverna i och runt den känsliga analöppningen. De hade olika färger och om man inte visste vad analkulor var, kunde man lätt tro att det var något helt annat. Tore log åt sin egen förvridna spegelbild i den största av kulorna. Far skulle kanske bli lite förvånad när han öppnade julklappen från Tore, som hälsade från Cape Town och hoppades att presenten skulle pryda julgranen. Men ingen i släkten i Vegårdshei skulle ha den ringaste aning om vad det var för kulor som blänkte framför dem medan de sjöng och marscherade och höll varandra i händerna. Eller var kulorna hade befunnit sig någonstans.

*

Harry ledde Beate och hennes två assistenter nerför trapporna till källarvåningen där vaktmästaren öppnade soprummet för dem. Den ena av assistenterna var ny, en tjej med ett namn Harry hade kommit ihåg i exakt tre sekunder.

"Där uppe", sa Harry. De tre andra, klädda i något som påminde om vita biskötselmunderingar, rörde sig försiktigt fram under öppningen till schaktet och ljusstrålarna från deras pannlampor försvann upp i mörkret. Harry studerade den nya assistenten, väntade på reaktionen i hennes ansikte. När den kom fick den Harry att tänka på koralldjur som instinktivt drar sig samman när fingrar rör vid dem. Beate skakade nästan omärkligt på huvudet, som en rörmokare som nyktert betraktar en medelstor frostskada.

"Enukleation", sa hon. Rösten ekade i schaktet. "Skriver du, Margaret?"

Den kvinnliga assistenten andades häftigt medan hon famlade efter penna och anteckningsblock inne i biskötselmunderingen.

"Förlåt?" sa Harry.

"Vänstra ögonloben är borttagen. Margaret?"

"Jag är med", sa assistenten och skrev.

"Kvinnan hänger med huvudet neråt, antagligen fastkilad i schaktet. Det droppar lite blod från ögonhålan och på insidan kan jag se lite vitt som måste vara insidan av kraniet som skiner igenom vävnaden. Mörkrött blod, alltså är det ett tag sedan det har koagulerat. Rättsmedicinaren kollar temperatur och stelhet när han kommer. För snabbt?"

"Nej, det är okej", sa Margaret.

"Vi har funnit spår av blod vid luckan på fjärde våningen, samma våning där ögat hittades, så antagligen har liket pressats in i lucköppningen där. Det är en smal öppning och härifrån ser det ut som om axeln har gått ur led. Det kan ha skett när hon pressades in eller när fallet hejdade henne. Det är lite svårare att avgöra från den här vinkeln, men jag tycker att jag ser blåmärken på halsen som i så fall tyder på att hon har blivit strypt. Rättsmedicin kollar axlar och fastställer dödsorsak. Annars är det inte mycket mer att göra här. Varsågod, Gilberg."

Beate tog ett steg åt sidan och den manlige assistenten fotograferade flera gånger upp i schaktet.

"Vad är det gulvita inne i ögonhålan?" undrade han.

"Fett", sa Beate. "Gå igenom soptråget och leta efter sådant som kan komma från den mördade eller gärningsmannen. Du får hjälp av poliserna utanför att ta ner henne sedan. Margaret, du följer med mig."

De gick ut i trapphuset och Margaret gick bort till hissdörren och tryckte på HIT-knappen.

"Vi tar trapporna", sa Beate snabbt. Margaret tittade förvånat på henne och följde sedan efter de två äldre kollegerna.

"Tre till av mina mannar kommer snart", sa Beate som svar på Harrys outtalade fråga. Trots att Harrys långa ben tog två steg i taget, höll den lilla kvinnan lätt samma fart. "Vittnen?"

"Inga hittills", sa Harry. "Men vi är igång med rundan. Tre stycken ringer på i husets lägenheter. Och sedan i grannhusen."

"Försedda med bilder av Stankic?"

Harry tittade på henne för att se om det var ironiskt menat. Det var svårt att säga.

"Vilket var ditt första intryck?" frågade Harry.

"Man", sa Beate.

"För att personen ifråga måste ha varit stark för att få in henne genom luckan?"

"Kanske."

"Något annat."

"Harry, finns det några tvivel om vem det är?" suckade hon.

"Ja, Beate, det finns det. Vi tvivlar i princip tills vi vet."

Harry vände sig till Margaret, som redan hade blivit andfådd bakom dem. "Och ditt första intryck?"

"Va?"

De vek in i korridoren på fjärde våningen. En fetlagd man i tweedkostym under en öppen tweedrock stod framför dörren som ledde in till Jon Karlsens lägenhet. Tydligen väntade han på dem.

"Jag undrar vad du kände nyss", sa Harry. "Och när du tittade upp i schaktet."

"Kände?" sa Margaret med ett förvirrat leende.

"Ja, kände!" bullrade Ståle Aune och hälsade på Harry som snabbt tog den utsträckta handen. "Följ med mig och var läraktiga, gott folk, för detta är det berömda Holes evangelium. Innan man går in på en brottsplats, ska man tömma huvudet på alla tankar, bli ett språklöst, nyfött barn och göra sig öppen för det heliga första intrycket, de viktiga inledande sekunderna som är din stora och enda chans att se vad som har hänt utan att ha ett uns fakta. Det låter nästan som en besvärjelse, eller hur? Snygg kostym, Beate. Och vem är din charmanta kollega?"

"Detta är Margaret Svendsen."

"Ståle Aune". Sa mannen, tog Margarets handskbeklädda hand och kysste den. "Hoppsan, det smakar gummi om dig, kära du."

"Aune är psykolog", sa Beate. "Han brukar hjälpa oss."

"Han brukar _försöka_ hjälpa er", sa Aune. "Psykologi är dessvärre en vetenskap som fortfarande går i knäbyxor och inte bör tas för allvarligt förrän om femtio till hundra år. Och vilket är ditt svar på kommissarie Holes fråga, kära du?"

Margaret gav Beate en bedjande blick.

"Jag... vet inte", sa hon. "Det var lite äckligt med det där ögat, förstås."

Harry låste upp dörren.

"Du vet att jag inte tål blod", varnade Aune.

"Tänk på det som ett öga av glas", sa Harry, öppnade och klev åt sidan. "Gå på plasten och rör inte vid något."

Aune gick försiktigt in på stigen av svart plast som gick tvärs över golvet. Han satte sig på huk bredvid ögat som fortfarande låg i dammhögen bredvid dammsugaren, men som hade fått en grå hinna.

"Kallas visst enukleation", sa Harry.

Aune höjde ett ögonbryn. "Gjort med en dammsugare satt mot ögat?"

"Man kan inte suga ut ögat ur huvudet med bara en dammsugare", sa Harry. "Personen ifråga har nog bara sugit ut det tillräckligt för att få in ett par fingrar innanför det. Muskler och synnerver är starka saker."

"Vad du vet, Harry."

"Jag grep en gång en kvinna som hade dränkt sitt barn i badkaret. Medan hon satt i häktet slet hon ut sitt eget öga. Läkaren berättade lite för mig om det tekniska."

De hörde Margaret dra efter andan bakom dem.

"Att plocka ut ett öga behöver inte vara dödligt i sig", sa Harry. "Beate tror eventuellt att kvinnan blev strypt. Vilken är din första tanke?"

"Det här har naturligtvis begåtts av en person i känslomässig eller förståndsmässig obalans", sa Aune. "Lemlästningen tyder på okontrollerbar ilska. Det kan förstås finnas praktiska orsaker till att vederbörande har valt att dumpa liket bland soporna..."

"Knappast", sa Harry. "Om avsikten var att liket inte skulle upptäckas på ett tag, hade det varit smartare att lägga det i den tomma lägenheten."

"I så fall är det ofta tal om mer eller mindre medvetna symboliska handlingar."

"Mm. Plocka ut ett öga och behandla resten som skräp?"

"Ja."

Harry såg på Beate. "Det låter inte som en yrkesmördare", sa han.

Aune ryckte på axlarna. "Det kan väl tänkas att det är en förbannad, yrkesmördare."

"Proffsen har i regel en metod som de förlitar sig på. Christo Stankics metod hittills har varit att skjuta sina offer."

"Kanske har han en större repertoar", sa Beate. "Eller kanske offret överraskade honom medan han befann sig i lägenheten."

"Kanske han inte ville skjuta eftersom det skulle larma grannarna", sa Margaret.

De andra tre vände sig mot henne.

Hon log förskräckt. "Jag menar... kanske han behövde tid och lugn och ro i lägenheten. Han kanske letade efter något."

Harry märkte att Beate plötsligt hade börjat andas häftigt genom näsan och blivit blekare än vanligt.

"Hur låter allt detta?" frågade han Aune.

"Som psykologi", svarade Aune. "En massa frågor. Och bara hypoteser till svar."

När de hade kommit ut, frågade Harry Beate om något var fel.

"Blev bara lite yr", sa hon.

"Jaså? Jag tänker inte tillåta dig att bli sjuk just nu. Uppfattat?"

Hon log kryptiskt till svar.

*

Han vaknade, öppnade ögonen och såg ljus fladdra över det vita taket ovanför sig. Kroppen och huvudet värkte och han frös. Han hade något i munnen. Och när han försökte röra sig, kände han att händerna och fötterna var fastkedjade. Han lyfte huvudet. I spegeln vid sängens fotände, i skenet från de tända stearinljusen, såg han sig själv naken. Och han hade något över huvudet, något svart som såg ut som grimman på en häst. En av remmarna gick tvärs över ansiktet, över munnen, där en svart boll blockerade hans mun. Händerna satt fast med handfängsel, fötterna med något svart som liknade manschetter. Han tittade i spegeln. På lakanet mellan hans ben låg änden av en tråd som försvann upp mellan hans skinkor. Och han hade något vitt på magen. Det såg ut som sperma. Han lät huvudet sjunka tillbaka mot kudden och blundade. Han ville skrika, men visste att bollen effektivt skulle kväva alla försök.

Han hörde en röst från vardagsrummet.

"Hallå? Polisen?" Polisen? _Polizei? Police?_

Han kastade sig runt på sängen, ryckte åt sig armarna och gnällde av smärta när handklovarna skar in bakom tummen så att huden sprack. Han vred in händerna så att fingrarna fick tag i kedjan som gick mellan handklovarna. Att vrida en kedja. Att vrida armeringsjärn. Hans far hade lärt honom att byggnadsmaterial nästan alltid tillverkades för att tåla belastning från ett håll, och att konsten att vrida armeringsjärn handlade om att veta var och vilken väg det skulle bjuda minst motstånd. Kedjan mellan handfängslen var tillverkad så att man inte skulle kunna rycka isär dem.

Han hörde den andre prata snabbt i telefonen i vardagsrummet, sedan blev det tyst.

Han la brytpunkten där kedjan mötte handkloven mot spjälan i sänggaveln. Men i stället för att dra började han vrida. Efter ett kvarts varv låste sig länken mot spjälan. Han försökte vrida mer, men den gick inte att rubba. Han försökte en gång till, men händerna gled mot metallen.

"Hallå?" hördes en röst från vardagsrummet.

Han andades djupt. Blundade och framför högarna med armeringsjärn på byggarbetsplatsen såg han fadern i kortärmad skjorta och med väldiga underarmar medan han viskade till pojken: "Tvivla inte. Låt bara viljan vara där. Järnet har ingen vilja och därför förlorar det alltid."

Tore Bjørgen trummade otåligt med fingrarna på rokokospegeln med de pärlgrå snäckdekorationerna. Ägaren till antikvitetsaffären hade berättat för honom att rokoko egentligen var ett skällsord som stammade från det franska ordet _rocaille_ , som betyder grotesk. Tore hade senare insett att det var det som hade varit tungan på vågen när han hade bestämt sig för att låna pengar för att kunna lägga ut de tolv tusen kronorna spegeln hade kostat.

Polisens växel hade försökt koppla honom till våldsroteln, men ingen där hade svarat, så nu försökte de med vakthavande.

Han hörde ljud från sovrummet. Rasslande i länkar mot sänggaveln. Kanske var inte Stesolid det mest effektiva sömnmedlet trots allt.

"Vakthavande." Den djupa, lugna rösten fick Tore att rycka till.

"Ja, det är... det gäller belöningen. På... eh, han den där snubben som sköt killen i Frälsningsarmén."

"Vem talar jag med, och varifrån ringer du?"

"Tore. Från Oslo."

"Närmare bestämt?"

Tore svalde. Han hade – av flera goda anledningar – utnyttjat sin reservationsrätt när det gällde att dela med sig av sitt nummer, så han visste att det nu blinkade "okänt nummer" på vakthavandes eventuella display.

"Jag kan hjälpa er." Tores röst hade stigit i tonhöjd.

"Först måste jag veta..."

"Jag har honom här. Fastkedjad."

"Har du kedjat fast någon, säger du?"

"Han är ju en mördare, människa. Han är farlig, jag såg honom själv med en pistol på restaurangen. Christo Stankic heter han. Jag såg namnet i tidningen."

Det var tyst ett ögonblick i andra änden. Sedan var rösten där igen, lika dov, men något mindre oberörd: "Ta det lugnt nu. Berätta vem du är och var du är, så kommer vi direkt."

"Och belöningen?"

"Om detta medför ett gripande av rätt person, kommer jag att bekräfta att du har hjälpt oss."

"Och då får jag belöningen direkt?"

"Ja."

Tore tänkte. På Cape Town. På jultomtar i stekande sol. Det knarrade i telefonen. Han andades in för att svara och tittade in i sin tolvtusenkronors rokokospegel. I samma ögonblick insåg Tore Bjørgen tre saker. Att knarrandet inte hade kommit från telefonen. Att man inte får toppkvalitet när det gäller handklovar på postorder i ett nybörjarpaket för 599 kronor. Och att han med stor sannolikhet hade firat sin sista julafton.

"Hallå?" sa rösten i telefonen.

Tore Bjørgen skulle gärna ha svarat, men en tunn nylontråd med blanka kulor som till förväxling liknade julpynt hade spärrat lufttillförseln som är nödvändig för att kunna få ljud i stämbanden.

### Kapitel 19

### Fredag 18 december. Container

Fyra människor satt i bilen som körde genom mörkret och höga bortplogade snödrivor.

"Østgård är uppe till vänster här", sa Jon från baksätet där han hade lagt armen runt Theas bortkomna figur.

Halvorsen svängde av från stora vägen. Harry tittade ut på spridda hus som låg och blinkade som fyrtorn på toppar eller inne i träddungar.

När Harry hade sagt att Roberts lägenhet inte längre var ett tryggt gömställe, hade Jon själv föreslagit Østgård. Och insisterat på att Thea måste få följa med.

Halvorsen svängde in på tunet mellan en vit huvudbyggnad och en röd lada.

"Vi får ringa grannen och be honom komma med traktorn och skotta lite åt oss", sa Jon medan de vadade genom snön mot huset.

"Nej", sa Harry. "Ingen får veta att ni är här. Inte ens polisen."

Jon gick bort till husväggen bredvid trappan, räknade fem brädor bortåt och stack in handen i snön och upp under träverket.

"Här", sa han och höll upp en nyckel.

Det kändes ännu kallare inomhus och det var som om de målade träväggarna hade frusit till is och gjorde dem högröstade. De stampade av sig snön och kom in i ett stort kök med ett stort matbord, köksskåp, en bänk att sitta på och en Jøtul-spis i hörnet.

"Jag tänder." Jon andades froströk och gned händerna mot varandra. "Det finns tillräckligt med ved i bänken, men vi behöver mer från vedboden."

"Jag kan hämta", sa Halvorsen.

"Du får skotta en stig. Det står två skyfflar på förstukvisten."

"Jag följer med", mumlade Thea.

Det hade snabbt slutat snöa och klarnade upp. Harry stod vid fönstret och rökte medan han såg Halvorsen och Thea skyffla lätt lössnö i vitt månljus. Det sprakade i spisen, och Jon satt på huk och stirrade in i flammorna.

"Hur tog din flickvän det med Ragnhild Gilstrup?" undrade Harry.

"Hon förlåter mig", sa han. "Det var som sagt före hennes tid."

Harry såg på cigarettglöden. "Fortfarande inga idéer om vad Ragnhild Gilstrup kan ha gjort i din lägenhet?"

Jon skakade på huvudet.

"Jag vet inte om du la märke till det", sa Harry, "men det såg ut som om nedersta lådan i ditt skrivbord var uppbruten. Vad hade du där?"

Jon ryckte på axlarna. "Personliga saker. Brev, mest."

"Kärleksbrev? Från Ragnhild, till exempel?"

Jon rodnade. "Jag... minns inte. Jag kastade de flesta, men jag behöll kanske ett eller två. Jag hade den lådan låst."

"Så att inte Thea skulle hitta dem om hon var ensam i lägenheten?"

Jon nickade långsamt.

Harry gick ut på trappan mot gårdsplanen, rökte det sista av cigaretten, kastade den i snön och plockade fram mobiltelefonen. Gunnar Hagen svarade efter tredje signalen.

"Jag har flyttat Jon Karlsen", sa Harry.

"Specificera."

"Det behövs inte."

"Förlåt?"

"Han finns på en tryggare plats än den han var på. Halvorsen stannar här i natt."

"Var, Hole?"

"Här."

Harry visste vad som skulle komma medan han lyssnade på telefonens tystnad. Så var Hagens röst där igen, låg, men mycket tydlig:

"Hole, din överordnade har precis ställt en konkret fråga till dig. Att inte svara är att betrakta som ordervägran. Uttrycker jag mig tydligt?"

Harry hade ofta önskat att han var annorlunda hopskruvad, att han hade haft lite av den sociala överlevnadsinstinkt som de flesta andra människor har. Men han kunde bara inte, hade aldrig klarat av det.

"Varför är det så viktigt för dig att veta det, Hagen?"

Hagens röst darrade av ilska: "Jag säger till när du kan ställa frågor till mig, Hole. Förstått?"

Harry väntade. Och väntade. Och så, när han hörde att Hagen drog efter andan sa han det:

"Skansen gård."

"Förlåt?"

"Ligger strax öster om Strømmen. Polisens övningsområde i Lørenskog."

"Jaha", sa Hagen efter ett tag.

Harry la på och slog ett nytt nummer medan han betraktade Thea som stod upplyst av månen och tittade i riktning mot utedasset. Hon hade slutat skotta snö, och figuren stod som fastfrusen i en märkligt stel ställning.

"Skarre."

"Harry här. Något nytt?"

"Nej."

"Inga tips?"

"Inga seriösa."

"Men folk ringer?"

"Ja, jösses, de har ju hört att en belöning är utlovad. Dålig idé, tycker jag. Bara en massa extraarbete för oss."

"Vad säger de?"

"Ja, vad säger de? De beskriver liknande ansikten de har sett. Den roligaste var en man som ringde vakthavande och påstod att han hade Stankic fängslad i sin säng hemma hos sig och undrade om det kvalificerade honom för belöningen."

Harry väntade tills Skarres skorrande skratt hade tystnat. "Och hur avslöjade de att han inte hade det?"

"De behövde inte, han la på. Helt klart förvirrad. Han påstod att han hade sett Stankic tidigare. Med pistol på en restaurang. Vad gör ni?"

"Vi... vad sa du?"

"Jag undrade om..."

"Nej. Det där med att han hade sett Stankic med pistol."

"He, he, folk har bra fantasi, eller hur?"

"Koppla mig till han du pratade med hos vakthavande."

"Alltså..."

"Nu, Skarre."

Harry kopplades vidare, fick kontakt med den ansvarige och efter att ha utväxlat tre meningar bad Harry honom vänta.

"Halvorsen!" Harrys röst hördes över gårdsplanen.

"Ja?" Halvorsen dök upp i månskenet framför ladan.

"Vad hette den där kyparen som hade sett en man på toaletten som hade en pistol full med tvål?"

"Hur ska jag kunna komma ihåg det?"

"Jag skiter i hur, bara gör det."

Ekona skallade i nattens tystnad mellan husväggen och laduväggen.

"Tore något. Kanske."

"Exakt! Tore är namnet han uppgav i telefonen. Och så minns du efternamnet, snälla."

"Ee... Bjørg? Nej. Bjørang? Nej..."

"Kom igen, Lev Jasjin!"

"Bjørgen. Så var det. Bjørgen."

"Släpp spaden, du ska få lov att köra rally."

En patrullbil stod och väntade på dem när Halvorsen och Harry tjugoåtta minuter senare körde förbi Vestkanttorget och svängde in på Schives gate till Tore Bjørgens adress, som vakthavande hade fått av hovmästaren på Biscuit.

Halvorsen stannade i höjd med patrullbilen och rullade ner vindrutan.

"Tredje våningen", sa den kvinnliga polisen på förarsätet och pekade upp mot ett fönster som lyste i den grå stenfasaden.

Harry lutade sig fram över Halvorsen. "Halvorsen och jag går upp. En av er stannar här och har kontakt med vakthavande, och en följer med in på bakgården och bevakar kökstrappan. Har ni ett gevär i bagageutrymmet jag kan låna?"

"Japp", sa kvinnan.

Hennes manlige kollega lutade sig fram. "Du är han, den där Harry Hole, va?"

"Stämmer det, inspektör."

"Någon i vakten sa att du inte har tillstånd att bära vapen."

" _Hade_ inte, inspektör."

"Jaså?"

Harry log. "Försov mig till det första skyttetestet i höst. Men jag kan glädja dig med att på det andra fick jag tredje bästa resultatet i kåren. Okej?"

De två poliserna tittade på varandra.

"Okej", mumlade mannen.

Harry ryckte upp bildörren och det sprakade i frusna gummilister. "Okej, låt oss kolla om det ligger något i det här tipset."

Harry höll för andra gången på två dagar i en MP5:a när han ringde på porttelefonen hos en Sejerstedt och förklarade för en rädd kvinnoröst att de kom från polisen. Och att hon kunde komma fram till fönstret så hon fick se polisbilen innan hon öppnade för dem. Hon gjorde som han sa. Den kvinnliga polisinspektören gick in på bakgården och posterade sig medan Halvorsen och Harry gick uppför trapporna.

Namnet Tore Bjørgen stod präglat i svart på en mässingsskylt ovanför en ringklocka. Harry tänkte på Bjarne Møller som första gången de hade varit ute på fältet tillsammans, hade lärt Harry den enklaste och fortfarande mest effektiva metoden att ta reda på om någon är hemma. Han la örat mot glaset i dörren. Det var helt tyst där inne.

"Laddad och osäkrad?" viskade Harry.

Halvorsen hade tagit fram sin tjänsterevolver och ställt sig mot väggen på dörrens vänstra sida.

Harry ringde på.

Han höll andan och lyssnade.

Sedan ringde han på en gång till.

"Att bryta sig in eller inte bryta sig in", viskade Harry. "Det är frågan."

"I så fall borde vi ringa adjutanten först och få ett beslut om husundersökning..."

Halvorsen blev avbruten av glas som gick sönder när Harrys MP5:a träffade dörren. Harry stack snabbt in handen och låste upp.

De gled in i hallen och Harry pekade ut vilka dörrar Halvorsen skulle kolla. Själv gick han snabbt in i vardagsrummet. Tomt. Men han la direkt märke till att spegeln ovanför telefonbordet tydligen hade träffats av något hårt. En rund bit av glaset mitt på hade fallit ut och som från en svart sol strålade svarta streck ut mot den förgyllda, ornamenterade ramen. Harry koncentrerade sig på dörren längst bort i vardagsrummet som stod lite på glänt.

"Ingen i köket eller badrummet", viskade Halvorsen bakom honom.

"Okej. Var beredd."

Harry rörde sig mot dörren. Han kände det på sig nu. Att om det fanns något här, så var det där inne de skulle hitta det. Det puttrade i en defekt ljuddämpare utanför. Spårvagnsbromsar skrek smärtfyllt i fjärran. Harry kände att han instinktivt hade krupit ihop. Som för att göra sig så liten som möjligt.

Han sköt upp dörren med maskinpistolens mynning och gick snabbt innanför och åt sidan för att inte bli stående i silhuett. Pressade sig intill väggen och höll fingret på avtryckaren medan han väntade på att ögonen skulle vänja sig vid mörkret.

I ljuset som föll in genom dörröppningen såg han en stor säng med mässingsspjälor. Ett par nakna ben stack ut från under täcket. Han gick fram, tog tag i änden av täcket med ena handen och slet av det.

"Herrejesus!" utbrast Halvorsen. Han stod i dörröppningen och sänkte långsamt handen med revolvern medan han misstroget stirrade på sängen.

*

Han tog sikte på taggtråden på toppen av stängslet. Så tog han sats och hoppade. Gjorde larvrörelser uppåt så som Bobo hade lärt honom. Pistolen i fickan slog mot magen när han svingade sig över. När han stod på den istäckta asfalten på andra sidan, upptäckte han i ljuset från lyktstolpen att jackan hade fått en stor reva. Vit stoppning bubblade ut.

Ett ljud fick honom att flytta sig bort från ljuset, till skuggan av containrarna som stod staplade ovanpå varandra i rader på den stora hamntomten. Lyssnade och tittade sig omkring. Det visslade lite i sönderslagna fönster i en mörk, förfallen träbarack.

Han visste inte varför, men det kändes som om han var observerad. Nej, inte observerad, men upptäckt, avslöjad. Att någon visste att han var där, utan att nödvändigtvis ha sett honom. Med blicken for han över den upplysta öppna ytan i jakt på möjliga larm. Ingenting.

Han letade längs två rader med containrar innan han hittade en som var öppen. Steg in i det ogenomträngliga mörkret och förstod direkt att det inte skulle gå, att han skulle frysa ihjäl om han somnade här. Han kunde känna luften röra sig när han drog igen dörren bakom sig, som om han stod inne i ett block av något fysiskt som flyttades.

Det prasslade när han klev på tidningspapper. Han måste ha värme.

Utanför fick han återigen känslan av att vara observerad. Han gick bort till baracken, tog tag under en av plankorna och drog till. Den lossnade med en torr smäll. Han tyckte att han såg något röra sig och snodde runt. Men allt han såg var blinkande ljus från de inbjudande hotellen runt Oslo S och mörkret i dörröppningen till hans eget husrum i natt. Efter att ha lossat ytterligare två plankor, gick han tillbaka till containern. Det fanns spår där snön hade lagt sig. Stora tassar. En vakthund. Hade spåren funnits där innan? Han drog flisor ur plankorna som han arrangerade vid stålväggen innanför containerns ingång. Dörren lät han stå på glänt i hopp om att lite av röken skulle försvinna ut. Tändsticksasken från rummet på Heimen låg i samma ficka som pistolen. Han fick eld på tidningspappret och stack det under flisorna och höll händerna ovanför värmen. Små flammor slickade sig uppför den roströda väggen.

Han tänkte på kyparens skräckslagna ögon när han hade stirrat in i pistolmynningen medan han hade tömt sina fickor på småpengar och förklarat att det var allt han hade. Det hade räckt till en hamburgare och en biljett till tunnelbanan. För lite för ett ställe där han kunde gömma sig, bli varm och få sova. Sedan hade kyparen varit dum och sagt att polisen var tipsad och att de var på väg. Så han hade gjort det han hade varit tvungen att göra.

Flammorna lyste upp snön utanför. Han såg fler tassavtryck precis utanför öppningen. Märkligt att han inte hade lagt märke till dem när han kom bort till containern första gången. Han lyssnade till sina egna andetag som ekade i järnlådan han satt i, som om de var två där inne, medan han följde spåren med blicken. Han stelnade till. Hans egna fotspår korsade djurspåren. Och mitt i avtrycket av sin egen sko såg han ett tassavtryck.

Han drog snabbt igen dörren och i det dova ljudet slocknade flammorna. Bara tidningspapprets kanter glödde i det kvävande mörkret. Han andades tungt nu. Det fanns något där ute, något som jagade honom, som kunde känna hans lukt och känna igen honom. Han höll andan. Och det var då han förstod: att detta något som letade efter honom, inte var där ute. Det var här inne. Medan han desperat grep pistolen i fickan hann han tänka att det var konstigt att det inte hade morrat, inte låtit över huvud taget. Inte förrän nu. Och till och med det var bara ett svagt skrapande av klor mot järngolv när det sparkade ifrån. Han hann precis lyfta handen innan käkarna slogs ihop runt hans hand och smärtan fick tankarna att explodera i ett regn av skärvor.

*

Harry tittade på sängen och det han antog var Tore Bjørgen.

Halvorsen slöt upp vid hans sida: "Herrejesus", viskade han. "Vad är det som har pågått här?"

Utan att svara drog Harry upp blixtlåset i den svarta ansiktsmasken som mannen framför dem var iförd, och drog klaffen åt sidan. De rödmålade läpparna och sminket runt ögonen fick honom att tänka på Robert Smith, sångaren i The Cure.

"Är detta kyparen du pratade med på Biscuit?" frågade Harry medan blicken nagelfor rummet.

"Jag tror det. Vad i all världen är det han har på sig?"

"Latex", sa Harry, strök med fingertopparna över några metallflisor på lakanet innan han plockade upp något som låg bredvid ett halvfullt vattenglas på nattduksbordet. Det var ett piller. Han granskade det.

Halvorsen stönade. "Det ser ju helt sjukt ut."

"Ett slags fetischism", sa Harry. "Och i det fallet inte värre än att du gillar att titta på kvinnor i minikjolar och höfthållare eller vad du nu tänder på."

"Uniformer", sa Halvorsen. "Alla slags. Sjuksköterskor, parkeringsvak..."

"Tack", sa Harry.

"Vad tror du?" frågade Halvorsen. "Självmord med hjälp av tabletter?"

"Du får fråga honom", sa Harry, tog vattenglaset från nattduksbordet och tömde innehållet över ansiktet under dem. Halvorsen stirrade på kommissarien med öppen mun.

"Hade du inte varit så fördomsfull skulle du ha hört att han andas", sa Harry. "Det här är Stesolid. Inte mycket värre än valium."

Mannen under dem stönade. Sedan drog sig ansiktet samman följt av ett hostanfall.

Harry satte sig på sängkanten och väntade tills ett par livrädda, men ändå pyttesmå pupiller till slut hade lyckats fokusera på honom.

"Vi kommer från polisen, Bjørgen. Ursäkta att vi stormar in så här, men vi uppfattade det som så att du hade något vi ville ha. Men som du inte längre har, verkar det som."

Ögonen framför honom blinkade två gånger. "Vad snackar du om?" sa en grötig röst. "Hur tog ni er in hit?"

"Dörren", sa Harry. "Du har haft besök tidigare i kväll också."

Mannen skakade på huvudet.

"Det var vad du sa till polisen", sa Harry.

"Det har inte varit någon här. Och jag har inte ringt polisen. Jag har hemligt nummer. Ni kan inte spåra det hit."

"Jo, det kan vi. Och jag sa inget om att du hade ringt. Du sa i telefonen att du hade kedjat fast någon vid sängen och jag ser flisor från huvudänden på lakanet här. Verkar som om spegeln där ute har fått sig en kyss också. Stack han, Bjørgen?"

Mannen tittade förvirrat från Harry till Halvorsen och tillbaka.

"Har han hotat dig?" Harry talade med samma låga, monotona röst. "Sagt att han tänker komma tillbaka om du berättar något för oss? Är det så? Du är rädd?"

Mannens mun öppnades. Kanske var det lädermasken som gjorde att Harry tänkte på en pilot som hade flugit vilse. Robert Smith på bärutflykt...

"De säger i regel det", sa Harry. "Men vet du vad? Om han hade menat det, hade du redan varit död."

Mannen tittade på Harry.

"Vet du vart han skulle, Bjørgen? Tog han något med sig. Pengar? Kläder?"

Tystnad.

"Kom igen, det är viktigt. Han är på jakt efter en person här i Oslo som han vill ta livet av."

"Jag vet inte vad du pratar om", viskade Tore Bjørgen utan att ta blicken från Harry. "Vill ni vara så vänliga och gå nu?"

"Absolut. Men jag måste tala om för dig att du riskerar åtal för att ha hjälpt att dölja en mördare på flykt. Som rätten i värsta fall kan betrakta som medhjälp till mord."

"Med vilka bevis då? Okej, så jag ringde kanske. Jag bluffade bara. Ville ha lite skoj. Och?"

Harry reste sig från sängkanten. "Som du vill. Vi går nu. Packa lite kläder. Jag skickar upp två av våra män för att hämta dig, Bjørgen."

"Hämta?"

"Som i gripa." Harry gjorde ett tecken till Halvorsen att de skulle gå.

" _Gripa_ mig?" Bjørgens röst var inte längre grötig. "Varför det? Ni kan ju inte bevisa ett skit."

Harry visade det han höll mellan tummen och pekfingret. "Stesolid är ett receptbelagt narkotikum i linje med amfetamin och kokain, Bjørgen. Så om du inte hostar upp ett recept på det här, måste vi dessvärre gripa dig för innehav. Straffet är två år."

"Du skämtar." Bjørgen reste sig upp i sängen och grep efter täcket på golvet. Först nu verkade han bli varse sin klädsel.

Harry gick mot dörren. "Personligen håller jag helt med dig i att den norska narkotikalagstiftningen är alldeles för sträng för mildare varianter, Bjørgen. Och under andra omständigheter hade jag därför kanske sett genom fingrarna med det här beslaget. God kväll."

"Vänta!"

Harry stannade. Och väntade.

"Hans b-b-bröder..." stammade Tore Bjørgen.

"Bröder?"

"Han sa att han skulle skicka sina bröder efter mig om det hände honom något här i Oslo. Om han greps eller dödades, skulle de komma efter mig, oavsett hur det hade gått till. Han sa att hans bröder brukade använda syra."

"Han har inga bröder", sa Harry.

Tore Bjørgen lyfte huvudet, tittade upp på den långe polisen och frågade med uppriktigt förvånad röst: "Har han inte?"

Harry skakade långsamt på huvudet.

Bjørgen vred sina händer. "Jag... jag tog de där pillerna bara för att jag var så uppskakad. Det är ju det de är till för. Eller hur?"

"Vart gick han?"

"Det sa han inte."

"Fick han pengar av dig?"

"Bara lite småpengar jag hade liggande. Sedan stack han. Och jag... jag bara satt här och var så rädd..." En plötslig snyftning avbröt ordmassorna och han kröp ihop under täcket. "Jag _är_ så rädd."

Harry tittade på den gråtande mannen. "Om du vill så kan du få sova nere i polishuset i natt."

"Jag stannar här", snörvlade Bjørgen.

"Okej. Någon från oss kommer och pratar mer med dig tidigt i morgon."

"Jaha. Vänta! Om ni tar honom..."

"Ja?"

"Den där belöningen gäller fortfarande, eller hur?"

*

Han hade fått ordentlig fyr på bålet nu. Flammorna blinkade i en trekantig glasbit han hade använt från det sönderslagna fönstret i baracken. Han hade hämtat mer ved och kände att kroppen började tina upp. Det skulle bli värre på natten, men han var i livet. Han hade förbundit de blodiga fingrarna med remsor från skjortan som han hade skurit till med glasbiten. Djurets käkar hade låst sig runt handen som hade hållit i pistolen. Och pistolen.

På containerväggen dansade skuggan av en svart metzner svävande mellan tak och golv. Käften var öppen och kroppen utsträckt och fastfrusen i ett sista, stumt anfall. Bakbenen var surrade med ståltråd som var inträdd genom ett hål i en järnskåra i taket. Blodet som droppade ur munnen och hålet bakom örat där kulan hade gått ut, tickade stadigt mot järngolvet. Han skulle aldrig få veta om det var hans egna underarmsmuskler eller hundens bett som hade klämt fingret mot avtryckaren, men han tyckte att han fortfarande kunde känna hur järnväggarna vibrerade efter skottet. Det sjätte sedan han hade kommit till denna förbannade stad. Och nu hade han bara en kula kvar i pistolen.

En kula var tillräckligt, men hur skulle han hitta Jon Karlsen nu? Han behövde någon som kunde leda honom rätt. Han kom att tänka på polisen. Harry Hole. Det lät inte som ett vanligt namn. Kanske han inte skulle bli så svår att hitta.

## DEL 3

## KORSFÄSTELSE

### Kapitel 20

### Fredag 18 december. Templet

Ljusskylten utanför Vika Atrium visade minus arton och klockan innanför tjugoett när Harry och Halvorsen stod i glashissen och såg springbrunnen med de tropiska växterna bli mindre och mindre under dem.

Halvorsen formade läpparna, ångrade sig. Formade dem igen.

"Glashiss är bra", avbröt Harry. "Höjder är okej."

"Ja."

"Jag vill att du ska börja med frågorna. Så fyller jag på efterhand. Okej?"

Halvorsen nickade.

De hade knappt hunnit sätta sig i bilen efter besöket hos Tore Bjørgen innan Gunnar Hagen hade ringt och bett honom sticka ner till Vika Atrium där Albert och Mads Gilstrup, far och son, satt och väntade på dem för att få avlägga vittnesmål. Harry hade påpekat att det knappast var särskilt vanlig arbetsgång att kalla på polisen för att få avge vittnesmål och att han hade bett Skarre ta itu med det.

"Albert är en gammal vän till krimchefen", hade Hagen förklarat. "Han ringde mig nyss och sa att de hade bestämt sig för att de inte ville prata om det här med andra än den som ledde utredningen. Det positiva är att de gör det utan advokat närvarande."

"Jaha..."

"Bra. Jag uppskattar det."

Ingen order den här gången, alltså.

En liten man i blå blazer väntade på dem utanför hissen.

"Albert Gilstrup", sa han med minimala läpprörelser och hälsade på Harry med en bestämd och fast handtryckning. Gilstrup hade vitt hår och ett fårat, väderbitet ansikte, men unga ögon som granskade Harry vaksamt medan han ledde honom mot porten in till det som enligt en skylt var där Gilstrup ASA höll till.

"Jag vill uppmärksamma er på att det här har påverkat min son väldigt starkt", sa Albert Gilstrup. "Liket var ju illa tilltygat, och Mads är tyvärr av en något känslosam natur."

Harry antog av sättet Albert Gilstrup formulerade sig på att han antingen var en praktisk man som visste att man kunde göra mycket lite för de döda, eller att svärdottern inte hade haft någon särskilt stor plats i hans hjärta.

I den lilla, men exklusivt möblerade receptionen hängde kända bilder med norska, nationalromantiska motiv som Harry hade sett otaliga gånger tidigare. Man med katt på tunet. Soria Moria slott. Skillnaden var att Harry den här gången inte var så säker på att det var reproduktioner han hade framför sig.

Mads Gilstrup satt och stirrade ut genom glasväggen som vette mot atriet när de kom in i konferensrummet. Fadern hostade till och sonen vände sig långsamt om, som om han blev störd mitt i en dröm han inte ville släppa taget om. Det första som slog Harry var att sonen inte alls liknade sin far. Ansiktet var smalt, men de mjuka, runda anletsdragen och det lockiga håret fick Mads Gilstrup att verka yngre än de några och trettio Harry antog att han måste vara. Eller var det kanske blicken, den barnsliga hjälplösheten i de bruna ögonen som äntligen fokuserade på dem när han reste sig.

"Tack för att ni kunde komma", viskade Mads Gilstrup med tjock röst och tryckte Harrys hand med en innerlighet som fick Harry att tänka att sonen kanske trodde det var pressen och inte polisen som hade dykt upp.

"Ingen orsak", sa Harry. "Vi hade ju velat prata med dig i vilket fall."

Albert Gilstrup harklade sig och munnen öppnade sig lite, som en spricka i ett ansikte av trä: "Mads menar att han vill tacka för att ni ville komma hit på vår anmodan. Vi tänkte att ni kanske skulle ha föredragit polisstationen."

"Och jag tänkte att du kanske skulle ha föredragit att träffa oss hemma så här sent", sa Harry i riktning mot sonen. Mads såg osäkert bort på fadern och först när han fick en svag nickning svarade han:

"Jag orkar inte vara där nu. Det är så... tomt. Jag sover hemma i natt."

"Hos oss", la fadern förklarande till och såg på Mads med en blick som Harry tänkte borde vara medkännande. Men det liknade förakt.

De satte sig ner och far och son sköt var sitt visitkort över bordet mot Harry och Halvorsen. Halvorsen svarade med två av sina. Gilstrup senior såg frågande på Harry.

"Har inte fått mina upptryckta än", sa Harry. Något som i och för sig var sant men alltid hade varit det. "Men Halvorsen och jag jobbar i team, så det är bara att ringa honom."

Halvorsen harklade sig. "Vi har några frågor."

Halvorsens frågor syftade till att kartlägga Ragnhilds rörelser tidigare under dagen, vad hon hade att göra i Jon Karlsens lägenhet och eventuella fiender. Samtliga möttes av huvudskakningar.

Harry letade efter mjölk till kaffet. Han hade börjat med det. Ett säkert tecken på att han höll på att bli gammal. För några veckor sedan hade han satt på Beatles odiskutabla mästerverk "Sgt Pepper's Lonely Hearts Club Band" och blivit besviken. Den hade åldrats den också.

Halvorsen läste frågorna ur anteckningsblocket och skrev utan att söka ögonkontakt. Han bad Mads Gilstrup redogöra för var han hade befunnit sig mellan klockan nio och klockan tio i morse, som läkaren ansåg var tidpunkten för dödens inträdande.

"Han var här", sa Albert Gilstrup. "Vi har jobbat här hela dagen bägge två. Vi håller på med en större affär." Han vände sig till Harry. "Vi var förberedda på att ni skulle komma att fråga om det. Jag har läst att maken alltid är den förste polisen misstänker i mordfall."

"Med god anledning", sa Harry. "Statistiskt sett."

"Bra", nickade Albert Gilstrup. "Men det här är inte statistik, min gode man. Det här är verkligheten."

Harry mötte Albert Gilstrups gnistrande, blå blick. Halvorsen tittade på Harry som om han gruvade sig över något.

"Så låt oss hålla oss till verkligheten", sa Harry. "Och skaka mindre på huvudet och berätta mer. Mads?"

Mads Gilstrup huvud for upp som om han hade tuppat av. Harry väntade tills han hade ögonkontakt: "Vad kände du till om Jon Karlsen och din hustru?"

"Stopp!" small det från Albert Gilstrups trädockemun. "Sådana fräckheter kan kanske passera hos det klientel ni vanligtvis umgås med, men inte här."

Harry suckade. "Din far kan få sitta här om du vill, Mads. Men om jag måste, så kastar jag ut honom."

Albert Gilstrup skrattade. Det var skrattet hos den segervisse som äntligen har hittat en värdig motståndare. "Berätta för mig, kommissarien, ska jag tvingas ringa min vän krimchefen och berätta hur hans mannar behandlar en man som nyss har förlorat sin hustru?"

Harry skulle precis svara men blev avbruten av Mads som höjde handen i en underlig, graciös, långsam rörelse: "Vi måste försöka hitta honom, far. Vi måste hjälpa varandra."

De väntade, men Mads blick hade återvänt till glasväggen och det kom inget mer.

"All right", sa Albert Gilstrup med engelskt uttal. "Vi pratar på ett villkor. Att vi tar detta med dig på tu man hand, Hole. Din assistent kan vänta utanför."

"Vi arbetar inte så", sa Harry.

"Vi försöker samarbeta här, Hole, men detta krav är inte föremål för diskussion. Alternativet är att prata med oss genom vår advokat. Förstått?"

Harry väntade på att raseriet skulle komma. Och när det inte kom, tvivlade han inte längre – han höll verkligen på att bli gammal. Han nickade åt Halvorsen, som såg överraskad ut, men reste sig. Albert Gilstrup väntade till inspektören hade stängt dörren bakom sig.

"Ja, vi har träffat Jon Karlsen. Mads, Ragnhild och jag träffade honom i hans roll som ekonomisk rådgivare åt Frälsningsarmén. Vi la fram ett bud som skulle ha varit förmånsaktigt för honom personligen, och som han avslog. Otvivelaktigt en person med moral och integritet. Men han kan naturligtvis ändå ha kurtiserat Ragnhild, han skulle inte ha varit den förste. Utomäktenskapliga äventyr är inte direkt förstasidesnyheter längre, har jag förstått. Det som ändå gör det du antyder omöjligt är Ragnhild själv. Tro mig, jag har känt den kvinnan länge. Hon är inte bara en högt älskad medlem av familjen, utan en karaktärsfast person."

"Och om jag berättar för dig att hon hade nycklar till Jon Karlsens lägenhet?"

"Jag vill inte höra mer om saken!" kom det hårt från Albert Gilstrup.

Harry kastade en blick bort mot glasväggen och fångade spegelbilden av Mads Gilstrups ansikte medan fadern fortsatte:

"Låt mig komma till saken varför vi ville ha ett möte med dig personligen, Hole. Du leder utredningen, och vi har tänjt oss att sätta upp en bonus om du fångar den skyldige till mordet på Ragnhild. Närmare bestämt tvåhundra tusen kronor. Full diskretion."

"Förlåt?" sa Harry.

"All right", sa Gilstrup. "Beloppet kan diskuteras. Det viktiga för oss är att det här fallet får första prioritet hos er."

"Säg mig, försöker du muta mig?"

Albert Gilstrup log syrligt. "Det lät ju ganska dramatiskt, Hole. Låt det sjunka in. Om du låter pengarna gå till polisens änkefond, så lägger inte vi oss i det."

Harry svarade inte. Albert Gilstrup slog handflatorna i bordet.

"Då tror jag att det här mötet är över. Låt oss hålla kanalerna öppna, kommissarien."

Halvorsen gäspade medan glashissen ljudlöst och mjukt föll neråt så som han inbillade sig att änglarna i sången dalade.

"Varför kastade du inte ut fadern direkt?" sa han.

"För att han är intressant", sa Harry.

"Vad sa han medan jag var ute?"

"Att Ragnhild var en fin människa som inte kunde ha haft ett förhållande med Jon Karlsen."

"Tror de på det själva?"

Harry ryckte på axlarna.

"Något annat ni pratade om?"

Harry tvekade. "Nej", sa han och kisade ner mot den gröna oasen med springbrunnen i marmoröknen.

"Vad funderar du på?" undrade Halvorsen.

"Jag vet inte riktigt. Jag såg Mads Gilstrup le."

"Va?"

"Jag såg hans spegelbild i glaset. La du märke till att Albert Gilstrup liknade en trädocka? En sådan som buktalare använder?"

Halvorsen skakade på huvudet.

De gick längs Munkedamsveien i riktning mot Konserthuset där fullastade julshoppare jäktade längs trottoarerna.

"Friskt", sa Harry och huttrade till. "Synd att kylan får avgaserna att lägga sig på marken. Det kväver ju staden."

"Bättre än den dävna aftershave-lukten inne i konferensrummet", sa Halvorsen.

Vid Konserthusets personalingång hängde en affisch som gjorde reklam för Frälsningsarméns julkonsert. På trottoaren under affischen satt en pojke med uppsträckt hand med en tom pappbägare i.

"Du ljög för Bjørgen", sa Halvorsen.

"Jaså?"

"Ett tvåårigt fängelsestraff för en Stesolid? Och Stankic kan mycket väl ha hämndlystna bröder."

Harry ryckte på axlarna och tittade på klockan. Han var för sent ute till AA-mötet. Han bestämde sig för att det var dags att lyssna till Guds ord.

*

"Men när Jesus återvänder till jorden, vem kommer då att känna igen Honom?" sa David Eckhoff med hög röst, och stearinljusets låga böjde sig framför honom.

"Kanske befinner sig Frälsaren här nu, i den här staden?"

Det gick ett sus genom församlingen i det stora, vitmålade och enkelt utsmyckade rummet. Templet hade varken altartavla eller altarring, men en botbänk mellan församlingen och podiet där man kunde knäböja och bekänna sina synder. Kommendören tittade ner på församlingen och gjorde en konstpaus innan han fortsatte:

"För även om Matteus skriver att Frälsaren ska komma i all sin härlighet och alla änglar med honom, står det också skrivet 'för jag var en främling, men ni tog inte emot mig; jag var utan kläder, men ni klädde mig inte; jag var sjuk och fängslad, men ni skötte inte om mig'."

David Eckhoff andades in, bläddrade och höjde blicken mot församlingen. Och fortsatte utan att se ner på skriften:

"'Då ska ni svara: Herre, när träffade vi dig som en främling eller utan kläder eller sjuk eller fängslad utan att hjälpa dig? Och han ska svara dem: Det ni inte gjorde mot en av dessa minsta, har ni heller inte gjort mot mig. Och dessa ska gå bort till evigt straff, men de rättfärdiga till evigt liv.'"

Kommendören slog i talarstolen.

"Det Matteus kommer med här är ett krigsrop, en krigsförklaring mot egoismen och obarmhärtigheten?" rungade han. "Och vi Herrens smorde tror att det kommer att hållas en allmän dom vid världens ände, att de rättfärdiga blir evigt saliga, och att de ogudaktiga får evigt straff."

När kommendörens predikan var slut, var det dags för fri vittnesbörd. En äldre man berättade om slaget på Stortorvet, då de hade segrat med Guds ord i Jesu och frimodighetens namn. Så kom en ung man fram och upplyste att de skulle avsluta kvällsmötet med att spela sång 617 i sångboken. Han ställde sig framför den uniformsklädda orkestern med åtta blåsverkare och Rikard Nilsen på trumma och räknade in. De spelade en runda, sedan vände sig dirigenten mot församlingen och de föll in. Sången ljöd mäktig i rummet:

"Låt frälsarfanan vaja, nu till helig strid med ens!"

När sången var slut äntrade David Eckhoff återigen talarstolen:

"Kära vänner, låt mig avsluta detta kvällsmöte med att berätta att statsministerns kontor i dag bekräftade att statsministern kommer att vara på plats vid årets julkonsert i Konserthuset."

Nyheten möttes med spontana applåder. Församlingen reste sig och gick långsamt mot utgången medan rummet surrade av ivriga samtal. Bara Martine Eckhoff verkade ha bråttom. Harry satt på bakersta bänken och betraktade henne där hon kom gående längs mittgången. Hon bar en yllekjol, svarta strumpor, Doc Martens kängor som han själv, och en stickad vit mössa. Hon såg rakt på honom utan tecken på att känna igen honom. Så lyste hennes ansikte upp. Harry reste sig.

"Hej", sa hon, la huvudet på sned och log. "Jobb eller andlig törst?"

"Tja... Din far är en duktig talare."

"Hade han varit pingstvän skulle han ha varit en världsstjärna."

Harry tyckte att han såg en skymt av Rikard i mängden bakom henne. "Du , jag har några frågor. Om du har lust att gå en sväng i kylan, kan jag följa dig hem."

Martine såg skeptisk ut.

"Om det är dit du ska", skyndade sig Harry att lägga till.

Martine såg sig omkring innan hon svarade. "Jag kan följa dig i stället. Du bor ju på vägen."

Luften utanför var rå, tjock och smakade fett och salt av avgaser.

"Jag ska gå rakt på sak", sa Harry. "Du känner ju både Robert och Jon. Kan det tänkas att Robert kan ha haft en önskan att ta livet av sin bror?"

"Vad är det du säger?"

"Fundera lite på det innan du svarar."

De passerade revyteatern Edderkoppen och gick försiktigt längs de tomma gatorna. Julbordssäsongen var på väg att ta slut, men längs Pilestredet passerade taxibilarna fortfarande i skytteltrafik med passagerare iförda finkläder och sprit i blick.

"Robert var lite vild", sa Martine. "Men döda?" Hon skakade bestämt på huvudet.

"Kanske han kan ha fått några andra att göra det?"

Martine ryckte på axlarna. "Jag hade inte så mycket att göra med Jon och Robert."

"Varför inte? Ni har ju vuxit upp tillsammans, så att säga."

"Ja. Men jag hade väl inte så mycket med någon att göra, egentligen. Jag tyckte bäst om att vara ensam. Som du."

"Jag?" kom det förvånat från Harry.

"En ensamvarg känner igen en annan ensamvarg, som du vet."

Harry sneglade åt sidan och mötte en retfull blick:

"Du var säkert en sådan där pojke som gick dina egna vägar. Spännande och otillgänglig."

Harry log och skakade på huvudet. De passerade oljefaten framför Blitz förfallna, men färgsprakande fasad. Han pekade:

"Minns du att de ockuperade huset här 1982 och det var punkkonserter med Kjøtt och The Aller Værste och alla de där banden?"

Martine skrattade. "Nej. Jag hade precis börjat skolan då. Och Blitz var inget ställe för oss i Frälsningsarmén direkt."

Harry log snett. "Nej, Men det hände alltså att jag var där. I varje fall i början när jag tänkte att det kanske var ett ställe för sådana som mig, för en outsider. Men jag passade inte in där heller. För på Blitz handlade det ändå till slut bara om klädsel och grupptänkande. Demagogerna hade lika fritt spelrum där som..."

Harry tystnade, men Martine fyllde i: "Som min far i Templet i kväll?"

Harry körde ner händerna djupare i fickorna. "Min poäng är bara att man snabbt blir ensam när man vill använda sin egen hjärna för att hitta svaren."

"Och vilket svar har din ensamma hjärna kommit fram till nu då?" Martine stack in handen under hans arm.

"Att det verkar som om både Jon och Robert har haft en del kvinnohistorier. Vad är det som är så speciellt med Thea eftersom de bägge måste ha just henne?"

"Var Robert intresserad av Thea? Det var inte mitt intryck precis."

"Jon säger det."

"Ja, jag hade som sagt inte mycket med dem att göra. Men jag minns ju att Thea var populär bland de andra pojkarna de där somrarna vi var tillsammans på Østgård. Tävlingen börjar tidigt, vet du."

"Tävlingen?"

"Ja, pojkar som har tänkt bli officerare måste ju hitta en flicka inom armén."

"Måste de?" frågade Harry förvånat.

"Visste du inte det? Gifter du dig med någon utanför, förlorar du ditt jobb i armén. Hela befordringssystemet är upplagt så att gifta officerare ska bo och arbeta tillsammans. De har ett gemensamt kall."

"Låter strängt."

"Vi är en militär organisation." Martine sa det utan ett uns av ironi.

"Och pojkarna visste att Thea skulle bli officer? Trots att hon är flicka."

Martine skakade leende på huvudet. "Du vet visst inte mycket om Frälsningsarmén. Två tredjedelar av officerarna är kvinnor."

"Men kommendören är man? Och förvaltningschefen?"

Martine nickade. "Vår grundare William Booth sa att hans bästa män var kvinnor. Ändå är det hos oss som i resten av samhället. Dumma, självsäkra män bestämmer över smarta kvinnor med höjdskräck."

"Så pojkarna slogs varje sommar om att få bli den som skulle bestämma över Thea?"

"Ett tag. Men Thea slutade plötsligt komma till Østgård, så därmed var problemet löst."

"Varför slutade hon?"

Martine ryckte på axlarna. "Kanske hon inte ville mer. Eller kanske föräldrarna inte ville. Med så många ungdomar tillsammans dygnet runt i den åldern... du vet."

Harry nickade. Men han visste inte. Han hade inte ens varit på konfirmationsläger. De gick längs Stensberggata.

"Jag är född här", sa Martine och pekade på väggen som hade gått runt Rikshospitalet innan det revs. Snart skulle fastighetsprojektet Pilestredet Park stå klart här.

"De har behållit byggnaden med BB-avdelningen och gjort om den till lägenheter", sa Harry.

" _Bor_ det verkligen någon där? Tänk på allt som har hänt där. Aborter och..."

Harry nickade. "Vissa dagar när man går här runt midnatt kan man fortfarande höra barnskrik därinifrån."

Martine tittade storögt på Harry. "Du skämtar! Spökar det?"

"Nja", sa Harry och svängde in på Sofies gate. "Det _kan_ förstås bero på att det har flyttat in barnfamiljer där."

Martine slog honom skrattande på axeln. "Skämta inte om spöken. Jag tror på dem."

"Jag också", sa Harry. "Jag också."

Martine slutade skratta.

"Jag bor här", sa Harry och pekade på en ljusblå port.

"Hade du inte fler frågor?"

"Jo, men det kan vänta till i morgon."

Hon la huvudet på sned. "Jag är inte trött. Har du te?"

En bil smög förbi i den knarrande snön, men stannade intill trottoaren femtio meter längre bort på gatan och bländade dem med blåvitt ljus. Harry såg fundersamt på henne medan han letade efter nycklarna. "Bara pulverkaffe. Du, jag ringer..."

"Pulverkaffe är okej", sa Martine. Harry riktade nyckeln mot låset, men Martine hann före och knuffade upp den ljusblå porten. Harry såg den glida tillbaka och lägga sig mot insidan av karmen utan att gå i lås.

"Det är kylan", mumlade han. "Huset krymper."

Harry drog igen dörren hårt efter dem innan de gick uppför trapporna.

"Här var det städat", sa Martine medan hon drog av sig kängorna i hallen.

"Jag har inte så mycket saker", sa Harry från köket.

"Vilka av dem tycker du mest om?"

Harry funderade. "Skivorna."

"Inte fotoalbumet?"

"Jag tror inte på fotoalbum", sa Harry.

Martine kom ut i köket och kröp upp i en av stolarna. Harry betraktade förstulet hur hon kattmjukt drog in benen under sig.

" _Tror_ inte?" sa hon. "Vad ska det betyda?"

"De verkar förstörande på förmågan att glömma. Mjölk?"

Hon skakade på huvudet. "Men du tror på skivor."

"Ja. De ljuger på ett mer sant sätt."

"Men verkar inte de också förstörande på förmågan att glömma?"

Harry hejdade sig mitt i upphällandet. Martine skrattade till. "Jag tror inte riktigt på den ilskne desillusionerade kommissarien. Jag tror du är en romantiker, Hole."

"Låt oss gå in i vardagsrummet", sa Harry. "Jag har nyss köpt en ganska bra skiva. Hittills finns det inga minnen kopplade till den."

Martine gled upp i soffan medan Harry satte på Jim Stärks debutskiva. Sedan satte han sig i den gröna öronlappsfåtöljen och strök med handen över dess grova tyg till de första gitarrtonerna. Han kom att tänka på att stolen var köpt på Elevator, Frälsningsarméns begagnatbutik. Han harklade sig: "Robert hade kanske ett förhållande med en flicka som var mycket yngre än honom själv. Vad tror du om det?"

"Vad jag tror om ett förhållande mellan yngre kvinnor och äldre män?" Hon skrattade kort, men rodnade djupt i tystnaden som följde. "Eller om jag tror att Robert gillade minderåriga?"

"Jag sa inte att hon var det, men tonåring, kanske. Kroatisk."

_"Izgubila sam se."_

"Förlåt?"

"Det är kroatiska. Eller serbokroatiska. Vi brukade vara i Dalmatien om somrarna när jag var liten, innan Frälsningsarmén köpte Østgård. När pappa var arton stack han till Jugoslavien för att hjälpa till med återuppbyggnaden efter andra världskriget. Han blev bekant med familjerna till några av byggnadsarbetarna. Det är därför far engagerade sig i att vi skulle ta emot flyktingar från Vukovar."

"Apropå Østgård. Minns du en Mads Gilstrup, sonson till dem ni köpte av?"

"Oh ja. Han var där några dagar den sommaren vi tog över. Jag pratade inte med honom. Ingen pratade med honom, minns jag, han verkade så arg och inåtvänd. Men jag tror att också han tyckte om Thea."

"Vad får dig att tro det? Om han inte pratade med någon, menar jag."

"Jag la märke till att han tittade på henne Och när vi var med Thea så stod han plötsligt bara där. Utan att säga ett ord. Han verkade ganska konstig, tyckte jag. Nästan lite otäck."

"Jaså?"

"Ja. Han sov borta hos grannarna de dagar han var där, men en natt vaknade jag i storstugan där en del av flickorna låg. Och då såg jag ett ansikte pressat mot rutan. Så försvann det. Jag är nästan säker på att det var han. När jag berättade det för de andra flickorna, sa de att jag hade hallucinerat. De var ju övertygade om att det måste vara något fel med mina ögon."

"Varför det?"

"Har du inte lagt märke till det?"

"Till vad?"

"Sätt dig här", sa Martine och klappade på soffan bredvid sig. "Så ska jag visa dig."

Harry rundade bordet.

"Ser du mina pupiller?" sa hon.

Harry lutade sig fram och kände hennes andedräkt mot sitt ansikte. Och då såg han det. Pupillerna inne i de bruna irisarna såg ut som om de hade runnit ner mot irisens kant i en nyckelhålsform.

"Det är medfött", sa hon. "Det kallas iris coloboma. Men man kan ha helt normal syn för det."

"Intressant." Deras ansikten var så nära varandra att han kunde känna doften av hennes hud och hår. Han drog efter andan och fick den rysande känslan av att sänka sig ner i ett varmt bad. Det brummade hårt och snabbt.

Det tog ett ögonblick innan Harry insåg att det var ringklockan. Inte porttelefonen. Någon stod utanför hans dörr i trapphuset.

"Det är säkert Ali", sa Harry och reste sig ur soffan. "Grannen."

På de sex sekunder det tog Harry att resa sig ur soffan, gå ut i hallen och öppna, hann han tänka att det var sent för att vara Ali. Och att Ali brukade knacka på. Och att om någon hade gått in i eller ut ur huset efter honom och Martine, så stod porten säkert öppen igen.

Det var först i den sjunde sekunden han förstod att han aldrig borde ha öppnat. Han stirrade på personen som stod där, och han anade vad som komma skulle.

"Nu blev du väl glad, tänker jag", sa Astrid, lätt snörvlande.

Harry svarade inte.

"Jag kommer från ett julbord, ska du inte bjuda in mig, Harrypojken?" hennes rödmålade läppar stramade mot tänderna när hon log och stilettklackarna klapprade mot golvet när hon tog ett snedsteg.

"Det passar inte", sa Harry.

Hennes ögon smalnade och hon studerade hans ansikte. Så tittade hon över hans axel. "Har du dambesök? Är det därför du skolkade från vårt möte i dag?"

"Vi får pratas vid en annan gång, Astrid. Du är full."

"Vi diskuterade steg tre på mötet i dag: ' _Vi bestämde oss för att överlåta vårt liv till Guds omsorg'_. Men jag ser ingen Gud, jag, Harry." Hon slog halvhjärtat efter honom med väskan.

"Det finns inget tredje steg, Astrid. Alla måste rädda sig själva."

Hon stelnade till och tittade på honom medan tårarna plötsligt steg upp i hennes ögon. "Låt mig komma in, Harry", viskade hon.

"Det hjälper inte mot något, Astrid." Han la en hand på hennes axel. "Jag ringer efter en taxi så du kan ta dig hem."

Hans hand slogs bort med överraskande stor kraft. Hennes röst blev gäll: "Hem? Jag ska väl för fan inte hem, din jävla, impotente donjuan."

Hon svängde runt och började vackla nerför trappan.

"Astrid..."

"Bort! Knulla hellre din andra hora."

Harry tittade efter henne tills hon försvann, hörde henne svärande slåss med porten, de knirkande gångjärnen och sedan tystnaden efteråt.

När han vände sig om såg han Martine står precis bakom honom i hallen och långsamt knäppa sin kappa.

"Jag..." började han.

"Det är sent." Hon log snabbt. "Jag var visst lite trött trots allt."

Klockan var tre på natten och Harry satt fortfarande i öronlappsfåtöljen. Tom Waits sjöng lågt om Alice medan visparna gled och gled över virveltrumskinnet.

_"It's dreamy weather we're on. You wave your crooked wand along an icy pond."_

Tankarna kom utan att han ville det. Att alla utskänkningsställen var stängda nu. Att han inte hade fyllt på pluntan efter att han hade tömt den i hundgapet i containerhamnen. Men att han kunde ringa Øystein. Att Øystein som körde taxi nästan varje natt alltid hade en halvflaska gin under sätet.

"Det hjälper inte mot något."

Om man inte trodde på spöken förstås. Trodde på dem som nu omringade stolen och stirrade ner på honom med mörka, tomma ögonhålor. På Birgitta som hade kommit upp ur vattnet, fortfarande med ankaret om halsen, på Ellen som skrattade med basebollträet utstickande ur huvudet, på Willy som hängde som en galjonsfigur i torkställningen, kvinnan inuti vattensängen som stirrade genom det blå gummit och Tom som hade kommit för att hämta tillbaka sin klocka och vevade med en blodig armstump.

Spriten kunde inte befria honom, bara ge en tillfällig lössläppthet. Och just nu var han villig att betala mycket för det.

Han lyfte luren och slog ett nummer. Det svarade efter andra signalen.

"Hur går det för er, Halvorsen?"

"Kallt. Jon och Thea sover. Jag sitter i vardagsrummet med utsikt mot vägen. Jag får sova i morgon."

"Mm."

"Vi måste köra en sväng till Theas lägenhet i morgon och hämta mer insulin. Hon har visst sockersjuka."

"Okej, men ta med Jon, jag vill inte att han ska sitta där ensam."

"Jag kan se till så några andra kommer hit."

"Nej!" sa Harry skarpt. "Jag vill inte blanda in några andra tills vidare."

"Nähä."

Harry suckade. "Du, jag vet att det inte ingår i ditt arbete att sitta barnvakt. Du får säga ifrån om det är något jag kan göra i gengäld."

"Tja..."

"Kom igen."

"Jag lovade att ta med Beate ut en kväll innan jul och låta henne testa lutfisk. Har aldrig ätit det, stackaren."

"Det är ett löfte."

"Tack."

"Och Halvorsen?"

"Ja?"

"Du är..." Harry tog ett djupt andetag "... okej."

"Tack. Chefen."

Harry la på. Waits sjöng att skridskoåkarna på den isbelagda tjärnen skrev Alice.

### Kapitel 21

### Lördag 19 december. Zagreb

Han satt och darrade i kylan på en kartongbit på trottoaren som gick längs Sofienbergparken. Det var morgonrush och folk jäktade förbi. Någon av dem släppte i alla fall ner några kronor i pappbägaren som stod framför mannen. Det var snart jul. Hans lungor värkte eftersom han hade legat och andats in rök hela natten. Han höjde blicken och tittade längs Gøteborggata.

Det var det enda han kunde göra just nu.

Han tänkte på Donau som rann förbi Vukovar. Tålmodig och ostoppbar. Som han själv måste vara. Vänta tålmodigt tills stridsvagnen kom, tills draken stack ut huvudet ur sitt hål. Tills Jon Karlsen kom hem. Han tittade in i ett par knän som hade stannat framför honom.

Han tittade upp och såg en man med rött skägg och en pappbägare i handen. Skägget sa något. Högt och argt.

_"Excuse me?"_

Mannen svarade något på engelska. Något om territorium.

Han kände pistolen i fickan. Med sin enda kula. I stället tog han fram den stora, vassa glasbiten han hade i den andra fickan. Tiggaren tittade ilsket på honom, men larvade bort.

Han avvisade tanken på att Jon Karlsen inte skulle komma. Han måste komma. Och till dess skulle han själv vara Donau. Tålmodig och ostoppbar.

*

"Kom in", beordrade den energiska, godmodiga kvinnan i Frälsningsarméns lägenhet vid Jacob Aalls gate. Hon uttalade n-ljudet med tungspetsen mot gommen så som man ofta gör när man har lärt sig språket i vuxen ålder.

"Hoppas att vi inte stör", sa Harry och han och Beate Lønn steg in i hallen. Golvet var nästan täckt av skor, stora och små.

Kvinnan skakade avvärjande på huvudet när de ville ta av sig i strumplästen.

"Kallt", sa hon. "Hungriga?"

"Tack, jag har precis ätit frukost", sa Beate.

Harry skakade bara vänligt på huvudet.

Hon ledde in dem i vardagsrummet. Runt ett bord satt det Harry antog var familjen Miholjec – två vuxna män, en grabb i Olegs ålder, en liten flicka och en ung kvinna som Harry antog var Sofia. Hon gömde ögonen bakom en gardin som bestod av en svart pannlugg och hade en bebis i knäet.

_"Zdravo"_ , sa den äldste av männen, en mager man med grånande, men tätt hår och svart blick som Harry kände igen. Det var den arga och rädda blicken hos en fredlös.

"Det är min man", sa kvinnan. "Han förstår norska, men pratar inte så mycket. Det här är onkel Josip. Han är här på besök under julen. Mina barn."

"Alla fyra?" frågade Beate.

"Ja", skrattade hon. "Den siste lille var en gåva från Gud."

"En riktig sötnos", sa Beate och grimaserade mot bebisen som gurglade hänfört tillbaka. Och som Harry redan hade antagit, kunde hon inte låta bli att nypa i den röda bullkinden. Han gav Beate och Halvorsen ett, max två år innan de hade tillverkat en likadan.

Mannen sa något och hustrun svarade honom. Sedan vände hon sig till Harry:

"Han vill att jag ska säga till er att ni inte vill ha andra än norrmän som arbetar i Norge. Han försöker, men hittar inget arbete."

Harry mötte mannens blick och gav honom en nick som blev besvarad.

"Här", sa hustrun och pekade på två tomma stolar.

De satte sig. Harry väntade tills Beate hade fått upp anteckningsblocket innan han tog ordet:

"Vi har kommit för att fråga om..."

"Robert Karlsen", sa hustrun och såg på sin make som nickade samtyckande.

"Exakt. Vad kan ni berätta för oss om honom?"

"Inte så mycket. Vi har knappt träffat honom."

"Knappt." Hustruns blick strök liksom tillfälligt över Sofia som satt tyst med näsan i bebisens rufsiga hår. "Jon fick Robert att hjälpa oss när vi flyttade från den lilla lägenheten i A-uppgången i somras. Jon är en bra människa. Han ordnade så att vi fick en större lägenhet när vi fick den lille, förstår du." Hon skrattade mot bebisen. "Men Robert stod mest och pratade med Sofia. Och... ja. Hon är bara femton år."

Harry såg den unga flickans ansikte skifta färg. "Mm. Vi skulle också gärna vilja prata med Sofia."

"Sätt igång", sa modern.

"Helst ensamma", sa Harry.

Mors och fars blick mötte varandra. Duellen varade bara i två sekunder, men Harry hann läsa in en del. Att det kanske en gång hade varit han som bestämde, men att det i den nya verkligheten, i det nya landet, där det var hon som hade visat sig vara den mest anpassningsbara, också var hon som bestämde. Hon nickade till Harry.

"Sätt er i köket. Vi ska inte störa."

"Tack", sa Beate.

"Inget tack", sa hustrun allvarligt. "Vi vill att ni ska ta mannen som gjorde det. Vet ni något om honom?"

"Vi tror att han är en yrkesmördare som bor i Zagreb", sa Harry. "Han har i alla fall ringt från Oslo till ett hotell där."

"Vilket?"

Harry tittade överraskat på fadern som hade uttalat det norska ordet.

"Hotel International", sa han och såg fadern växla blick med onkeln.

"Vet ni något?" frågade Harry.

Fadern skakade på huvudet.

"I så fall hade jag varit tacksam", sa Harry. "Mannen är på jakt efter Jon nu, han pepprade Jons lägenhet med kulor i går."

Harry såg faderns ansiktsuttryck förändras till misstro. Men han förblev tyst.

Modern tog täten ut i köket medan Sofia motvilligt hasade efter. Som de flesta tonåringar skulle ha gjort, antog Harry. Som Oleg kanske skulle göra om några år.

När modern hade gått, tog Harry anteckningsblocket medan Beate satte sig på en stol rakt framför Sofia.

"Hej Sofia, jag heter Beate. Var du och Robert ihop?"

Sofia tittade ner och skakade på huvudet.

"Var du kär i honom?"

Ny huvudskakning.

"Skadade han dig?"

För första gången sedan de hade kommit drog Sofia hårgardinerna åt sidan och såg direkt på Beate. Harry antog att det bakom det myckna sminket fanns en söt flicka. Nu såg han bara fadern där inne, arg och rädd. Och ett blåmärke i pannan som sminket inte lyckades dölja.

"Nej", sa hon.

"Är det din far som har sagt till dig att du inte får säga något, Sofia? För jag kan se det på dig."

"Vad kan du se?"

"Att någon har skadat dig."

"Du ljuger."

"Hur fick du det där märket i pannan?"

"Jag gick på en dörr."

"Nu är det du som ljuger."

Sofia fnyste. "Du låter som om du är så smart, men du vet inget. Du är bara en gammal kvinnlig polis som egentligen vill vara hemma med ungar. Jag såg dig nog där inne." Ilskan fanns där fortfarande, men rösten hade redan börjat svikta. Harry gav henne en, max två meningar till.

Beate suckade. "Du måste lita på oss, Sofia. Och du måste hjälpa oss. Vi försöker hejda en mördare."

"Det är väl inte mitt fel." Hennes röst gav hastigt upp, och Harry tänkte att hon bara hade klarat en. Sedan kom tårarna. Ett skyfall av tårar. Sofia böjde sig fram och gardinen gled för.

Beate la en hand på hennes axel, men hon sköt bort den.

"Gå!" skrek hon.

"Visste du att Robert var i Zagreb i höstas?" frågade Harry.

Hon tittade snabbt upp på Harry med misstroget ansiktsuttryck under det våta sminket.

"Så han berättade inte det?" fortsatte Harry. "Då berättade han väl heller inte att han var förälskad i en flicka som heter Thea Nilsen?"

"Nej", viskade hon. "Och?"

Harry försökte tolka hennes ansiktsuttryck om upplysningen hade gjort intryck, men det var svårt med all den rinnande krigsmålningen.

"Du var i Fretex-butiken och frågade efter Robert. Vad ville du?"

"Låna en cigg!" skrek Sofia rasande. "Stick!"

Harry och Beate tittade på varandra. Sedan reste de sig.

"Fundera lite", sa Beate. "Sedan ringer du mig på det här numret." Hon placerade ett visitkort på bordet.

Modern stod och väntade i hallen.

"Beklagar", sa Beate. "Hon blev visst ganska nervös. Du bör kanske prata lite med henne."

De gick ut i decembermorgonen på Jacob Aalls gate och började gå mot Suhms gate, där Beate hade hittat en ensam parkeringsplats.

_"Oprostite!"_

De vände sig om. Rösten kom från porthusets skugga där det lyste i två cigarettglöder. Så föll glöden till marken och två män kom ut ur skuggan och gick mot dem. Det var Sofias far och onkel Josip. De stannade framför dem.

"Hotel International, va?" sa fadern.

Harry nickade.

Fadern kastade en blick på Beate ur ögonvrån.

"Jag går och hämtar bilen", sa Beate snabbt. Harry slutade aldrig förvånas över hur en flicka som hade tillbringat så mycket av sitt korta liv ensam med videoinspelningar och tekniska spår, kunde ha arbetat upp en social intelligens som var hans egen så överlägsen.

"Jag jobbade första åren av... du vet... flyttfirma. Men ryggen kaputt. Med Vukovar jag var electro engineer, okej? Innan kriget. Här jag får inte ett skit."

Harry nickade. Och väntade.

Onkel Josip sa något.

_"Da, da"_ , mumlade fadern och vände sig till Harry. "När den jugoslaviska armén skulle ta Vukovar 1991, ja? Då var det en grabb där som sprängde tolv tanks med... _landmines_ , ja? Vi kallade honom _mali spasitelj_."

_"Mali spasitelj"_ , upprepade onkel Josip med andakt.

"Lille Frälsaren", sa fadern. "Det var hans... namnet de sa på walkietalkie."

"Täcknamnet?"

"Ja. Efter Vukovars kapitulation serberna försökte hitta honom. Men inte klarade det. Någon sa han var död. Och någon inte, de sa han aldrig hade... existerat, ja?"

"Vad har detta med Hotel International att göra?"

"Efter kriget människorna i Vukovar hade inga hus. Allt var grus. Så någon kom hit. Mest till Zagreb. President Tudjman..."

_"Tudjman"_ , upprepade onkeln och himlade med ögonen.

"... och hans folk gav dem rum på ett gammalt stort hotell där de kunde se dem. Överblick. Okej? De åt soppa och fick inga jobb. Tudjman tycker inte om människor från Slavonien. För mycket serbblod. Så började serberna som varit i Vukovar dö. Och det kom rykten. Att _mali spasitelj_ var tillbaka."

" _Mali spasitelj_ ", skrattade onkel Josip.

"De sa kroater kunde få hjälp. På Hotel International."

"Hur då?"

Fadern ryckte på axlarna. "Vet inte. Rykten."

"Mm. Känner någon annan till den här... hjälparen och Hotel International."

"Andra?"

"Någon i Frälsningsarmén till exempel?"

"Jadå. David Eckhoff vet allt. Och de andra nu. Han sa ord... efter middag på fest på Østgård nu på sommaren."

"Tal?"

"Ja. Han berättade om _mali spasitelj_ och att en del alltid krigar. Att kriget aldrig tar slut. Inte för dem heller."

"Sa kommendören verkligen det?" sa Beate medan hon körde in i den upplysta Ibsen-tunneln, bromsade och stannade sist i den stillastående kön.

"Enligt herr Miholjec", preciserade Harry. "Och alla var ju där. Robert också."

"Och du menar att det kan ha gett Robert idén att hyra en yrkesmördare?" Beate trummade otåligt på ratten.

"Kanske. Vi kan i varje fall slå fast att Robert har varit i Zagreb. Och eftersom han visste att Jon träffade Thea, har han också haft motiv." Harry gned sig om hakan. "Du, kan du fixa så att Sofia tas till en läkare för en grundlig kontroll? Om jag inte tar fel så är det mycket mer än blåmärken. Jag försöker hinna med förmiddagsplanet till Zagreb."

Beate gav honom en snabb, skarp blick. "Ska du resa utomlands bör det helst vara för att bistå landets egen polis. Eller på semester. Regelboken säger klart att..."

"Det sista stämmer", sa Harry. "En kort julsemester."

Beate suckade uppgivet. "Då hoppas jag att du ger Halvorsen lite julledigt också. Vi hade planerat att besöka hans föräldrar i Steinkjer. Var har du tänkt fira jul i år?"

I samma ögonblick ringde mobiltelefonen, och han trevade efter den i jackfickan medan han svarade: "I fjol var det tillsammans med Rakel och Oleg. Och året dessförinnan med min far och Søs. Men ja, jösses, i år har jag inte haft tid att tänka på hur jag ska fira jul."

Han tänkte på Rakel när han såg att han måste ha tryckt in OK-knappen på telefonen i fickan. Och nu hörde han hennes skratt i sitt öra.

"Du kan ju komma till mig", sa hon. "Vi har öppet hus på julafton och vi behöver alltid frivilliga hjälpare. På Fyrskenet."

Det tog två sekunder innan Harry förstod att det inte var Rakel.

"Jag ringde bara för att säga att jag är ledsen för det i går", sa Martine. "Det var inte meningen att sticka därifrån på det sättet. Jag blev bara lite osäker. Fick du de svar du ville ha?"

"Åh, är det du?" sa Harry med det han tänkte var en neutral röst, men märkte ändå Beates blixtsnabba blick. Och överlägsna sociala intelligens. "Kan jag ringa tillbaka till dig?"

"Javisst."

"Tack."

"Inget att tacka för." Hon lät allvarlig när hon sa det, men Harry kunde höra det samtyckande skrattet. "Bara en pytteliten sak."

"Okej?"

"Vad gör du på tisdag? Lillejulafton, alltså."

"Vet inte", sa Harry.

"Vi har en extra biljett till julkonserten i Konserthuset."

"Jaha."

"Du låter inte som om du svimmar av begeistring direkt."

"Förlåt. Det är mycket nu och jag är inte så bra på sådana där kostymevenemang."

"Och artisterna är alldeles för vanliga och tråkiga?"

"Det sa jag inte."

"Nej, _jag_ sa det. Och när jag sa att vi har en extrabiljett så menade jag egentligen _jag_."

"Jaha?"

"En chans att få se mig i kjol. Och jag ser bra ut i den kjolen. Jag saknar bara en matchande lång, äldre kille. Tänk på det."

Harry skrattade. "Tack, det lovar jag."

"Inget att tacka för."

Beate var helt tyst efter det att han hade lagt på, kommenterade inte hans flin som inte ville försvinna, nämnde bara att plogbilen skulle få en del att göra enligt väderrapporterna. Ibland undrade Harry om Halvorsen förstod vilket kap han hade gjort.

*

Jon Karlsen hade fortfarande inte dykt upp. På stela ben reste han sig upp från trottoaren vid Sofienbergparken. Kylan kändes som om den kom från jordens inre och hade fortplantat sig in i hans kropp. Blodet började cirkulera i benen så fort han började gå, men han hälsade smärtan välkommen. Han hade inte räknat timmarna han hade suttit där med korslagda ben och pappbägaren framför sig medan han kontrollerade vilka som kom och gick i huset vid Gøteborggata, men dagsljuset hade redan börjat tona bort. Han stack handen i fickan.

Tiggarpengarna räckte säkert till kaffe, en bit mat och förhoppningsvis ett paket cigaretter.

Han skyndade sig mot korsningen och kaféet där han hade fått pappbägaren. Han hade sett en telefon på väggen där inne, men slagit ifrån sig tanken. Framför kaféet stannade han, drog ner den blå huvan och speglade sig i fönstret. Inte så konstigt om folk tog honom för en stackars behövande. Hans skägg växte snabbt, och ansiktet hade strimmor efter sotet från bålet i containern.

I spegelbilden såg han trafikljuset ändras till rött, och en bil stannade bredvid honom. Han kastade en blick in i bilen medan han tog tag i kaféets dörr. Och frös fast. Draken. Den serbiska stridsvagnen. Jon Karlsen. På passagerarsätet. Bara två meter från honom.

Han gick in på kaféet, skyndade sig bort till fönstret och tittade på bilen utanför. Han tyckte sig ha sett mannen som körde tidigare, men mindes inte var. På Heimen. Jo, han var en av poliserna som var där tillsammans med Harry Hole. En kvinna satt i baksätet.

Ljuset slog om. Han stormade ut och såg den vita röken från avgaserna från bilen som accelererade bort längs parken. Så började han springa efter. Långt där framme kunde han se bilen svänga in på Gøteborggata. Han trevade i fickan. Kände glasbiten från barackfönstret mot nästan känslolösa fingrar. Benen lydde honom inte, de var som döda proteser, och han tänkte att om han tog ett snedsteg, skulle de kunna knäckas som istappar.

Parken med träden och daghemmet och gravvårdarna hoppade framför hans ögon som på en skakande teveskärm. Handen hittade pistolen. Han måste ha skurit sig så det blödde på glasbiten för greppet kändes kladdigt.

Halvorsen parkerade precis utanför Gøteborggata 4 och han och Jon klev ur bilen för att sträcka på benen medan Thea gick in för att hämta sitt insulin.

Halvorsen tittade längs den folktomma gatan. Även Jon verkade orolig där han trampade i kylan. Genom bilfönstret kunde Halvorsen se mittkonsolen med hölstret med tjänsterevolvern som han hade plockat av sig eftersom det stack i sidan när han körde. Om det hände något, skulle han få tag i den inom två sekunder. Han satte på mobilen och såg att han hade fått ett meddelande på svararen under körturen. Han tryckte på knappen och en välbekant röst upprepade att han hade fått ett meddelande. Så kom pipet och en okänd röst började tala. Halvorsen lyssnade med stigande förvåning. Han såg att Jon lyssnade på rösten i telefonen och ställde sig närmare. Halvorsens förvåning övergick i misstro.

När han la på såg Jon frågande på honom, men Halvorsen sa inget, knappade bara hastigt in ett nummer.

"Vad var det?" frågade Jon.

"Det var ett erkännande", sa Halvorsen kort.

"Och vad gör du nu?"

"Jag meddelar Harry."

Halvorsen tittade upp och såg att Jons ansikte var förvridet, att ögonen hade blivit stora och svarta och såg ut som om de såg rakt igenom honom.

"Är det något fel?" undrade han.

*

Harry gick genom tullen och in i Plesos lilla terminalbyggnad, där han stack in sitt VISA-kort i en automat som utan att protestera gav honom tusen kronor i kunas. Han la hälften i ett brunt kuvert innan han gick ut och satte sig i en Mercedes med blå taxiskylt.

"Hotel International."

Taxichauffören växlade och körde iväg utan ett ord.

Det regnade från ett lågt molntäcke över de bruna fälten med fläckar av grå snö längs motorvägen som skar nordväst genom det hukande landskapet mot Zagreb.

Efter bara en kvart kunde han se Zagreb ta formen av betongblock och kyrktorn som avtecknade sig mot horisonten. De passerade en svart, stilla flod som Harry antog måste vara Sava. De kom in i staden på en bred aveny som kändes överdimensionerad för den beskedliga trafiken, passerade järnvägsstationen och en stor, öppen och folktom park med en glaspaviljong. Nakna träd spretade med vintersvarta fingrar.

"Hotel International", sa taxichauffören och svängde in framför en grå, imponerande stenkoloss av den typ kommunistländerna brukade bygga för sitt resande ledarskikt.

Harry betalade. En av hotellets dörrvakter, utklädd till amiral, hade redan öppnat bildörren och stod redo med ett paraply och ett brett leende: _"Welcome, Sir. This way, Sir."_

Harry klev ut på trottoaren i samma ögonblick som två hotellgäster kom ut genom svängdörren och satte sig i en Mercedes som var framkörd. Bakom svängdörren gnistrade det i en kristallkrona. Harry stannade till. _"Refugee?"_

_"Sorry, Sir?"_

"Flyktingar", upprepade Harry. "Vukovar."

Harry kände regndropparna mot huvudet när paraplyet och det stora leendet snabbt försvann och amiralens behandskade pekfinger pekade mot en dörr en bit bort på fasaden.

Det första som slog Harry när han klev in genom dörren och kom in i en stor, naken lobby med högt i tak, var att det luktade sjukhus. Och att de fyrtio-femtio människorna som stod eller satt vid de två långborden som var placerade mitt i lobbyn eller stod i soppkön vid receptionen, fick honom att tänka på patienter. Kanske var det något med kläderna; formlösa träningsoveraller, slitna tjocka tröjor och trasiga tofflor som tydde på en likgiltighet med utseendet. Eller kanske det var de böjda nackarna över sopptallrikarna och de sömniga, håglösa blickarna som knappt la märke till honom.

Harrys blick svepte över lokalen och stannade vid baren. Den liknade mer en korvmoj och hade för ögonblicket inga kunder, bara en bartender som gjorde tre saker samtidigt: Putsade ett glas. Kommenterade högljutt fotbollsmatchen på teven som hängde från taket över männen vid samma bord. Följde Harrys minsta rörelse.

Harry antog att han hade kommit rätt och gick bort till disken. Bartendern drog en hand genom det bakåtstrukna fettglänsande håret.

_"Da?"_

Harry försökte ignorera flaskorna som stod på hyllan längst bak i korvmojen. Men han hade för länge sedan känt igen sin gamle vän och fiende Jim Beam. Bartendern följde Harrys blick och pekade frågande på den fyrkantiga flaskan med det bruna innehållet.

Harry skakade på huvudet. Och tog ett djupt andetag. Det fanns ingen anledning att komplicera detta.

_"Mali spasitelj."_ Han sa det så lågt att bara bartendern hörde det i oväsendet från teven. "Jag letar efter Lille Frälsaren."

Bartendern studerade Harry innan han svarade på engelska med hård, tysk accent. "Jag känner ingen frälsare."

"Jag har fått veta av en vän från Vukovar att _mali spasitelj_ kan hjälpa mig." Harry tog upp det bruna kuvertet ur jackfickan och la det på bardisken.

Bartendern tittade ner på kuvertet utan att röra det. "Du är polis", sa han.

Harry skakade på huvudet.

"Du ljuger", sa bartendern. "Jag såg det direkt när du klev in."

"Det du såg är en man som har varit polis i tolv år, men inte är det längre. Jag slutade för två år sedan." Harry mötte bartenderns blick. Och undrade i sitt stilla sinne varför han hade suttit inne. Musklernas storlek och tatueringarna tydde på att det var något han hade tvingats sitta länge för.

"Det bor ingen här som kallas frälsare. Och jag känner alla."

Bartendern tänkte vända sig bort när Harry lutade sig över disken och tog tag i hans överarm. Bartendern tittade ner på Harrys hand, och Harry kunde känna mannens biceps bulna. Harry släppte sitt tag: "Min son blev skjuten av en knarklangare som stod utanför skolan och sålde. För att han berättade för langaren att han skulle säga till rektorn om han fortsatte."

Bartendern svarade inte.

"Han blev elva år", sa Harry.

"Jag vet inte varför du berättar det här för mig, mister."

"Så du ska förstå varför jag kommer att sitta här och vänta tills det kommer någon som kan hjälpa mig."

Bartendern nickade långsamt. Frågan kom blixtsnabbt: "Vad heter din pojke?"

"Oleg", sa Harry.

De stod och mätte varandra med blicken. Bartendern blundade med ett öga. Harry kände att mobilen vibrerade ljudlöst i fickan, men lät den ringa.

Bartendern la handen på det bruna kuvertet och sköt tillbaka det mot Harry: "Det där är inte nödvändigt. Vad heter du och vilket hotell bor du på?"

"Jag kommer direkt från flygplatsen."

"Skriv ditt namn på den här servetten och ta in på Balkan Hotel bredvid järnvägsstationen. Över bron och rakt fram. Vänta på rummet. Någon kommer att kontakta dig."

Harry tänkte säga något, men bartendern hade vänt sig mot teven och börjat kommentera igen.

När han hade kommit ut, såg han att han hade ett obesvarat samtal från Halvorsen.

_"Do vraga!"_ stönade han. Fan!

Snön på Gøteborggata såg ut som röd sorbet.

Han var förvirrad. Allt hade gått så snabbt. Den sista kulan, som han hade skickat efter den flyende Jon Karlsen, hade träffat husets fasad med ett mjukt ljud. Jon Karlsen hade tagit sig in genom dörren och var borta. Han satte sig på huk och hörde den blodiga glasbiten riva i materialet inuti jackfickan. Polisen låg på mage med ansiktet ner i snön som drack i sig av blodet som rann ur såren i den öppna halslinningen.

Skjutvapen, tänkte han, tog mannen i axeln och vände på honom. Han behövde något att skjuta med. En vindby blåste bort håret från det onaturligt bleka ansiktet. Han letade snabbt igenom rockfickorna. Blodet rann och rann, tjockt och rött. Han hann bara känna den sura smaken av galla innan munnen var fylld. Han vände sig om och gult maginnehåll spreds över isbeläggningen. Han torkade sig runt munnen. Byxfickorna. Hittade en plånbok. Byxlinningen. Helvete, polis, du måste väl ha en pistol om du ska skjuta någon!

En bil svängde runt hörnet och kom emot dem. Han tog plånboken, reste sig, korsade vägen och började gå. Bilen stannade. Inte springa. Han började springa.

Han halkade till på trottoaren framför butiken i hörnet och landade på höften, men var uppe i samma sekund utan att känna någon smärta. Fortsatte mot parken, samma väg som han hade sprungit senast. Det var en mardröm, en mardröm med meningslösa händelser som bara upprepade sig. Hade han blivit galen eller hände verkligen detta? Kall luft och galla sved i halsen. Han hade kommit till Markveien när han hörde de första polissirenerna. Och kände det. Att han var rädd.

### Kapitel 22

### Lördag 19 december. Miniatyr

Polishuset lyste som en julgran i eftermiddagsmörkret. På insidan, i Förhörsrum 2, satt Jon Karlsen med huvudet i händerna. På andra sidan det lilla runda bordet i det lilla rummet satt polisinspektör Toril Li. Mellan dem stod två mikrofoner och där låg också en första vittnesrapport. Genom fönstret kunde Jon se Thea som väntade på sin tur i rummet bredvid.

"Så han anföll er alltså?" sa den kvinnliga polisen. Medan hon läste ur rapporten.

"Mannen i den blå jackan kom springande mot oss med pistol."

"Och sedan?"

"Det gick så snabbt. Jag blev så rädd att jag bara minns brottstycken. Kanske är det hjärnskakningen."

"Jag förstår", sa Toril Li med ett ansiktsuttryck som sa det motsatta. Hon kastade en blick på det röda ljuset som avslöjade att maskinen fortfarande spelade in.

"Men Halvorsen sprang alltså mot bilen?"

"Ja, han hade pistolen där. Jag minns att han la den i mittkonsolen innan vi körde från Østgård."

"Och vad gjorde du?"

"Jag blev förvirrad. Först tänkte jag gömma mig i bilen, men så ångrade jag mig och sprang mot porten i huset."

"Och då sköt gärningsmannen efter dig?"

"Jag hörde i alla fall en smäll."

"Fortsätt."

"Jag kom in i huset och när jag tittade ut, hade han gått lös på Halvorsen."

"Som inte hade tagit sig in i bilen?"

"Nej. Han hade klagat på att dörren brukade frysa fast."

"Och han angrep alltså Halvorsen med en kniv, inte pistol?"

"Det såg så ut från där jag stod, han hoppade på Halvorsen bakifrån och stack flera gånger."

"Hur många gånger?"

"Fyra eller fem gånger. Jag vet inte... jag..."

"Och sedan?"

"Sedan sprang jag nerför källartrappan och ringde till er på nödnumret."

"Men mördaren kom inte efter dig?"

"Jag vet inte, porten var ju låst."

"Men han kunde ha slagit sönder glaset. Han hade ju redan stuckit ner en polis, menar jag."

"Ja, du har rätt. Jag vet inte."

Toril Li tittade ner på utskriften. "Det hittades uppkastningar bredvid Halvorsen. Vi antar att det är mördarens, men kan du bekräfta det?"

Jon skakade på huvudet. "Jag stannade i källartrappan tills ni dök upp. Jag borde kanske ha hjälpt till... men jag..."

"Ja?"

"Jag var rädd."

"Du gjorde nog rätt." Återigen sa ansiktsuttrycket något annat än munnen.

"Vad säger läkarna? Kommer han att...?"

"Han kommer nog att förbli i koma tills tillståndet eventuellt förbättras. Men om livet ska kunna räddas, vet de inte än. Låt oss fortsätta."

"Det är som en sådan där återkommande mardröm", viskade Jon. "Det bara fortsätter. Om och om igen."

"Låt mig slippa upprepa att du måste prata in i mikrofonen", sa Li neutralt.

Harry stod vid hotellrumsfönstret och tittade ut över den mörka staden där förvridna och rådbråkade teveantenner tecknade märkliga formationer mot den brungula himlen. Ljudet av svenska från teven dämpades av de tjocka, mörka mattorna och gardinerna. Max von Sydow spelade Knut Hamsun. Dörren till minibaren stod öppen. På salongsbordet låg hotellets broschyr. Framsidan pryddes av en bild på statyn av Josip Jelacic på Trg Jelacica, och på Jelaci stod fyra miniflaskor Johnnie Walker, Smirnoff, Jägermeister och Gordon's. Samt två flaskor öl av märket Ozujsko. Ingen av flaskorna var öppnad. Hittills. Det var en timme sedan Skarre hade ringt och berättat för honom vad som hade hänt på Gøteborggata.

Han ville vara nykter när han tog det här samtalet.

Beate svarade på fjärde signalen.

"Han lever", sa hon innan Harry hann fråga. "De har placerat honom i respirator och han ligger i koma."

"Vad säger läkarna?"

"De vet inte, Harry. Han kunde ha dött direkt, för det verkar som om Stankic har försökt skära av hans halspulsåder, men att han har hunnit få handen mellan. Han har ett djupt skärsår på handryggen och blödningar från några mindre artärer på bägge sidorna om halsen. I stället har Stankic stuckit honom flera gånger i bröstet rakt över hjärtat. Läkarna säger att han kan ha träffat längst upp på det."

Förutom en nästan omärklig darrning på rösten, var det som om hon pratade om vilket offer som helst. Och Harry förstod att det antagligen var det enda sätt hon orkade tala om det just nu – som en del av jobbet. I tystnaden som följde, dundrade Max von Sydow med darrande röst full av harm. Harry letade efter tröstande ord.

"Jag talade nyss med Toril Li", sa han i stället. "Jag fick ett referat av Jon Karlsens vittnesutsaga. Har du något mer?"

"Vi hittade kulan i fasaden till höger om porten. Ballistikern kollar den nu, men jag är ganska säker på att den kommer att matcha projektilerna på Egertorget, i Jons lägenhet och utanför Heimen. Det här är Stankic."

"Vad är det som gör dig så säker?"

"Ett par som kom körande i bil och stannade när de såg Halvorsen ligga på trottoaren, sa att en person som såg ut som en tiggare korsade gatan precis framför dem. Flickan såg i spegeln att han ramlade på trottoaren lite längre bort. Vi kollade platsen. Min kollega, Bjørn Holm, hittade ett utländskt mynt som var nerkört så djupt i snön att vi först tänkte att det måste ha legat där några dagar. Han visste heller inte var den kom ifrån eftersom det bara stod Republika Hrvatska och fem kuna på den. Så han kollade."

"Tack, jag vet svaret", sa Harry. "Så det är Stankic."

"För att vara helt säkra så har vi tagit prover från uppkastningarna i snön. Rättsmedicinska kontrollerar DNA mot hår som vi fann på kudden i rummet han hade på Heimen. Vi får svar i morgon, hoppas jag."

"Då vet vi i varje fall att vi har DNA-spår."

"Jo. En spya-pöl är lustigt nog inte det idealiska stället att hitta DNA. Slemhinnornas ytceller sprids när volymen på uppkastningarna är stor. Och uppkastningar under öppen himmel..."

"... utsätts för föroreningar av ett otal andra DNA-källor. Jag vet allt det där, men vi har i alla fall något att arbeta med nu. Vad gör du nu?"

Beate suckade. "Jag har fått ett lite underligt sms från Veterinærinstituttet och ska ringa upp och höra efter vad de menar."

" Veterinærinstituttet?"

"Ja, vi hittade några halvsmälta köttbitar i uppkastningarna, så vi skickade dem för DNA-analys. Tanken var att de skulle kolla det mot köttarkivet som Lantbrukshögskolan i Ås använder till att spåra kött tillbaka till ursprungsstället och producent. Om det är en speciell köttkvalitet, kan vi kanske koppla ihop det med något matställe i Oslo. Det är ett skott i blindo, men om Stankic har hittat ett gömställe det senaste dygnet, rör han kanske inte så mycket på sig. Och om han först hade ätit någonstans i närheten, var det troligt att han skulle återvända."

"Tja, varför inte? Vad står det i sms:et?"

"Att det i så fall måste vara en kinarestaurang. Ganska kryptiskt."

"Mm. Ring mig igen när du vet något mer. Och..."

"Ja?"

Harry hörde att det han skulle säga var helt idiotiskt: att Halvorsen var en tuffing, att de kunde fixa det mest otroliga i dag och att det helt säkert skulle gå bra.

"Det var inget."

Efter att Beate hade lagt på vände sig Harry mot bordet och flaskorna. "Ole, dole, doff..." Det slutade på Johnnie Walker. Harry höll miniatyrflaskan hårt med ena handen medan han vred – eller rättare sagt, slet – av korken med den andra. Han kände sig som en Gulliver. Fångad i ett främmande land med bara pygméflaskor. Han andades in den söta, välbekanta doften ur den smala flasköppningen. Det var bara en munfull, men kroppen hade redan larmats om giftangreppet och hade satt sig i beredskap. Harry gruvade sig för det första oundvikliga kräkningsanfallet, men visste att det inte skulle hindra honom. På teven sa Knut Hamsun att han var trött och inte kunde dikta mer.

Harry andades in djupt som inför ett djupt dyk.

Telefonen ringde.

Harry tvekade. Telefonen tystnade efter en signal.

Han höjde flaskan när telefonen ringde igen. Och tystnade.

Han insåg att de ringde från receptionen.

Han ställde ner flaskan på nattduksbordet och väntade. När det ringde tredje gången lyfte han luren.

_"Mister Hansen?"_

_"Yes."_

"Det är någon som vill träffa er här i lobbyn."

Harry tittade på flasketikettens gentleman i röd jacka. "Säg att jag kommer."

_"Yes, Sir."_

Harry höll flaskan med tre fingrar. Så lutade han huvudet bakåt och tömde innehållet ner i halsen. Fyra sekunder senare stod han dubbelvikt över toaletten och kräktes upp lunchen från flyget.

Receptionisten pekade på sittgruppen närmast pianot där en liten, gråhårig kvinna med en svart sjal över axlarna satt rak i ryggen på en av stolarna. Hon betraktade Harry med lugna, bruna ögon medan han gick mot henne. Han stannade framför bordet där det stod en liten batteriradio. Ivriga röster kommenterade ett idrottsevenemang, kanske en fotbollsmatch. Ljudet blandade sig med pianisten bakom henne som smög med fingrarna över tangenterna och blandade ihop en muzakkompott av klassiska örhängen från filmens värld.

"Doktor Zhivago", sa hon och nickade mot pianisten. "Fint, eller hur, _Mister Hansen_?"

Hennes engelska uttal var skolkorrekt. Hon log snett som om hon hade sagt något roligt och signalerade med en diskret men bestämd handrörelse att han skulle sätta sig.

"Tycker ni om musik?" frågade Harry.

"Gör inte alla det? Jag brukade undervisa i musik." Hon lutade sig fram och höjde volymen på radion.

"Är ni rädd för att bli avlyssnad?"

Hon lutade sig bakåt i stolen: "Vad vill ni, Hansen?"

Harry upprepade historien om mannen utanför skolan och sonen medan han kände gallan svida i halsen och hundarna i magen gläfsa och gapa efter mer. Historien lät inte trovärdig.

"Hur hittade du mig?" undrade hon.

"Jag fick ett tips från en person från Vukovar."

"Varifrån kommer du?"

Harry svalde. Tungan kändes torr och svullen. "Köpenhamn."

Hon tittade på honom. Harry väntade. Han kände en svettdroppe rinna mellan axlarna och en annan formas på överläppen. Åt helvete med allt det här, han måste ha medicin. Nu.

"Jag tror inte på det du säger", sa hon till slut.

"Okej", sa Harry och reste sig. "Jag måste gå."

"Vänta!" Den lilla kvinnans röst var bestämd och hon signalerade att han skulle sätta sig igen. "Det betyder inte att jag inte har ögon i huvudet", sa hon.

Harry satte sig ner i stolen.

"Jag ser hatet", sa hon. "Och sorgen. Och jag kan känna spritlukten. Jag tror på den delen om din döde son." Hon log snabbt. "Vad är det du vill ha gjort?"

Harry försökte samla sig. "Hur mycket kostar det? Och hur snabbt kan det göras?"

"Det beror på, men du hittar inga seriösa hantverkare som är billigare än vi. Det börjar vid femtusen euro plus utgifter."

"Okej. Nästa vecka?"

"Det... kan vara lite kort varsel."

Den lilla kvinnans tvekan hade bara varat bråkdelen av en sekund, men det hade varit tillräckligt. Tillräckligt för att han skulle veta. Och nu såg han att hon visste att han visste. Rösterna i radion skrek upphetsat och publiken i bakgrunden jublade. Någon hade gjort mål.

"Eller är du inte säker på att din hantverkare kommer att vara tillbaka så snabbt?" sa Harry.

Hon tittade länge på honom. "Du är fortfarande polis, eller hur?"

Harry nickade. "Jag är kommissarie i Oslo."

Det ryckte i huden runt hennes ögon.

"Men jag är ofarlig för dig", sa Harry. "Kroatien är inte mitt jurisdiktionsområde, och ingen vet att jag är här. Varken kroatisk polis eller mina egna chefer."

"Så vad vill du?"

"Förhandla."

"Om vad?" Hon lutade sig fram över bordet och sänkte ljudet på radion.

"Om din hantverkare mot min skottavla."

"Vad menar du?"

"En utväxling. Din man mot Jon Karlsen. Om han ger upp jakten på Karlsen, låter vi honom gå."

Hon höjde ett ögonbryn: "Så många att skydda en enda man mot en enda hantverkare, herr Hansen? Och så är ni rädda?"

"Vi är rädda för ett blodbad. Din hantverkare har redan dödat två människor och stuckit ner en av mina kolleger."

"Har...?" Hon tystnade. "Det kan inte vara riktigt."

"Det kommer att bli fler lik om du inte återkallar honom. Och då kommer en av dem att bli han."

Hon blundade. Satt så länge. Så tog hon ett djupt andetag: "Om han har dödat en av dina kolleger, är ni ute efter hämnd. Hur kan jag lita på att ni håller er del av avtalet?"

"Jag heter Harry Hole." Han la sitt pass på bordet. "Om det kommer fram att jag har varit här utan tillåtelse av de kroatiska myndigheterna, har vi en diplomatisk situation. Och jag inget jobb."

Hon fiskade fram ett par glasögon. "Så du ställer dig själv till förfogande som gisslan? Tycker du att det låter trovärdigt, herr..." Hon placerade glasögonen på näsan och läste i passet: "Harry Hole."

"Det är vad jag har att förhandla med."

Hon nickade. "Jag förstår. Och vet du vad?" Hon tog av sig glasögonen. "Jag skulle kanske ha varit beredd att idka byteshandel. Men vad hjälper det när jag inte kan kalla tillbaka honom?"

"Vad menar du?"

"Jag vet inte var han befinner sig."

Harry studerade henne. Såg smärtan i blicken. Hörde darrningen på rösten.

"Jaha", sa Harry. "Då får du förhandla med det du har. Ge mig namnet på den som beställde mordet."

"Nej."

"Om polisen dör...", sa Harry och fiskade upp en bild ur fickan och placerade på bordet mellan dem "... kommer din hantverkare med stor sannolikhet att bli dödad. Det kommer antagligen att se ut som om polisen måste skjuta i självförsvar. Så är det. Om inte jag förhindrar det. Förstår du? Är detta personen?"

"Utpressning fungerar dåligt på mig, herr Hole."

"Jag åker tillbaka till Oslo tidigt i morgon. Jag skriver ner mitt telefonnummer på bildens baksida. Ring mig om du ångrar dig."

Hon tog bilden och la ner den i sin väska.

Harry sa det lågt och snabbt: "Det är din son, eller hur?"

Hon stelnade till. "Vad får dig att tro det?"

"Jag har också ögon i huvudet. Jag kan också se smärta."

Hon satt kvar böjd över väskan. "Och du, Hole?" Hon höjde blicken och såg på honom. "Känner du inte den här polisen eftersom du så lätt ger avkall på hämnden?"

Harrys mun var så torr att hans egen andning brann i munhålan. "Ja", sa han. "En jag inte känner."

Harry tyckte att han hörde en tupp gala medan han följde henne med ögonen genom fönstret tills hon svängde till vänster på trottoaren på andra sidan gatan och försvann.

På sitt rum tömde han resten av miniatyrflaskorna, spydde en gång till, drack ölet, spydde, tittade sig i spegeln och tog hissen ner till hotellbaren.

### Kapitel 23

### Natten till söndag 20 december. Hundarna

Han satt i mörkret i containern och försökte tänka. Polisens plånbok innehöll tvåtusenåttahundra norska kronor, och om han mindes växelkursen rätt betydde det att han hade råd till mat, en ny jacka och en flygbiljett till Köpenhamn.

Problemet nu var ammunition.

Skottet på Gøteborggata var det allra sista. Han hade varit borta på Plata och frågat var man kunde köpa niomillimeterskulor, men hade bara fått tomma blickar till svar. Och visste att om han fortsatte att fråga på måfå, så var risken stor att han skulle träffa på en spanare.

Han slängde sin tomma Llama Minimax i metallgolvet.

Från ID-kortet log en man mot honom. Halvorsen. De hade garanterat slagit en järnring runt Jon Karlsen nu. Det fanns bara en möjlighet kvar. En trojansk häst. Och han visste vem hästen måste bli. Harry Hole. Sofies gate 5 enligt kvinnan på nummerupplysningen som kunde berätta att han var Oslos ende Harry Hole. Han tittade på klockan. Och stelnade till.

Det hördes steg utanför.

Han for upp, tog glasbiten i ena handen och pistolen i den andra och ställde sig bredvid öppningen.

Luckan gled upp. Han såg en silhuett mot stadens ljus. Så gick figuren snabbt in och satte sig på golvet med korslagda ben.

Han höll andan.

Ingenting hände.

Så fräste en tändsticka till, och hörnet och ansiktet på inkräktaren lystes upp. Han höll en tesked i samma hand som tändstickan. Med den andra handen och tänderna slet han upp en liten plastpåse. Han kände igen pojken på den ljusblå jeansjackan.

När han lättad började andas igen, upphörde pojkens snabba, effektiva rörelser snabbt.

"Hallå?" Pojken kisade in i mörkret medan han skyndade sig att gömma påsen i fickan.

Han harklade sig och tog ett steg in i ytterkanten av ljuset från tändstickan. _"Remember me_?"

Pojken stirrade skrämt på honom.

"Jag pratade med dig utanför järnvägsstationen. Jag gav dig pengar. Du heter Christopher, eller hur?"

Kristoffer gapade. " _Is that you?_ Utlänningen som gav mig femhundra? Jösses. Men okej, jag känner igen den där rösten... aj!" Kristoffer släppte tändstickan som slocknade mot golvet. I det kvävande mörkret ljöd hans röst närmare. "Okej om jag delar hytt med dig i natt, kompis?"

"Du kan få ha den helt för dig själv. Jag var på väg att flytta ut."

En ny tändsticka tändes. "Bättre om du stannar här. Varmare med två. Jag menar det, mannen." Han höll fram en sked och hällde upp vätska ur en liten flaska i den.

"Vad är det där?"

"Vatten och askorbinsyra." Kristoffer öppnade påsen och hällde ner pulvret i skeden utan att spilla ett enda korn innan han behändigt flyttade över tändstickan till den andra handen.

"Du är duktig på det där, Christopher." Han betraktade hur pundaren satte flamman mot skedens undersida samtidigt som han vippade ut en ny tändsticka och var beredd.

"De kallar mig 'Steadyhand' nere på Plata."

"Förstår jag. Du, jag måste gå. Men låt oss byta jacka, så överlever du kanske natten."

Kristoffer tittade först på sin egen tunna jeansjacka och sedan på den andres tjocka, blå. "Jösses. Menar du det?"

"Javisst."

"Fan, du är snäll. Bara vänta tills jag har kört upp det här. Kan du hålla tändstickan?"

"Är det inte lättare om jag håller sprutan?"

Kristoffer tittade snett upp på honom. "Du, jag är kanske grön, men jag går inte på världens äldsta pundartrick. Håll du i tändstickan."

Han tog emot tändstickan.

Pulvret löstes upp i vattnet och blev till en klar, brun vätska och Kristoffer la en liten bomullstuss i skeden.

"För att bli kvitt skiten i knarket", svarade han innan den andre hann fråga, sög upp vätskan med sprutan genom tussen och satte på sprutspetsen. "Ser du den fina huden? Knappt ett märke, ser du det? Och tjocka, fina ådror. Rena jungfrulandet, säger de. Men om några år kommer det att vara gult av variga skorpor här, precis som hos dem. Och ingen mer Steadyhand, heller. Jag vet det och ändå fortsätter jag. Knäppt, va?"

Medan Kristoffer pratade, skakade han på sprutan för att få den att kallna. Han hade spänt gummiremmen runt överarmen, satte nålspetsen mot blodådern som snodde sig som en blå orm under huden. Metallen gled igenom huden. Så sköt han in heroinet i blodet. Ögonlocken gled halvt igen och munnen öppnades lite. Så böjdes huvudet bakåt och hans blick fann det svävande hundliket.

Han tittade en stund på Kristoffer. Sedan kastade han den nerbrunna tändstickan och drog ner blixtlåset på den blå jackan.

*

När Beate Lønn äntligen fick svar, hörde hon nästan inte Harry på grund av discoversionen av "Jingle Bells" som dånade i bakgrunden, men hon hörde tillräckligt för att förstå att han inte var nykter. Inte för att han stakade sig, tvärtom var han artikulerad. Hon berättade om Halvorsen.

"Hjärttamponad?" skrek Harry.

"Inre blödningar som fyller upp området runt hjärtat med blod så att det inte slår ordentligt. De måste tappa ut mycket blod. Det har stabiliserat sig nu, men han ligger fortfarande i koma. Vi kan bara vänta. Jag ringer dig om det händer något."

"Tack. Något annat jag borde veta?"

"Hagen skickade tillbaka Jon Karlsen och Thea Nilsen till Østgård med två barnvakter. Och jag har talat med Sofia Miholjecs mor. Hon lovade att ta med sig Sofia till en läkare i dag."

"Mm. Och det där meddelandet från Veterinærinstituttet om köttbitarna i uppkastningarna?"

"De föreslog kinarestaurang eftersom Kina är det enda landet där de vet att folk äter sådant."

"Äter vad?"

"Hund."

"Hund? Vänta!"

Musiken försvann och i stället hörde hon biltrafik. Så var Harrys röst där igen: "Men de serverar väl för helvete inte hundkött i Norge?"

"Nej, det är speciellt. Veterinærinstituttet lyckades bestämma rasen så jag ringer Norsk Kennel Klub i morgon. De har ett register över alla rasrena hundar och ägare."

"Jag ser inte hur det ska hjälpa oss. Det måste ju finnas hundratusen hundrackor i Norge."

"Fyrahundra tusen. Minst en i vart femte hushåll. Jag har kontrollerat det. Poängen är att det här är en sällsynt ras. Har du hört talas om svart metzner?"

"Upprepa, är du snäll."

Hon sa det igen. Och under några sekunder hörde hon bara biltrafik från Zagreb innan Harry utbrast:

"Det är ju helt logiskt! En man utan härbärge. Att jag inte tänkte på det tidigare."

"Tänkte på vad?"

"Jag vet var Stankic gömmer sig."

"Va?"

"Du måste ta tag i Hagen och få tillstånd att sätta in Deltagruppen för en väpnad aktion."

"Var då? Vad snackar du om?"

"Containerhamnen. Stankic gömmer sig i en av containrarna."

"Hur vet du det?"

"Därför att det inte finns så jävla många platser i Oslo där man kan äta svart metzner. Se till så att Delta och Falkeid slår en järnring runt containerhamnen tills jag kommer med första planet i morgon. Men inget gripande innan jag kommer. Är det klart?"

Efter att Beate hade lagt på stod Harry kvar på gatan och tittade in mot hotellbaren. Där musiken dundrade. Och det halvtomma glaset med gift stod och väntade på honom.

Han hade honom nu, hade _mali spasitelj_. Allt som krävdes var ett klart huvud och en stadig hand. Harry tänkte på Halvorsen. På ett hjärta som kvävdes av blod. Han kunde gå direkt upp på sitt rum där det inte fanns någon alkohol, låsa dörren och kasta ut nyckeln genom fönstret. Eller så kunde han gå in dit och tömma sin drink. Harry drog huttrande efter andan och stängde av mobilen. Sedan gick han in till baren.

*

De anställda hade för länge sedan släckt och gått hem från Frälsningsarméns högkvarter, men på Martines kontor var det fortfarande tänt. Hon slog numret till Harry Hole medan hon ställde sig själva samma frågor: Var det det att han var äldre som gjorde det så spännande? Eller för att det verkade som om det fanns så många instängda känslor där? Eller var det det att han såg så förlorad ut? Episoden med den försmådda kvinnan i trappan borde ha skrämt bort henne, men av någon anledning hade motsatsen inträffat och hon hade blivit mer ivrig än någon gång sedan... ja, vad var det egentligen hon ville? Martine stönade när rösten upplyste om att abonnenten hade stängt av telefonen eller befann sig utanför täckningsområdet. Hon ringde upplysningen, fick numret till hans vanliga telefon på Sofies gate och slog numret. Hjärtat hoppade i bröstet när hon hörde hans röst. Men det var bara en telefonsvarare. Här hade hon den perfekta förevändningen för att sticka inom på väg hem från kontoret och så var han inte där! Hon lämnade ett meddelande. Om att hon måste ge honom biljetten till julkonserten i förväg eftersom hon skulle hjälpa till på Konserthuset från förmiddagen och framåt.

Hon la på och upptäckte plötsligt att någon stod i dörröppningen och betraktade henne.

"Rikard! Gör inte så, du skräms."

"Förlåt, jag var på väg hem och ville bara sticka in huvudet för att se om jag var sist. Ska jag köra dig hem?"

"Tack, men jag..."

"Du har ju tagit på dig jackan. Kom igen nu, så slipper du greja med larmet." Rikard skrattade sitt stackatoskratt. Martine hade lyckats utlösa det nya larmet två gånger i förra veckan när hon var sist, och de hade tvingats betala bevakningsföretaget för utryckningarna.

"Okej", sa hon. "Tack."

"Inget..." Rikard snörvlade, "... att tacka för."

*

Hans hjärta bankade. Han kunde känna lukten av Harry Hole nu. Han stängde försiktigt dörren till rummet och famlade med handen tills den hittade strömbrytaren på väggen innanför. Den andra handen höll pistolen som var riktad mot sängen som han knappt skymtade i mörkret. Han andades in och tände och sovrummet badade i ljus. Det var ett nästan naket rum med en enkel säng som var bäddad och tom. Precis som resten av lägenheten. Han hade redan undersökt de andra rummen. Och nu stod han i sovrummet och kände pulsen långsamt sakta ner. Harry Hole var inte hemma.

Han stack sin tomma pistol i fickan på den smutsiga jeansjackan och kände att den krossade urinoartabletten han hade tagit med från toaletten på Oslo S, bredvid telefonautomaten varifrån han hade ringt och fått adressen till Sofies gate.

Det hade varit lättare att ta sig in än han hade trott. Efter att ha ringt på två gånger nere vid porten utan att få svar hade han nästan gett upp. Men så hade han knuffat till porten och det visade sig att den stod mot karmen utan att ha glidit i lås. Måste vara kylan. På tredje våningen stod namnet Hole klottrat på en bit maskeringstejp. Han hade lagt luvan mot rutan strax ovanför låset och kört pistolens pipa genom glaset, som hade spruckit med ett torrt ljud.

Vardagsrummet vette in mot bakgården så han chansade på att tända en lampa. Han tittade sig omkring. Enkelt och spartanskt. Städat.

Men hans trojanske häst, mannen som kunde leda honom till Jon Karlsen, var alltså inte här. För tillfället. Men förhoppningsvis hade han ett vapen eller ammunition. Han började med de ställen det var naturligt att tänka sig att en polis förvarade vapen, i lådor och skåp och under kudden i sängen. När han inte hittade något, gick han igenom rum efter rum så systematiskt han kunde, men fortfarande utan resultat. Sedan började han det planlösa letandet som visar att man egentligen har gett upp och bara är desperat. Under ett brev på telefonbordet i hallen hittade han ett ID-kort för polisen med ett fotografi av Harry Hole. Han stack det i fickan. Han flyttade på böcker och skivor som han märkte stod i alfabetisk ordning på hyllorna. På vardagsrumsbordet låg en hög med papper. Han bläddrade igenom dem och hejdade sig vid ett fotografi med ett motiv han hade sett i så många varianter: Död man i uniform. Robert Karlsen. Han såg namnet Stankic. Ett schema bar Harrys namn överst, och blicken gled neråt och stannade vid ett kryss som stod vid några bekanta ord Smith&Wesson 38. Personen som hade skrivit under, hade skrivit sitt namn med stora snirklar. Ett tillstånd? En rekvisition?

Han gav upp. Harry Hole hade alltså vapnet med sig.

Han gick ut i det lilla, men rena badrummet och skruvade på kranen. Det varma vattnet gav honom rysningar. Sotet från ansiktet färgade tvättstället svart. Så skruvade han på kallt och det stelnade blodet på händerna löstes upp och tvättstället blev rött. Han torkade sig och öppnade skåpet ovanför tvättstället. Hittade en rulle gasbinda som han virade om handen och såret efter glasbiten.

Det var något som saknades.

Han såg ett kort, styvt hårstrå bredvid kranen. Som efter rakning. Men ingen rakhyvel, inget rakskum. Eller tandborste, tandkräm och toalettnecessär. Var Hole ute och reste nu, mitt i en mordutredning? Eller bodde han kanske hos en flickvän?

I köket öppnade han kylskåpet, som innehöll en mjölkkartong stämplad med utgångsdatum om sex dagar, en glasburk med sylt, en ost, tre konservburkar med lapskojs och en frysbox med skivat grovbröd packat i plast. Han tog ut mjölken, brödet, två av konservburkarna och vred på spisen. Bredvid brödrosten låg en tidning med dagens datum. Färsk mjölk, färsk tidning. Han började luta åt resteorin.

Han hade tagit ett glas ur överskåpet och skulle precis hälla i mjölk när ett ljud fick honom att släppa kartongen som ramlade i golvet.

Telefonen.

Han såg på mjölken som rann över de röda terrakottaplattorna medan han hörde de påträngande pipen från hallen. Efter fem pip kom tre mekaniska klick och plötsligt fyllde en kvinnoröst rummet. Orden kom snabbt, och tonfallet verkade glatt. Hon skrattade, och så la hon på. Det var något med rösten.

Han placerade de öppna lapskojsburkarna på den varma stekpannan på samma sätt som de hade gjort under belägringen. Inte för att de inte hade tallrikar, utan för att alla skulle veta att de fick lika stora portioner. Sedan gick han ut i hallen. På den lilla svarta svararen blinkade ett rött ljus bredvid en siffra. Han tryckte på playknappen. Bandet snurrade.

"Rakel", sa en kvinnoröst. Den lät lite äldre än den som nyss hade pratat. Efter att ha sagt några meningar överlät hon luren åt en pojke som pratade på ivrigt. Sedan kom det sista meddelandet en gång till. Och han insåg att det inte var inbillning, att han hade hört den rösten tidigare. Det var flickan från den vita bussen.

När han var klar stod han och betraktade två fotografier som satt fast under spegelramen. På den ena stod Hole, en mörkhårig kvinna och en pojke på ett par skidor och kisade mot kameran. Det andra var en gammal bild med bleknade färger som föreställde en liten flicka och en pojke, bägge i badkläder. Hon hade mongoloida ansiktsdrag, han Harry Holes.

Han satt i köket och åt långsamt medan han lyssnade till ljud från trappuppgången. Glasrutan i dörren hade han sammanfogat med blank tejp som han hade hittat i lådan i telefonbordet. När han hade ätit klart gick han in i sovrummet. Det var kallt. Han satte sig på sängen och strök med en hand över de mjuka sängkläderna. Luktade på kudden. Öppnade garderoben. Han hittade ett par tajta grå boxershorts och en hopvikt t-shirt med en teckning av ett slags åttaarmad shiva med ordet FRÄLST under och JOKKE & VALENTINERNE över. Kläderna luktade tvättmedel. Han klädde av sig och tog på sig kläderna. La sig på sängen. Blundade. Tänkte på fotot av Hole. På Giorgi. La pistolen under huvudkudden. Trots att han var dödstrött, kände han att han fick stånd, att pitten ställde sig rakt upp mot den tajta men mjuka bomullen. Och han somnade i trygg förvissning om att han skulle vakna om någon tog i ytterdörren.

*

"Förutsäg det oförutsägbara."

Det var Sivert Falkeids motto som insatsledare för Delta, polisens beredskapsgrupp. Falkeid stod på höjden bakom containerhamnen med en walkietalkie i handen och suset från nattens taxibilar och lastbilar på väg hem till jul på motorvägen bakom sig. Bredvid honom stod rotelchef Gunnar Hagen med kragen uppslagen på den gröna kamouflagejackan. I det kalla, stelfrusna mörkret under dem fanns Falkeids pojkar. Falkeid tittade på klockan. Fem i tre.

Det var nitton minuter sedan en av hundpatrullens schäfrar hade markerat vid en röd container att en person befann sig där inne. Ändå var inte Falkeid tillfreds med situationen. Även om uppdraget var nog så bra. Det var inte det han ogillade.

Hittills hade allt gått smärtfritt. Det hade bara tagit trekvart från det att Hagen hade ringt honom tills de fem utvalda hade stått beredda på polisstationen. Delta bestod totalt av sjuttio personer, till övervägande del motiverade och vältränade män med en genomsnittsålder av trettioett år. Mannarna kallades in efter behov, och arbetsområdet omfattade bland annat så kallade "svåra vapenuppdrag", som var den kategori det här arbetet hamnade under. Förutom männen från Delta hade en person från FSK, Försvarets Specialkommando, mött upp. Och det var en situation han inte tyckte om. Mannen var en prickskytt som Gunnar Hagen personligen hade kallat in. Mannen kallade sig Aron, men Falkeid visste att ingen i FSK opererade under sitt riktiga namn. Ja, hela kommandot hade varit hemligt från starten 1981, och det var först under den famösa Operation Enduring Freedom i Afghanistan som medierna hade lyckats komma över konkreta detaljer om denna topptränade avdelning, som enligt Falkeid mest påminde om ett hemligt brödraskap.

"För att jag litar på Aron", hade varit Hagens korta förklaring till Falkeid. "Minns du skottet i Torp -94?"

Falkeid mindes mycket väl gisslandramat på flygplatsen i Torp. Han hade varit där. Ingen fick efteråt veta vem som hade avlossat skottet som räddade dagen, men projektilen hade gått genom armhålet på en skottsäker väst som hade hängts upp framför bilens vindruta och den beväpnade bankrånarens huvud, som hade exploderat som en pumpa i baksätet på en splitter ny Volvo, som bilhandlaren efteråt hade tagit i byte, tvättat och sålt på nytt. Det var inte det som oroade honom. Och heller inte att Aron hade med sig ett gevär som Falkeid inte hade sett tidigare. Initialerna Mär på kolven sa honom inget. Nu låg Aron någonstans ute i terrängen med lasersikte och nattglasögon och hade rapporterat klar sikt mot containern. Annars grymtade bara Aron till svar när Falkeid bad honom rapportera över sambandet. Men det var inte det heller. Det Falkeid inte tyckte om när det gällde situationen, var att Aron inte hade något här att göra. De behövde helt enkelt ingen prickskytt.

Falkeid tvekade ett ögonblick. Sedan höjde han walkietalkien till munnen.

"Blinka med lyktan om du är klar, Atle."

Ett ljus kom och försvann nere vid den röda containern.

"Alla är i position" sa Falkeid. "Vi är klara att slå till."

Hagen nickade. "Bra. Men innan vi sätter igång vill jag bara få bekräftat att du delar min uppfattning, Falkeid. Om att det är bäst att genomföra gripandet nu och inte vänta på Hole."

Falkeid ryckte på axlarna. Det skulle vara ljust om fem timmar, Stankic skulle komma ut, och de kunde ta honom med hundar i öppen terräng. De sa att Gunnar Hagen var påtänkt till jobbet som polismästare någon gång i framtiden.

"Det verkar väl förnuftigt, ja", sa Falkeid.

"Bra. Och det är så det kommer att stå i min rapport. Att det är en gemensam bedömning. Om någon skulle hävda att jag påskyndat gripandet för att personligen ta åt mig äran av det."

"Det tror jag inte att någon skulle misstänka dig för."

"Bra."

Falkeid tryckte in talk-knappen på walkietalkien: "Redo om två minuter."

Hagen och Falkeid andades ut vit rök som hann blanda sig och bli till ett och samma moln innan den försvann igen.

"Falkeid..." Det var walkietalkien. Atle. Han viskade. "En man kom precis ut ur öppningen på containern."

"Stand-by, samtliga", sa Falkeid. Med lugn, fast röst. Förutsäg det oförutsägbara. "Går han ut?"

"Nej, han stannar. Han... det ser ut som..."

Ett skott ljungade ut över Oslofjordens mörker. Sedan blev det tyst igen.

"Vad fan var det?" undrade Hagen.

Det oförutsägbara, tänkte Falkeid.

### Kapitel 24

### Söndag 20 december. Löftet

Det var mycket tidigt söndag morgon och han sov fortfarande. I Harrys lägenhet, i Harrys säng, i Harrys kläder. Och han drömde Harrys mardröm. Som handlade om vålnader, alltid om vålnader.

Det var ett litet ljud, bara en skrapning mot ytterdörren. Men det var mer än tillräckligt. Han vaknade, famlade under kudden och var på benen direkt. Det iskalla golvet brände mot hans nakna fötter medan han smög ut i hallen. Genom det vattrade glaset kunde han se silhuetten av en person. Han hade släckt alla ljus inne och visste att ingen på utsidan kunde se honom. Personen verkade stå framåtlutad och dona med något. Fick han inte in nyckeln i låset? Var Harry Hole full? Kanske han inte hade varit ute och rest trots allt, utan bara varit ute och druckit hela natten?

Han stod precis vid dörren nu och sträckte ut handen mot dörrhandtagets kalla metall. Höll andan och kände den fina friktionen i greppet om pistolen mot den andra handflatan. Det var som om den andre på dörrens utsida också höll andan nu.

Han hoppades att det inte skulle innebära mer problem än nödvändigt, att Hole faktiskt skulle vara så förnuftig och inse att han inte hade något val: Att han antingen måste föra honom till Jon Karlsen, eller, om det visade sig opraktiskt, få Jon Karlsen hit till lägenheten.

Med pistolen höjd så att den syntes direkt, drog han upp dörren med ett ryck. Personen där ute flämtade till och ryggade tillbaka två steg.

Något var fäst vid dörrhandtaget på utsidan. En blombukett paketerad i papper och plast. Med ett stort kuvert klistrat mot pappret.

Han kände igen henne direkt trots det skräckslagna ansiktsuttrycket.

_"Get in here"_ , sa han lågt.

Martine Eckhoff tvekade ända tills han höjde pistolen ytterligare lite.

Han pekade att hon skulle gå in i vardagsrummet och följde efter. Bad henne artigt att sätta sig i öronlappsfåtöljen, medan han själv satte sig i soffan.

Till slut flyttade hon blicken från pistolen och tittade på honom.

"Ursäkta klädseln", sa han. "Var är Harry?"

_"What do you want_?" frågade hon.

Han blev överraskad av hennes röst. Den var lugn, nästan varm.

"Ha tag i Harry Hole", sa han. "Var är han?"

"Jag vet inte. Vad ska du göra med honom?"

"Låt mig stå för frågorna. Om du inte berättar för mig var Harry Hole är, måste jag skjuta dig. Förstår du det?"

"Jag vet inte. Så skjut du. Om du tror att det hjälper dig."

Han letade efter fruktan i hennes ögon. Utan att hitta den. Kanske var det hennes pupiller, det var något konstigt med dem.

"Vad gör du här?" sa han.

"Jag kom med en konsertbiljett jag har lovat Harry."

"Och blommor?"

"Ett infall bara."

Han nappade åt sig hennes väska som hon hade ställt på bordet, letade igenom den tills han hittade en plånbok och ett bankkort. Martine Eckhoff. Född 1977. Adress Sorgenfrigata, Oslo. "Du är Stankic", sa hon. "Det var du som var på den vita bussen, eller hur?"

Han tittade på henne igen, och hon återgäldade blicken. Så nickade hon långsamt:

"Du är här eftersom du vill att Harry ska leda dig till Jon Karlsen, eller hur? Och nu vet du inte vad du ska göra?"

"Håll käften", sa han. "Men fick inte till tonfallet så som han hade tänkt. För hon hade rätt: Allt höll på att falla ihop. De satt tysta i det mörka vardagsrummet medan det långsamt dagades utanför.

Till slut var det ändå hon som talade:

"Jag kan föra dig till Jon Karlsen."

"Va?" sa han förvånat.

"Jag vet var han är."

"Var?"

"I ett hus."

"Hur vet du det?"

"För att Frälsningsarmén äger huset och det är jag som sitter med listorna över vem som använder det. Polisen ringde mig för att kolla om de kunde använda det ostört de kommande dagarna."

"Jaha. Men varför skulle du vilja föra mig dit?"

"För att Harry inte kommer att berätta det för dig", sa hon enkelt. "Och då kommer du att skjuta honom."

Han såg på henne. Och han insåg att hon menade det hon sa. Han nickade långsamt: "Hur många är de på gården?"

"Jon, hans flickvän och en polis."

En enda polis. En plan började ta form i hans huvud.

"Hur långt är det dit?"

"Tre kvart, en timme nu i morgonstressen", sa hon. "Jag har bilen utanför."

"Varför hjälper du mig?"

"Det sa jag ju. Jag vill bara ha det överståndet."

"Du inser att jag kommer att skjuta dig i huvudet om du bluffar."

Hon nickade.

"Vi sticker direkt", sa han.

*

Fjorton minuter över sju visste Harry att han levde. Han visste det eftersom smärtan kändes i varje nervtråd. Och för att hundarna ville ha mer. Han öppnade ett öga och tittade sig omkring. Kläderna låg slängda runt hela hotellrummet. Men han var i alla fall ensam. Handen siktade på glaset på nattduksbordet och träffade. Tomt. Han drog ett finger längs botten och slickade på det. Sött. All sprit hade dunstat.

Han reste sig ur sängen och tog med glaset in i badrummet. Undvek spegeln och fyllde glaset med vatten. Drack långsamt. Hundarna protesterade, men han lyckades hålla kvar det. Så ett glas till. Planet. Han tittade på handleden. Var i helvete var klockan? Och hur mycket? Han måste komma ut, komma hem. Bara en drink först... Han hittade byxorna, drog dem på sig. Fingrarna kändes bedövade och svullna. Bagen. Där. Necessären. Skorna. Men var var mobilen? Puts väck. Han slog nio för "reception" och hörde skrivaren rapa ut en räkning bakom receptionisten, som tre gånger upprepade vad klockan var utan att Harry kunde förstå det.

Harry harklade fram något på engelska som han knappt förstod själv.

_"Sorry, Sir"_ , svarade receptionisten. _"The bar doesn't open till three p.m. Do you want to check out now?"_

Harry nickade och letade efter flygbiljetten i jackan som låg vid sängens fotände.

_"Sir?"_

_"Yes"_ , sa Harry och la på. Han lutade sig bakåt i sängen för att fortsätta letandet i byxfickorna, men hittade bara en norsk tjugokrona. Och mindes plötsligt var klockan hade blivit av. När han skulle göra upp räkningen då baren stängde och saknade några få kunas, hade han lagt en norsk tjugokrona ovanpå sedlarna och gått. Men innan han hann fram till dörren, hade han hört ett ilsket utrop, känt en svidande smärta i bakhuvudet och tittat ner på tjugokronan som dansade på golvet, och sjungande spann runt runt mellan fötterna. Så han hade gått tillbaka till bardisken och bartendern hade mumlande godtagit armbandsuret som restbetalning.

Harry märkte att fickorna i jackan var trasiga, kände efter och hittade flygbiljetten innanför fodret i innerfickan, lirkade ut den och noterade avgångstiden. I samma ögonblick knackade det på dörren. Först en gång, sedan en gång till, hårdare.

Harry mindes lite av det som hade hänt efter att baren stängde, så om knackandet hade något med den tidpunkten att göra, fanns det ingen anledning att tro att det var något trevligt som väntade. Å andra sidan kanske någon hade hittat hans mobiltelefon. Han stapplade bort till dörren och öppnade den på glänt.

_"Good morning"_ , sa kvinnan utanför. "Eller kanske inte?"

Harry försökte sig på ett leende och lutade sig mot dörrkarmen: "Vad vill du?"

Hon liknade ännu mer en lärarinna i engelska nu när hon hade satt upp håret.

"Teckna ett avtal", sa hon.

"Jaså? Varför nu och inte i går?"

"För att jag ville veta vad du gjorde efter vårt möte. Om du träffade någon från kroatiska polisen till exempel."

"Och du vet att jag inte gjorde det?"

"Du drack i baren tills den stängde, sedan vacklade du upp på ditt rum."

"Har du spioner också?"

"Kom, Hole. Du har ett plan att hinna med."

Utanför stod en bil och väntade på dem. Bakom ratten satt bartendern med fängelsetatueringarna.

"Till Stefanskatedralen, Fred", sa kvinnan. "Fort, hans flyg går om en och en halv timme."

"Du vet mycket om mig", sa Harry. "Och jag vet inget om dig."

"Du kan kalla mig Maria", sa hon.

Tornet på den mäktiga Stefanskatedralen försvann upp i morgondimman som släpade sig fram över Zagreb.

Maria ledde in Harry genom det stora, nästan människotomma mittskeppet. De passerade biktstolar och ett urval helgon med tillhörande bönbänkar. Ur dolda högtalare strömmade låg, högtidlig, mantraaktig körsång som var inspelad i förväg och som antagligen var menad att mana till kontemplation, men som bara fick Harry att tänka på muzak i ett katolskt snabbköp. Hon ledde in dem i ett sidoskepp och genom en dörr till ett litet rum med dubbla bönbänkar. Morgonljuset rann in rött och blått genom de färgade glasen. Två levande ljus brann på var sin sida om en korsfäst kristusfigur. Framför krucifixet knäböjde en vaxfigur med ansiktet vänt upp mot himlen och armarna uppsträckta som i desperat bön.

"Aposteln Thomas, byggnadsarbetarnas skyddshelgon", förklarade hon, böjde på huvudet och gjorde korstecknet. "Han som ville gå i döden för Jesus."

Thomas Tvivlaren, tänkte Harry medan hon lutade sig över sin väska, tog upp ett litet vaxljus med en bild av en helgonfigur, tände det och placerade det framför aposteln.

"Knäböj", sa hon.

"Varför det?"

"Bara gör som jag säger."

Motsträvigt satte Harry knäna mot bönbänkens trasiga röda sammet och placerade armbågarna mot den snedställda armplattan av trä som var färgad svart av svett, fett och tårar. Det var en märkligt bekväm ställning.

"Svär vid Sonen att du kommer att hålla din del av överenskommelsen."

Harry tvekade. Så böjde han huvudet.

"Jag svär..." började hon.

"Jag svär..."

"I Sonens, min frälsares namn."

"I Sonens, min frälsares namn."

"Att göra vad som står i min makt för att rädda honom de kallar _Mali spasitelj_."

Harry upprepade orden.

Hon satte sig upp. "Det var här jag mötte klientens kurir", sa hon. "Det var här han beställde jobbet. Men låt oss gå, det här är inte platsen för att handla med människoöden."

Fred körde dem till det stora öppna kung Tomislavs park och väntade i bilen medan Harry och Maria hittade en bänk. Bruna, halvvissna grässtrån försökte resa sig, men pressades ner igen av den fuktiga vinden. En spårvagn ringde med sin bjällra på andra sidan den gamla utställningspaviljongen.

"Jag såg honom inte", sa hon. "Men han lät ung."

"Lät?"

"Han ringde till Hotel International första gången i oktober. Är det till flyktingmottagningen kopplar de in samtalet till Fred. Han kopplade det vidare till mig. Personen ifråga sa att han ringde å en anonym persons vägnar som gärna ville ha ett jobb gjort i Oslo. Jag minns att det var mycket trafik i bakgrunden."

"Telefonautomat."

"Antagligen. Jag sa till honom att jag aldrig gör affärer per telefon och aldrig med anonyma och la på. Två dagar senare ringde han igen och bad mig komma till Stefanskatedralen tre dagar senare. Jag fick ett exakt klockslag när jag skulle komma och vilken biktstol jag skulle gå in i."

En kråka landade på en gren i trädet framför bänken, la huvudet på sned och tittade sorgset ner på dem.

"Det var många turister i kyrkan den dagen. Jag gick in i den avtalade biktstolen på utsatt tid. Det låg ett förseglat kuvert på stolen. Jag öppnade det. Innehållet var en detaljerad instruktion om var och när Jon Karlsen skulle expedieras, ett förskott i dollar som var mycket mer än det vi brukar ta, samt ett förslag till slutuppgörelse. Det stod vidare att kuriren som jag redan hade pratat med på telefon, skulle kontakta mig för att få mitt svar och avtala detaljer om det ekonomiska i uppgörelsen om jag accepterade. Kuriren skulle bli vår nästa kontakt, men han kände av säkerhetsskäl inte till detaljerna i uppdraget, därför fick heller inte jag under några omständigheter röja något om detta. Jag tog med mig kuvertet och lämnade båset, lämnade kyrkan och gick tillbaka till hotellet. En halvtimme senare ringde kuriren."

"Alltså samme person som hade ringt dig från Oslo?"

"Han presenterade sig inte, men som före detta lärare brukar jag lägga märke till hur folk talar engelska. Och den här hade ett mycket personligt uttal."

"Och vad pratade ni om?"

"Jag sa till honom att vi tackade nej av tre anledningar. För det första för att vi har som princip att få veta varför uppdragsgivaren vill ha jobbet gjort. För det andra eftersom vi av säkerhetsskäl aldrig låter andra bestämma tid och plats. Och för det tredje eftersom vi inte arbetar med anonyma uppdragsgivare."

"Vad svarade han?"

"Han sa att det var han som var ansvarig för betalningen, så jag fick nöja mig med hans identitet. Och han frågade mig hur högt priset måste bli för att jag skulle bortse från de andra invändningarna. Jag svarade att det var mer än han kunde betala. Sedan berättade han för mig hur mycket han kunde betala. Och jag..."

Harry såg på henne medan hon letade efter de rätta engelska orden.

"... var oförberedd på en sådan summa."

"Vad sa han?"

"Tvåhundra tusen dollar. Det är femton gånger mer än vi vanligtvis tar."

Harry nickade långsamt. "Så då var motivet inte så viktigt längre?"

"Du behöver inte förstå detta, Hole, men vi har hela tiden haft en plan. När vi hade tillräckligt med pengar, skulle vi sluta, flytta tillbaka till Vukovar. Börja ett nytt liv. När det här erbjudandet kom, förstod jag att det var vår biljett ut. Det här skulle bli det sista jobbet."

"Så då fick principen om en idealistisk mordaffär vika?" sa Harry medan han letade efter en cigarett.

"Sysslar du med idealistiska mordutredningar, Hole?"

"Både och. Man måste leva."

Hon log snabbt. "Så det är alltså inte så stor skillnad på dig och mig då, eller hur?"

"Det betvivlar jag."

"Jaså? Om jag inte tar fel så hoppas du som jag att du bara tar dem som förtjänar det, eller hur?"

"Det säger sig självt."

"Men det är inte riktigt så, eller? Du upptäcker att skuld innehåller nyanser du inte hade tänkt på när du bestämde dig för att bli polis och frälsa mänskligheten från ondskan. Att det i regel handlar om lite ondska, men mycket mänsklig skröplighet. Många tråkiga historier att känna igen sig själv i. Men som du säger, man måste leva. Så vi börjar ljuga lite. Både för dem vi har omkring oss och inför oss själva."

Harry hittade inget att tända med. Fick han inte snart fyr på den där cigaretten så skulle han explodera. Han ville inte tänka på Birger Holmen. Inte nu. Han kände ett torrt gnisslande mot tänderna när han bet genom filtret: "Vad sa kuriren att han hette?"

"Du frågar som om du redan vet det", sa hon.

"Robert Karlsen", sa Harry och gned sig hårt över ansiktet med handens insida. "Och han gav dig kuvertet med instruktionerna den tolfte oktober."

Hon höjde det ena av sina fint plockade ögonbryn.

"Vi hittade hans flygbiljett." Harry frös. Vinden blåste rakt igenom honom som om han bara var ett spöke. "Och när han kom hem igen, tog han ovetandes platsen som tillhörde den person han själv hade hjälpt till att döma till döden. Det är så man kan skratta ihjäl sig, eller hur?"

Hon svarade inte.

"Det jag inte förstår", sa Harry, "är varför inte din son avbryter sitt uppdrag när han ser på teve eller läser i tidningen att han faktiskt har dödat den person som skulle ha betalat räkningen?"

"Han får aldrig veta vem uppdragsgivaren är eller vad offret har gjort sig skyldig till", sa hon. "Det är bäst så."

"Så han inte kan avslöja någon om han infångas?"

"Så han inte behöver tänka. Så han bara kan göra sitt jobb och lita på att jag har gjort ett korrekt ställningstagande."

"Moraliskt så väl som ekonomiskt?"

Hon ryckte på axlarna: "I det här fallet hade det förstås varit en fördel om han hade vetat vem uppdragsgivaren var. Problemet är att han inte har kontaktat oss efter mordet. Jag vet inte varför."

"Han vågar inte", sa Harry.

Hon blundade, och Harry såg musklerna i det smala kvinnoansiktet röra sig.

"Du ville att min del av avtalet skulle vara att kalla hem min hantverkare", sa hon. "Nu förstår du att det är omöjligt. Men jag har gett dig namnet på den som har gett oss uppdraget. Mer kan jag inte göra förrän han eventuellt kontaktar oss. Kommer du ändå att hålla din del av avtalet, Harry? Kommer du att rädda min pojke?"

Harry svarade inte. Kråkan lättade plötsligt från grenen och ett moln av droppar föll ner på gruset framför dem.

"Tror du din pojke hade slutat om han visste hur dåliga odds han har?" frågade Harry.

Hon log snett. Sedan skakade hon sorgset på huvudet.

"Varför inte?"

"För att han är utan fruktan och envis. Det har han efter sin far."

Harry betraktade den magra kvinnan som sträckte på sig och tänkte att han inte var så säker på det sistnämnda. "Hälsa Fred. Jag tar en taxi till flygplatsen."

Hon såg ner på sina händer. "Tror du på Gud, Harry?"

"Nej."

"Ändå svor du i Hans åsyn att du skulle rädda min pojke."

"Ja", sa Harry och reste sig.

Hon satt kvar och tittade upp på honom. "Är du en man som håller det du lovar?"

"Inte alltid."

"Du tror inte på Gud", sa hon. "Och inte på ditt eget ord, heller. Vad finns det då kvar?"

Han drog jackan tätare om sig.

"Berätta för mig vad du tror på, Harry."

"Jag tror på nästa löfte", sa han, vände sig om och kisade mot den breda avenyn med stilla söndagstrafik. "Att människor kan hålla det löftet även om de bröt mot det förra. Jag tror på nystarter. Jag fick visst inte sagt det..." Han vinkade mot en blå taxiskylt som kom glidande. "Men det är därför jag är i den här branschen."

I taxin kom Harry på att han inte hade några kontanter. Han fick veta att det fanns bankomater som tog VISA-kort på Plesoflygplatsen. Harry satt och fingrade på tjugokronan hela vägen. Tanken på det snurrande myntet på golvet i baren och den första drinken ombord på flyget slogs om övertaget.

*

Det hade ljusnat ute när Jon vaknade av ljudet från en bil som svängde upp framför Østgård. Han låg kvar och tittade i taket. Det hade varit en lång och kall natt och han hade inte sovit mycket.

"Vem är det som kommer?" undrade Thea som för bara en liten stund sedan hade sovit djupt. Han kunde höra rädslan i hennes röst.

"Säkert han som ska avlösa polisen", sa Jon. Motorn stannade och två bildörrar öppnades och slogs igen. Två personer, alltså. Men inga röster. Tysta poliser. Från storstugan, där polisen hade installerat sig, kunde de höra att det knackade på ytterdörren. En gång. Två gånger.

"Ska han inte öppna?" viskade Thea.

"Hysj", sa Jon. "Han kanske har gått ut. Han kanske är på utedasset."

Det knackade en tredje gång. Hårt.

"Jag går och öppnar", sa Jon.

"Vänta!" sa hon.

"Vi måste ju släppa in dem", sa Jon, kravlade över henne och drog på sig kläderna.

Han öppnade dörren ut till det stora rummet. I askkoppen på bordet låg en rykande cigarettfimp och i soffan ett vårdslöst slängt täcke. Det knackade igen. Jon tittade ut genom fönstret, men såg inte bilen. Konstigt. Han ställde sig rakt framför dörren.

"Vem är det?" ropade han, nu osäker.

"Polisen", sa en röst utifrån.

Det var möjligt att Jon hade fel, men han tyckte att rösten hade en underlig accent.

Han ryckte till när det knackade igen. Han sträckte ut en darrande hand mot dörrhandtaget. Sedan andades han in djupt och drog upp dörren med ett ryck.

Det var som att bli träffad av en vägg med vatten när en isande vind svepte mot honom, och det skarpa, bländande motljuset från den låga morgonsolen fick honom att kisa blint mot de två silhuetterna på trappan.

"Är ni avlösningen?" frågade Jon.

"Nej", sa en kvinnoröst han kände igen. "Det är slut nu."

"Är det slut?" sa Jon förvånat och skuggade för ögonen med handen. "Hej, är det du?"

"Ja, ni kan packa, vi ska köra er hem", sa hon.

"Varför det?"

Hon berättade varför.

"Jon!" ropade Thea från sovrummet.

"Ett ögonblick", sa Jon och lät dörren stå öppen medan han gick in till Thea.

"Vem är det?" undrade hon.

"Det är hon som förhörde mig", sa Jon. "Toril Li. Och en kille som också heter Li, tror jag. De säger att Stankic är död. Han blev skjuten i natt."

Polisen som hade passat dem, kom tillbaka från utedasset, packade sina grejer och körde sin väg. Och tio minuter senare svängde Jon upp bagen på axeln, drog igen dörren och vred om nyckeln i låset. Han gick i sina egna spår i den djupa snön bort till husväggen, räknade fem plankor bort och fäste nyckeln på kroken på insidan. Sedan sprang han efter de andra bort till den röda Golfen som stod med motorn igång och frustade ut vit kondens. Han tryckte in sig i baksätet bredvid Thea. De körde iväg, och han la armen runt henne och kramade till innan han lutade sig fram mellan framsätena.

"Hur gick det till nere i containerhamnen i natt egentligen?"

Inspektör Toril Li tittade bort mot sin kollega Ola Li på passagerarsätet.

"De säger att det såg ut som om Stankic grep efter ett vapen", sa Ola Li. "Det vill säga, det var den där prickskytten från specialkommandot som tyckte att han såg det."

"Gjorde inte Stankic det?"

"Det beror på vad du menar med vapen", sa Ola och tittade bort på Toril Li som fick problem med att hålla sig allvarlig. "När de vände på honom, låg han med gylfen öppen och picken ute. Verkar som om han bara hade ställt sig i dörröppningen för att pissa."

Toril Li hostade plötsligt till ilsket.

"Det är helt off-the-record", skyndade sig Ola Li att tillägga. "Men det förstår ni, okej, va?"

"Menar du att ni sköt honom bara sådär?" utbrast Thea misstroget.

"Inte _vi_ ", sa Toril Li. "Prickskytten från FSK."

"De tror att Stankic måste ha hört något och vänt på huvudet", sa Ola. "För kulan har gått in bakom örat och ut där näsan var. Snipp-snapp-snorum – inget mer att snyta sig med... he, he."

Thea såg på Jon.

"Häftig ammunition han måste ha använt", sa Ola fundersamt. "Ja, du får ju snart se själv, Karlsen. Duktigt gjort om du lyckas identifiera killen."

"Det hade varit svårt i vilket fall", sa Jon.

"Ja, vi hörde om det där", sa Ola och skakade på huvudet. "Pantomimtryne, jag menar, hallå. Bullshit, tycker jag. Men det är helt off-the-record, okej, va?"

De åkte tysta en stund.

"Hur vet ni säkert att det är han?" sa Thea. "Om hans ansikte är förstört, menar jag."

"De kände igen jackan", sa Ola.

"Är det allt?"

Ola och Toril växlade en blick.

"Nejdå", sa Toril. "Det var stelnat blod på både jackan och på glasbiten de hittade i jackfickan. De kontrollerar det mot Halvorsens blod nu."

"Det är över, Thea", sa Jon och drog henne närmare intill sig. Hon lutade huvudet mot hans axel, och han andades in doften av hennes hår. Snart skulle han sova. Länge. Mellan stolsryggarna såg han Toril Lis hand vila längst upp på ratten. Hon höll en bra bit ut till höger på den smala landsvägen när de mötte en liten, vit elbil som Jon kände igen som samma sort som den Frälsningsarmén hade fått i gåva av kungahuset.

### Kapitel 25

### Söndag 20 december. Förlåtelsen

Skärmarnas diagram och siffror och hjärtfrekvensens jämna sonarpip gav en illusion av kontroll.

Halvorsen bar en mask som täckte mun och näsa och något som liknade en hjälm på huvudet som läkaren hade förklarat registrerade förändringar i hjärnaktiviteten. Hans ögonlock var mörka med ett nät av fina blodådror. Harry hade inte sett det tidigare. Han hade aldrig sett Halvorsen blunda. Ögonen var alltid öppna. Det gick i dörren bakom honom. Det var Beate.

"Äntligen", sa hon.

"Jag kommer direkt från flygplatsen", viskade Harry. "Han ser ut som en sovande jaktpilot."

Först när han såg Beates ansträngda leende insåg han det illavarslande i metaforen. Hade inte hjärnan varit så bedövad hade han kanske valt en annan. Eller helt enkelt hållit tyst. Anledningen till att han över huvud taget lyckades hålla ett slags fasad uppe var att planet mellan Zagreb och Oslo befinner sig i internationellt luftrum i knappt en och en halv timme och att flygvärdinnan med spriten verkade vara tvungen att servera absolut alla andra i flyget innan hon hade upptäckt den lysande lampan ovanför Harrys säte.

De gick ut och hittade en soffgrupp i änden av korridoren.

"Något nytt?" undrade Harry.

Beate drog en hand över ansiktet. "Läkaren som undersökte Sofia Miholjec ringde mig sent i går. Han kunde inte påvisa andra skador än blåmärket i pannan, som han antog mycket väl kunde bero på en dörr så som Sofia hade förklarat. Han sa att han tog allvarligt på tystnadsplikten, men att hans hustru hade överbevisat honom om att han borde säga ifrån eftersom det gällde en utredning av ett så allvarligt fall. Han tog ett blodprov på Sofia, men det visade inte något onormalt ända tills han av magkänslan bad om att proven skulle kontrolleras för serum HCG. Nivån efterlämnade ett litet tvivel, säger han."

Beate bet sig i underläppen.

"Intressant magkänsla", sa Harry. "Men jag vet inte vad serum HCG är för något."

"Sofia har nyligen varit gravid, Harry."

Harry försökte vissla, men munnen var för torr. "Du får sticka bort och prata med henne."

"Ja, för vi blev ju riktiga bästisar senast", sa Beate torrt.

"Du ska inte vara en vän. Du ska ta reda på om hon blev våldtagen."

"Våldtagen?"

"Magkänsla."

Hon suckade. "Okej. Men det är väl inte bråttom nu längre."

"Vad menar du?"

"Efter det som hände i natt."

"Vad hände i natt?"

Beate stirrade på honom. "Vet du inte?"

Harry skakade på huvudet.

"Jag lämnade minst fyra meddelanden på din telefon."

"Jag tappade mobilen i går. Men så säg det då."

Han såg Beate svälja.

"Åh fan", sa han. "Säg att det inte är det jag tror att det är."

"De sköt Stankic i natt. Han dog direkt."

Harry blundade och hörde Beates röst långt borta: "Stankic grep efter något och enligt rapporten ropade man en varning åt honom."

Rapport, tänkte Harry. Redan.

"Dessvärre var det enda vapnet de hittade en glasbit i jackfickan. Det fanns blod på den som Rättsmedicinska har lovat att de ska ha kontrollerat till i morgon. Pistolen hade han antagligen gömt tills den skulle användas igen, den skulle ju varit bevismaterial om han hittades med den på sig. Han hade heller inga papper på sig."

"Hittade ni något annat?" Harrys fråga kom automatiskt eftersom hans tankar befann sig någon annanstans. Närmare bestämt i Stefanskatedralen. 'Jag svär vid Sonen.'

"Det låg kvar lite knarkgrejer i hörnet. Spruta, sked och sådant. Mer intressant är att det hängde en död hund från taket. En svart metzner, enligt hamnens uppsyningsman. Det var bitar skurna ur den."

"Det gläder mig att höra", mumlade Harry.

"Va?"

"Inget."

"Det förklarar som du antyder köttbitarna i uppkastningarna på Gøteborggata."

"Var andra än Delta med i aktionen?"

"Inte enligt rapporten."

"Vems rapport är det där egentligen?"

"Insatsledaren, förstås. Sivert Falkeid."

"Förstås."

"Det är i alla fall över nu."

"Nej!"

"Du behöver inte skrika, Harry."

"Det är inte över. Där det finns en prins, finns det också en kung."

"Vad är det egentligen med dig?" Beates kinder blossade. "En yrkesmördare är död, och du låter som om det var... en kompis."

Halvorsen, tänkte Harry. Hon höll på att säga Halvorsen. Han blundade och såg ljuset flimra rött på insidan av ögonlocken. Som levande ljus, tänkte han. Som ljus i en kyrka. Han hade bara varit barnet när de begravde modern. I Åndalsnes, med utsikt mot fjällen, det var det hon hade bett om på sjukhuset. Och så hade de stått där, fadern, Søs och han själv och hört prästen berätta om en person han aldrig hade känt. För att fadern inte hade orkat göra det själv. Och kanske hade Harry vetat det redan då, att utan henne var de inte längre en familj. Och morfar som Harry hade ärvt sin längd efter, hade lutat sig fram, andats friska spritångor i hans ansikte och sagt att det var så det skulle vara, att föräldrarna skulle gå först. Harry svalde.

"Jag hittade Stankics chef", sa han. "Och hon bekräftade att mordet beställdes av Robert Karlsen."

Beate tittade förbluffat på honom.

"Men det räcker inte med det", sa Harry. "Robert var bara en kurir. Det är någon annan som döljer sig bakom honom."

"Vem?"

"Vet inte. Bara att det är någon som har råd att betala tvåhundra tusen dollar för ett mord."

"Och allt detta berättade Stankics chef för dig bara sådär utan vidare?"

Harry skakade på huvudet. "Vi ingick ett avtal."

"Vilket slags avtal?"

"Det vill du inte veta."

Beate blinkade snabbt två gånger. Så nickade hon. Harry betraktade en äldre kvinna som vacklade förbi på kryckor och funderade på om Stankics mor och Fred följde med de norska tidningarna på nätet. Om de redan visste att Stankic var död.

"Halvorsens föräldrar är i restaurangen och äter. Jag går ner till dem. Följer du med? Harry?"

"Va? Förlåt. Jag åt på planet."

"De skulle uppskatta det. De säger att han talade varmt om dig. Som en storebror."

Harry skakade på huvudet. "Senare kanske."

När hon hade gått gick Harry tillbaka till Halvorsens rum. Han satte sig bredvid sängen, på stolskanten och tittade ner på det bleka ansiktet på kudden. I bagen hade han en oöppnad flaska Jim Beam från taxfreeshopen.

"Vi mot världen", viskade han.

Harry spände långfingret mot tummen rakt ovanför Halvorsens panna. Långfingret träffade hårt mellan Halvorsens ögon, men ögonlocken rörde sig inte.

"Jasjin", viskade Harry och hörde att rösten hade blivit tjock. Hans jacka träffade sängkanten med ett hårt ljud. Harry kände efter. Det fanns något inuti fodret. Den saknade mobilen.

Han hade gått när Beate och föräldrarna kom tillbaka.

*

Jon låg i soffan med huvudet i Theas knä. Hon tittade på en gammal film på teve, och Jon kunde höra Bette Davis distinkta röst skära igenom medan han tittade i taket och tänkte att han kunde detta tak bättre än sitt eget. Och om han tittade tillräckligt intensivt, skulle han till slut se något bekant, något annat än det sönderslitna ansiktet de hade visat för honom i den kalla källaren på Rikshospitalet. Han hade skakat på huvudet när de hade frågat om det var mannen han hade sett i dörren till sin egen lägenhet och som senare hade angripit polisen med kniv.

"Men det betyder inte att det inte är han", hade Jon svarat, och de hade nickat, skrivit och följt honom ut.

"Är du säker på att polisen inte låter dig sova i din egen lägenhet?" sa Thea. "Det blir så mycket snack om du ska vara här i natt."

"Det är en mordplats", sa Jon. "Det är plomberat tills de är klara med undersökningen."

"Plomberat", sa hon. "Det låter som en tand som gör ont."

Bette Davis härjade med den yngre kvinnan och fiolerna spelade högt och dramatiskt.

"Vad tänker du på?" frågade Thea.

Jon svarade inte. Han svarade inte att han tänkte på att han hade ljugit när han hade sagt till henne att det var över. Att det inte skulle vara över förrän han själv hade gjort det han måste göra. Och det han måste göra, var att ta tjuren vid hornen, stoppa fienden, att vara en modig, liten soldat. För han visste nu. Han hade nämligen stått så nära när Halvorsen lyssnade av telefonmeddelandet från Mads Gilstrup på Gøteborggatan att han hade hört erkännandet.

Det ringde på dörren. Hon reste sig snabbt som om det var ett välkommet avbrott. Det var Rikard.

"Stör jag?" frågade han.

"Nej", sa Jon. "Jag var på väg ut."

Jon klädde på sig under trefaldig tystnad. När han stängde dörren bakom sig stod han kvar några sekunder och lyssnade till rösterna därinifrån. De viskade. Varför viskar de? Rikard lät arg.

Han tog spårvagnen in till staden och Holmenkollbanen vidare. Söndagar med snö på marken var det vanligtvis fullt med folk som skulle ut i naturen med sina skidor på Holmenkollbanen, men det var tydligen för kallt för de flesta i dag. Han klev av på sista stationen och såg Oslo ligga långt där nere under sig.

Mads och Ragnhilds hem låg på en höjd. Jon hade inte varit där tidigare. Porten var ganska smal och det var också uppfarten som rundade en träddunge som dolde det mesta av huset från vägen. Själva huset var lågt och inbyggt i omgivningarna på ett sådant sätt att man inte märkte hur stort det var förrän man kom in och började gå runt. Det var i alla fall vad Ragnhild hade sagt.

Jon ringde på och efter några sekunder hörde han en röst ur en högtalare han inte kunde se:

"Ser man på. Jon Karlsen."

Jon stirrade in i kameran ovanför dörren.

"Jag är i vardagsrummet." Mads Gilstrup röst slirade och han skrattade till. "Jag antar att du kan vägen."

Dörren gick upp av sig själv, och Jon Karlsen gick in i en hall som var lika stor som hans egen lägenhet.

"Hallå?"

Det enda svar han fick, var ett snabbt, hårt eko.

Han började gå längs en korridor som han antog skulle mynna ut i ett vardagsrum. På väggarna hängde ramlösa kanvaser i starka oljefärger. Och det fanns en säregen lukt som blev starkare ju längre in han kom. Han passerade ett kök med en köksö och ett matbord med ett dussin stolar. Diskhon var full med tallrikar och glas och tomma öl- och spritflaskor. Det låg en däven lukt av gammal mat och öl där inne. Jon fortsatte. Kläder låg utströdda i korridoren. Han tittade in genom en dörr som ledde in till ett badrum. Det luktade spya.

Han rundade ett hörn och stod plötsligt inför en panoramautsikt över Oslo och Oslofjorden han tidigare bara hade sett när han och far hade vandrat uppe i Nordmarka.

En filmduk var uppriggad mitt i vardagsrummet och på den vita ytan rullade stumma bilder från det som tydligen var en amatörupptagning från ett bröllop. En far förde bruden längs mittgången medan hon nickade och log mot gästerna till höger och vänster. Det svaga susandet från filmprojektorns fläkt var allt som hördes. Framför duken såg han baksidan av en högryggad, svart länstol och två tomma flaskor och en halvfull flaska som stod på golvet bredvid.

Jon harklade sig högt och gick närmare.

Stolen snurrade långsamt runt.

Och Jon stannade snabbt.

I stolen satt en man han bara delvis kände igen som Mads Gilstrup. Han bar en vit skjorta och svarta byxor men han var orakad och ansiktet var svullet och plufsigt, ögonen urvattnade med en kalkgrå hinna. I hans knä låg ett dubbelpipigt svart hagelgevär med fint utskurna djurmotiv på den djupröda kolven. Så som han satt pekade mynningarna rakt på Jon.

"Jagar du, Karlsen?" frågade Mads Gilstrup långsamt med hes, alkoholstinn röst.

Jon skakade på huvudet utan att kunna ta blicken från hagelgeväret.

"I vår familj jagar vi allt", sa Gilstrup. "Inget vilt är för litet, inget är för stort. Jag tror nästan man kan säga att det är vårt släktmotto. Min far har skjutit allt som kan krypa och gå. Varje vinter reser han till ett land där det finns djur han fortfarande inte har skjutit. I fjol var det Paraguay, det fanns tydligen en sällsynt skogspuma där. Själv är jag inte mycket att ha. Inte enligt far. Han säger att jag inte är nog kallblodig. Han brukade säga att det enda djuret jag kunde fånga, var hon där." Mads Gilstrup gjorde ett litet kast med huvudet mot duken. "Fast han menade väl att det var hon som fångade mig."

Mads Gilstrup la ifrån sig hagelgeväret på salongsbordet bredvid sig och slog ut med handen. "Sätt dig. Vi undertecknar ju ett fullständigt överlåtelseavtal med din chef, David Eckhoff, nu i veckan. De aktuella fastigheterna vid Jacob Aalls gate i första omgången."

"Det är ingenting att tacka för, är jag rädd", sa Jon och satte sig i den svarta soffan. Skinnet var mjukt och iskallt. "En rent yrkesmässig värdering."

"Jaså? Låt höra?"

Jon svalde. "Nyttan pengarna gör, låsta i fastigheter väger upp mot nyttan de kan göra i det andra arbetet vi utför."

"Men andra säljare skulle kanske lagt ut fastigheterna på den öppna marknaden?"

"Det skulle vi också gärna ha gjort. Men ni satte ju hårt mot hårt och gjorde det bara alltför klart att om ni skulle bjuda på hela fastighetsmängden, skulle ni inte godta någon auktion."

"Det var ändå din rekommendation som var utslagsgivande."

"Jag ansåg att erbjudandet var bra."

Mads Gilstrup log. "Fan heller, ni kunde fått det dubbla."

Jon ryckte på axlarna. "Vi kunde kanske fått lite mer om vi hade delat upp fastighetsmängden, men detta besparar oss en lång och arbetskrävande säljprocess. Och Ledarrådet la stor vikt vid att de litar på er som hyresvärd. Vi har ju en del hyresgäster att ta hänsyn till. Det är inte så lätt att veta vad mer skrupelfria köpare skulle ha gjort med dem."

"Klausulen att frysa hyresnivån och behålla nuvarande hyrestagare löper bara i arton månader."

"Tillit är viktigare än klausuler."

Mads Gilstrup lutade sig fram i stolen. "Det är fan ta mig sant, Karlsen. Vet du att jag kände till om dig och Ragnhild hela tiden? Du förstår, hon fick de där rosorna på kinderna när hon var nyknullad, Ragnhild. Och de fick hon bara ditt namn nämndes på kontoret. Läste du bibelverser för henne medan ni knullade? För vet du vad, jag tror att hon skulle ha gillat det..." Mads Gilstrup lutade sig tillbaka i stolen med ett kort skratt och strök över hagelgeväret på bordet med ena handen. "Jag har två hagelpatroner i det här vapnet, Karlsen. Har du sett vad sådana patroner kan göra? Du behöver inte ens sikta särskilt bra, det är bara att trycka av och – bang – så är du blåst över väggen där. Fascinerande, eller hur?"

"Jag har kommit för att berätta att jag inte vill ha dig som fiende."

"Fiende?" Mads Gilstrup skrattade. "Ni kommer alltid att vara mina fiender. Minns du den sommaren när ni hade köpt Østgård och jag blev ditbjuden av självaste kommendören Eckhoff? Det var ju synd om mig, jag var ju den där stackars grabben som ni hade köpt barndomsminnena av. Ni är känslosamma när det gäller sådant, ni. Herregud vad jag hatade er!" Mads Gilstrup skrattade. "Jag stod och tittade på medan ni lekte och hade skoj som om det var ert ställe. Speciellt din bror, Robert. Han hade liksom fingret på småflickorna, han. Killade dem och tog dem med till logen och..." Mads flyttade foten och stötte i flaskan, som välte med en liten smäll. Brun sprit rann kluckande ut på parketten. "Ni såg mig inte. Ingen av er såg mig, det var som om jag inte var där, ni var bara upptagna av varandra. Så jag tänkte jaha, då är jag väl osynlig då. Och jag ska visa er vad osynliga människor kan göra."

"Var det därför du gjorde det?"

"Jag?" Mads skrattade. "Men jag är ju oskyldig, Jon Karlsen. Vi privilegierade är alltid det, det måste du väl ha insett. Vi har alltid rent samvete eftersom vi har råd att köpa andras. De som är satta att tjäna oss, att göra vårt skitjobb. Det är naturens lag."

Jon nickade. "Varför ringde du den där polisen och erkände?"

Mads Gilstrup ryckte på axlarna. "Jag tänkte egentligen att jag skulle ringa han den där andre, Harry Hole. Men slusken hade inget visitkort, så jag ringde till han jag hade numret till. Halvorsen vad det nu var han hette. Jag minns inte, jag var full."

"Har du berättat för några andra?" frågade Jon.

Mads Gilstrup skakade på huvudet, plockade upp den välta flaskan från golvet och drack en klunk.

"Bara för far."

"Far?" sa Jon. "Ja, det förstås."

"Förstås?" Mads skrattade. "Älskar du din far, Jon Karlsen?"

"Ja, ganska mycket."

"Och håller du inte med om att kärleken till far är en förbannelse?" Jon svarade inte och Mads fortsatte: "Far var här direkt efter det att jag hade ringt polisen, och när jag berättade det för honom, vet du vad han gjorde? Han hämtade sin skidstav och slog mig. Och han slår fortfarande hårt, den jäveln. Hat ger kraft, förstår du. Han sa att om jag nämnde detta med ett ord för någon, om jag drog ner familjens namn i skiten, skulle han döda mig. Han sa det precis så. Och vet du vad?" Mads ögon fylldes snabbt med tårar och gråt fyllde hans röst. "Jag älskar honom ändå. Och jag tror att det är det som får honom att hata mig så intensivt. Att jag, hans ende son, är så svag att jag inte ens kan hata honom tillbaka."

Det ekade i rummet när han hårt satte ner flaskan på parketten.

Jon knäppte händerna. "Lyssna på mig nu. Polisen som hörde ditt erkännande ligger i koma. Och om du lovar att du inte kommer efter mig och de mina, lovar jag att jag aldrig ska avslöja det jag vet om dig."

Mads Gilstrup verkade inte höra Jon, i stället hade hans blick glidit upp på duken där bröllopsparet stod med ryggen åt dem. "Se, nu säger hon ja. Jag spelar upp det där om och om igen. För jag kan inte förstå det. Hon lovade, ja. Hon..."

Han skakade på huvudet. "Jag trodde kanske att det skulle få henne att älska mig igen. Om jag bara lyckades genomföra det här... brottet, så skulle hon se mig sådan jag är. En brottsling måste vara modig. Stark. En man, eller hur? Inte bara..." Han andades hårt genom näsan och spottade ut orden: "... sonen till en."

Jon reste sig. "Jag måste gå."

Mads Gilstrup nickade. "Jag har något som tillhör dig. Låt oss kalla det..." Han nöp sig eftertänksamt i överläppen. "En avskedspresent från Ragnhild."

På Holmenkollbanen satt Jon och stirrade på den svarta bagen han hade fått av Mads Gilstrup.

*

Det var så kallt att de som hade vågat sig ut på en söndagspromenad, gick med uppdragna axlar och böjde på huvuden som var inpackade i luvor och halsdukar. Men Beate Lønn kände inte kylan där hon stod på Jacob Aalls gate och tryckte på ringklockan som tillhörde familjen Miholjec. Hon hade inte känt något sedan det senaste meddelandet de hade fått på sjukhuset.

"Det är inte hans hjärta som är det största problemet nu", hade läkaren sagt. "Det är andra organ som har fått problem. I först hand njurarna."

Fru Miholjec väntade i dörren i trappuppgången och gick före Beate in i köket där hennes dotter Sofia satt och pillade med sitt hår. Fru Miholjec fyllde på vatten i kaffebryggaren och satte fram tre koppar.

"Det är kanske bäst om Sofia och jag tar detta ensamma", sa Beate.

"Hon vill att jag ska vara här", sa fru Miholjec. "Kaffe?"

"Nej tack, jag ska tillbaka till Rikshospitalet. Det här behöver inte ta lång tid."

"Nähä", sa fru Miholjec och hällde ut vattnet igen.

Beate satte sig ner framför Sofia. Försökte hitta blicken som bara studerade hårtoppar.

"Är du säker på att vi inte ska ta detta på tu man hand, Sofia?"

"Varför det?" sa hon med det ilskna tonfall som irriterade tonåringar med förbluffande effektivitet använder för att uppnå det de önskar: att irritera.

"Det här är ganska personliga saker, Sofia."

"Hon är min mamma, käring!"

"Fint", sa Beate. "Gjorde du abort?"

Sofia stelnade till. Hon grimaserade, en blandning av ilska och smärta.

"Vad snackar du om?" sa hon kort, men kunde inte dölja förvåningen i rösten.

"Vem var fadern?" frågade Beate.

Sofia fortsatte att dra ut trasslor som inte fanns där. Fru Miholjecs mun hade öppnats.

"Hade du sex med honom frivilligt?" fortsatte Beate. "Eller våldtog han dig?"

"Hur vågar du säga så till min dotter?" utbrast modern. "Hon är bara barnet, och du vågar prata med henne som om hon är en... en hora."

"Din dotter har varit gravid, fru Miholjec. Jag vill bara veta om det kan ha någon koppling till mordfallet vi arbetar med."

Moderns underkäke såg ut som om den lossnade från upphängningsanordningen och munnen gled upp. Beate lutade sig fram mot Sofia.

"Var det Robert Karlsen, Sofia? Var det det?"

Hon kunde se att flickans underläpp hade börjat darra.

Modern reste sig ur stolen. "Vad är detta hon säger, Sofia? Säg att det inte är sant!"

Sofia sänkte ansiktet mot bordet och täckte huvudet med armarna.

"Sofia!" skrek modern.

"Ja", viskade Sofia med gråt i rösten. "Det var han. Det var Robert Karlsen. Jag trodde inte... jag visste inte att han... var sådan."

Beate reste sig. Sofia hulkade och modern såg ut som om någon hade slagit henne. Själv kände sig Beate bara bedövad. "Mannen som dödade Robert togs i natt", sa hon. "Insatsgruppen sköt honom nere i containerhamnen. Han är död."

Hon letade efter reaktioner, men fick inga.

"Jag går nu."

Ingen hörde henne och hon gick ensam mot dörren.

*

Han stod vid fönstret och tittade ut över det böljande, vita landskapet. Det såg ut som ett hav av mjölk som plötsligt hade frusit. På några av vågtopparna skymtade han hus och röda lador. Solen hängde låg och utmattad över åsen.

_"They are not coming back"_ , sa han. "De har stuckit. Eller kanske de aldrig har varit här? Kanske du ljög?"

"De har varit här", sa Martine och tog bort kastrullen från spisen. "Det var varmt när vi kom, och du såg själv spåren i snön. Något måste ha hänt. Sätt dig, maten är färdig."

Han placerade pistolen bredvid tallriken och åt lapskojsen. Han la märke till att konservburkarna var av samma märke som dem han hade ätit ur i Harry Holes lägenhet. I fönstret stod en gammal, blå transistorradio. Den spelade begriplig popmusik avbrutet av obegripligt tal. Just nu spelade den något han hade hört i en film en gång, något modern ibland hade spelat på pianot som hade stått framför fönstret som "var det enda i huset som hade utsikt över Donau", som fadern skämtsamt brukade säga när han retade mor. Och om hon lät sig retas upp, blåste fadern alltid av fejden genom att fråga hur en så intelligent och vacker kvinna kunde välja en sådan som han till äkta make.

"Är Harry din pojkvän?" frågade han.

Martine skakade på huvudet.

"Varför kommer du med konsertbiljetter till honom då?"

Hon svarade inte.

Han log. "Jag tror att du är förälskad i honom."

Hon höjde gaffeln och pekade på honom som om hon ville poängtera något, men ångrade sig.

"Och du? Har du en flicka där hemma?"

Han skakade på huvudet medan han drack vatten ur glaset.

"Varför inte? För mycket med jobbet?"

Han sprutade vatten över duken. Det är spänningen, tänkte han. Det är därför han så plötsligt och okontrollerat skrattade. Hon skrattade också.

"Eller du är kanske bög", sa hon och torkade bort skrattårarna. "Kanske du har en man där borta?"

Han skrattade ännu högre. Och fortsatte skratta långt efter att hon hade slutat.

Hon försåg dem bägge med mer lapskojs.

"Eftersom du tycker så mycket om honom, kan du få detta", sa han och slängde en bild på bordet. Det var bilden från spegeln i hallen med Harry, den mörka kvinnan och pojken. Hon plockade upp det och tittade på det.

"Han ser glad ut", sa hon.

"Kanske han hade det bra. Just då."

"Ja."

Ett gråaktigt mörker hade kommit krypande in genom fönstret och lagt sig över rummet.

"Kanske han kan få det bra igen", sa hon lågt.

"Tror du att det skulle gå?"

"Att få det bra igen? Javisst."

Han tittade på radion bakom henne. "Varför hjälper du mig?"

"Det sa jag ju. Harry skulle inte hjälpa dig och därför..."

"Jag tror dig inte. Det måste vara något mer."

Hon ryckte på axlarna.

"Kan du berätta för mig vad det står här?" sa han och slätade till och räckte henne schemat han hade hittat i pappershögen på Harrys vardagsrumsbord.

Hon läste medan han studerade bilden av Harry på ID-kortet från lägenheten. Polisen hade riktat blicken ovanför kameralinsen, och han insåg att Harry tittade på fotografen i stället för kameran. Och tänkte att det kanske sa något om mannen på bilden.

"Det är en rekvisition på något som heter Smith&Wesson 38", sa Martine. "Han ombeds hämta det på materialkontoret i polishuset mot den här undertecknade rekvisitionen."

Han nickade långsamt. "Och den är undertecknad i original, eller hur?"

"Ja. Av... få se... rotelchef Gunnar Hagen."

"Harry har med andra ord inte hämtat ut sitt vapen. Och det betyder att han är ofarlig. Att han just nu är helt försvarslös."

Martine blinkade snabbt två gånger.

"Vad tänker du egentligen på nu?"

### Kapitel 26

### Söndag 20 december. Trolleritricket

Gatlyktorna tändes på Gøteborggata.

"Okej", sa Harry till Beate. "Så det var precis här Halvorsen stod parkerad?"

"Ja."

"De gick ut. Och blev angripna av Stankic. Som först sköt efter Jon som flydde in i huset. Och sedan gick loss på Halvorsen som var på väg in i bilen för att hämta sitt vapen."

"Ja. Halvorsen hittades bredvid bilen. Vi fann blod i rockfickorna, byxfickorna och vid byxlinningen hos Halvorsen. Det är inte hans eget, så vi antar att det kommer från Stankic som tydligen har muddrat Halvorsen. Och tagit plånboken och mobilen."

"Mm", sa Harry och gned sig över hakan. "Varför sköt han inte bara Halvorsen? Varför använda kniv? Inte för att vara ljudlös, han hade ju redan väckt upp kvarteret genom att skjuta efter Jon."

"Det har vi också frågat oss."

"Och varför sticker han ner Halvorsen och flyr efteråt? Den enda anledningen att ta Halvorsen måste ju vara att få undan honom så att han kan få tag i Jon efteråt. Men han försöker inte ens."

"Han blev ju störd. Det kom en bil, eller hur?"

"Jo, men här talar vi om en kille som nyss har stuckit ner en polis på öppen gata. Varför skulle han låta sig skrämmas av en bil vilken som helst? Och varför använda kniv om han redan hade pistolen framme?"

"Ja, säg det."

Harry blundade. Länge. Beate stampade med fötterna i snön.

"Harry", sa hon. "Jag vill gå härifrån, jag..."

Harry öppnade långsamt ögonen. "Han hade inga kulor."

"Va?"

"Det var Stankics sista kula."

Beate suckade tungt. "Han var ett proffs, Harry. Ammunitionen tar väl inte slut då."

"Jo, det är exakt vad den gör", sa Harry ivrigt. "Om du har en detaljerad plan över hur du ska ta livet av någon och det kräver en eller på sin höjd två kulor, så tar du inte med dig ett helt ammunitionslager. Du ska in i ett främmande land, allt bagage genomsöks och man ska gömma det någonstans, eller hur?"

Beate svarade inte, och Harry fortsatte:

"Stankic skjuter alltså sin sista kula efter Jon och missar. Sedan angriper han Halvorsen med stickvapen. Varför? Jo, för att ta ifrån honom tjänstevapnet och jaga efter Jon. Det är därför det är blod vid Halvorsens byxlinning. Det är inte stället man letar efter en plånbok, det är där man letar efter ett vapen. Men han hittar ingen revolver för han vet inte att den ligger inne i bilen. Och nu har Jon låst in sig i huset och Stankic har bara en kniv. Så han ger upp och sticker."

"Fin teori", sa Beate och gäspade. "Vi kunde ha frågat Stankic, men han är död. Och då är det väl heller inte så viktigt."

Harry tittade på Beate. Hennes ögon var smala och röda av sömnbrist. Hon hade varit taktfull nog att inte nämna att han stank av såväl ny som gammal fylla. Eller klok nog att veta att det inte fanns någon anledning att konfrontera honom med det. Men han förstod också att just nu hade han noll tillit hos henne.

"Vad var det vittnet i bilen sa?" frågade Harry. "Att Stankic flydde bort längs vänstra sidan av vägen?"

"Ja, han följde honom i spegeln. Och så ramlade han i hörnet där borta. Där vi alltså hittade ett kroatiskt mynt."

Han tittade ner mot hörnet. Det var där tiggaren med skägget hade stått senast Harry var här. Kanske hade han sett något? Men nu var det minus tjugotvå och ingen där.

"Vi sticker upp till Rättsmedicinska", sa Harry.

Tysta åkte de bort mot Toftes gate vid Ring 2. Förbi Ullevål Sykehus. De passerade vita trädgårdar och stenhus i engelsk stil vid Sognsveien när Harry plötsligt bröt tystnaden:

"Kör in till sidan."

"Nu? Här?"

"Ja."

Hon tittade i spegeln och gjorde som han sa.

"Sätt på blinkersen", sa Harry. "Och så koncentrerar du dig på mig. Minns du den där intuitionsleken jag lärde dig?"

"Du menar den som går ut på att tala innan man tänker?"

"Eller att säga det du tänker innan du tänker att det borde du inte tänka. Töm hjärnan."

Beate blundade. Utanför på trottoaren passerade en familj på skidor.

"Klar? Okej. Vem skickade Robert Karlsen till Zagreb?"

"Sofias mor."

"Mm", sa Harry. "Varifrån kom det?"

"Vet inte", sa Beate och öppnade ögonen. "Hon har inte något motiv vad vi vet. Och hon är definitivt inte typen. Kanske för att hon är kroat som Stankic. Mitt undermedvetande tänker nog inte så komplicerat."

"Allt du säger kan vara rätt", sa Harry. "Bortsett från det sista om undermedvetandet. Okej. Fråga mig."

"Måste jag fråga... högt?"

"Ja."

"Varför det?"

"Bara gör det", sa han och blundade. "Jag är klar."

"Vem skickade Robert Karlsen till Zagreb?"

"Nilsen."

"Nilsen? Vilken Nilsen?"

Harry öppnade ögonen igen.

Han blinkade lite förvirrat mot ljusen från motgående trafik. "Då måste det ju vara Rikard."

"Rolig lek", sa Beate.

"Kör", sa Harry.

*

Mörkret hade fallit över Østgård. I fönstret skvalade radion.

"Är det verkligen inte någon som kan känna igen dig?" frågade Martine.

"Jodå", sa han. "Men det tar tid. Det tar lång tid att lära sig mitt ansikte. Det är bara inte så många som har tagit sig den tiden."

"Så det är inte du, det är de andra?"

"Kanske. Men jag har inte velat att de ska känna igen mig, det är... något jag gör."

"Du flyr."

"Nej, tvärtom. Jag infiltrerar. Jag invaderar. Jag gör mig osynlig och smyger in dit jag vill."

"Men om ingen ser dig, vad är då vitsen?"

Han tittade förvånat på henne. Det hördes en trudelutt från radion och en kvinnoröst började tala med nyhetsuppläsarens neutrala allvar.

"Vad säger hon?" frågade han.

"Det blir ännu kallare. Daghem stängs. Gamla människor ombeds hålla sig inomhus och inte försöka spara på strömmen."

"Men du såg mig", sa han. "Du kände igen mig."

"Jag tittar på människor", sa hon. "Jag ser dem, det är min enda talang."

"Är det därför du hjälper mig?" undrade han. "Är det därför du inte en enda gång har försökt sticka?"

Hon studerade honom. "Nej, det är inte därför", sa hon till slut.

"Varför?"

"För att jag vill att Jon Karlsen ska dö. Jag vill att han ska bli ännu mer död än du är."

Han ryckte till. Var hon galen?

"Jag död?"

"De har påstått det i nyhetssändningarna de senaste timmarna", sa hon och nickade mot radion.

Hon andades djupt och mässade allvarligt med en nyhetsuppläsares myndiga röst: "Mannen som misstänks för mordet på Egertorget dog i natt när han blev skjuten av polisens beredskapstrupp under en insats i containerhamnen. Enligt insatsledare Sivert Falkeid vägrade den misstänkte att ge upp, och trevade efter ett vapen. Chefen för polisens våldsrotel, Gunnar Hagen, meddelade att fallet rutinmässigt kommer att skickas över till internutredningen SEFO. Hagen säger att fallet är ännu ett exempel på att polisen står inför en allt brutalare, organiserad kriminalitet och att diskussionen om en beväpning av polisen inte bara bör handla om effektiv kontroll, utan också om de enskilda polistjänstemännens egen säkerhet."

Han blinkade två gånger. Tre gånger. Så förstod han. Christopher. Den blå jackan.

"Jag är död", sa han. "Det var därför de hade stuckit när vi kom hit. De tror att det är över." Han la sin hand ovanpå Martines. "Du vill att Jon Karlsen ska dö."

Hon stirrade ut i luften. Andades in som om hon tänkte säga något, men släppte ut luften med ett stön som om orden hon hade hittat inte var de rätta och försökte igen. Tredje försöket kom det:

"För att Jon Karlsen visste. Han har vetat alla dessa år. Och därför hatar jag honom. Och därför hatar jag mig själv."

*

Harry tittade ner på den nakna, döda kroppen på båren. Det hade nästan slutat göra intryck på honom att se dem så här. Nästan.

Rummets temperatur låg kring fjorton grader och de släta cementväggarna återgav ett kort, hårt eko när den kvinnliga rättsmedicinaren svarade på Harrys frågor:

"Nej, vi hade inte tänkt obducera honom. Vi har en tillräckligt lång kö som det är, och här är orsaken ganska uppenbar, tycker du inte?" Hon nickade mot ansiktet som hade ett stort, svart hål som hade tagit med sig större delen av näsan och överläppen så att munnen och tänderna i överkäken syntes.

"En riktig krater", sa Harry. "Ser ut som en MP5:a, tycker jag. När får jag rapporten?"

"Fråga din chef. Han har bett att den ska gå direkt till honom."

"Hagen?"

"Japp. Så du får be honom om en kopia om det är bråttom."

Harry och Beate växlade en blick.

"Hör här", sa rättsmedicinaren med en ryckning i mungipan som Harry insåg måste vara ett leende. "Vi är underbemannade i helgen, och det har hopat sig lite för mig. Så om ni ursäktar?"

"Absolut", sa Beate.

Rättsmedicinaren och Beate började gå mot dörren, men bägge stannade när de hörde Harrys röst:

"Har någon av er lagt märke till det här?"

De vände sig mot Harry som stod böjd över liket.

"Han har sprutmärken. Har ni kollat hans blod efter droger?"

Rättsmedicinaren suckade. "Han kom in i morse, och allt vi har hunnit med är att kyla ner honom."

"När kan ni få det gjort?"

"Är det viktigt?" undrade hon och fortsatte när hon såg Harrys tvekan. "Det är bra om du svarar ärligt, för om vi ska prioritera det, betyder det att alla andra fallen ni gnäller om försenas. Det är ett helvete just nu före jul."

"Äh", sa Harry. "Kanske han tog några sprutor." Han ryckte på axlarna. "Men han är död. Och då är det väl inte så viktigt heller. Har ni plockat av honom hans klocka?"

"Klocka?"

"Ja, han hade en Seiko SQ50 när han tog ut pengar i en automat tidigare."

"Han hade ingen klocka."

"Mm", sa Harry och betraktade sin egen nakna handled. "Har väl förlorat den."

"Jag sticker bort till intensiven igen", sa Beate när de hade kommit ut.

"Okej", sa Harry. "Jag tar en taxi. Bekräftar du identiteten?"

"Vad menar du?"

"Så vi är hundra procent säkra på att det är Stankic som ligger där inne."

"Naturligtvis, det är ju den vanliga arbetsgången. Liket har blodgrupp A som stämmer med den vi hittade i Halvorsens fickor."

"Det är den vanligaste blodgruppen i Norge, Beate."

"Javisst, men de kommer att kontrollera DNA-profilen också. Tvivlar du?"

Harry ryckte på axlarna. "Det måste göras. När?"

"Tidigast på onsdag, okej?"

"Tre dagar? Inte okej."

"Harry..."

Harry höll avvärjande upp händerna: "Okej. Jag sticker nu. Sov lite, okej?"

"Du ser ärligt talat ut som om du behöver det mer än jag."

Harry la en hand på hennes axel. Kände hur mager hon var under jackan. "Han är en tuffing, Beate. Och han vill vara här. Okej?"

Beate bet sig i underläppen. Såg ut som om hon ville säga något, men det blev bara ett snabbt leende och en nick.

I taxin tog Harry upp mobilen och slog numret till Halvorsens mobil. Som väntat kom det inget svar.

I stället slog han numret till Hotel International. Han kom till receptionen och bad dem koppla in honom till Fred i baren. Fred? I vilken bar?

_"The other bar"_ , sa Harry.

"Det är polisen", sa Harry när han fick bartendern på tråden. "Han som var inne i går och frågade efter _mali spasitelj_."

_"Da?"_

"Jag måste prata med henne."

"Hon har fått de dåliga nyheterna", sa Fred. "Adjö."

Harry satt och lyssnade till den brutna förbindelsen en stund. Sedan la han telefonen i innerfickan och tittade ut genom sidofönstret på de döda gatorna. Tänkte att hon var i katedralen och tände ett nytt ljus.

"Restaurang Schrøder", upplyste chauffören och bromsade.

Harry satt vid sitt vanliga bord och tittade ner i ett halvfullt glas med öl. Den så kallade restaurangen var i verkligheten ett enkelt, slitet utskänkningsställe, men med en aura av stolthet och värdighet som möjligen berodde på klientelet, möjligen betjäningen, möjligen de malplacerade snygga tavlorna som prydde de inrökta väggarna. Eller det enkla faktum att Restaurang Schrøder hade hållit stånd i så många år, sett så många av grannskapets lokaler byta skylt och ägare, men själv fortsatt att leva vidare.

Det var inte många människor här strax före stängningsdags en söndagskväll. Men just nu kom en ny gäst in, tittade sig omkring i lokalen medan han knäppte upp rocken han bar över tweedkavajen och gick sedan snabbt bort mot Harrys bord.

"God afton, min vän", sa Ståle Aune. "Det här verkar visst vara ditt fasta hörn?"

"Det här är inte ett hörn", sa Harry utan antydan till sluddring. "Det är en krok. Hörnor finns på utsidan. Man rundar ett hörn, man sitter inte i ett."

"Och ordet 'hörnbord'?"

"Inte ett bord i ett hörn, utan ett bord med hörn. Som i hörnsoffa."

Aune log nöjt. Det här var ett samtal i hans smak. Servitrisen kom och gav honom en snabb, misstänksam blick när han beställde te.

"Så 'ställ dig i hörnet och skäms' finns inte heller då, antar jag?" sa han och rättade till den röd- och svartprickiga flugan.

Harry log. "Försöker du berätta något för mig, herr psykolog?"

"Tja, jag antar att du ringde mig för att jag skulle berätta något för dig."

"Hur mycket tar du i timmen för att berätta för folk att de borde skämmas nuförtiden?"

"Passa dig, Harry. Drickandet gör dig inte bara irriterad, utan också irriterande. Jag har inte kommit hit för att ta ifrån dig varken självrespekten, kulorna eller ölet. Men ditt problem just nu är att alla de tre sakerna befinner sig i det där glaset."

"Du har rätt som vanligt", sa Harry och höjde glaset. "Och det är därför jag måste skynda mig att dricka upp det."

Aune reste sig. "Om du vill prata om ditt supande, tar vi det som vanligt på mitt kontor. Den här konsultationen är över, och du betalar för teet."

"Vänta", sa Harry. "Titta här." Han vände sig om och ställde resten av ölen på det tomma bordet bakom dem. "Det är mitt trolleritrick. Jag avslutar fyllan med en stor stark som jag tar en timme på mig att dricka. En liten klunk varannan minut. Som ett sömnmedel. Sedan går jag hem och från och med nästa dag är jag torrlagd. Jag ville prata med dig om överfallet på Halvorsen."

Aune tvekade. Så satte han sig igen. "Förfärlig händelse. Jag har fått veta detaljerna."

"Och vad ser du?"

"Skymtar, Harry. Skymtar, och knappt ens det." Aune nickade artigt mot servitrisen som kom med teet. "Men som du vet skymtar jag bättre än de andra dönickarna i min bransch. Det jag ser, är i varje fall likheterna mellan det här överfallet och mordet på Ragnhild Gilstrup."

"Låt höra."

"Djup och innerlig ilska som får sitt utlopp. Våld betingat av sexuell frustration. Raserianfallen är som du vet typiska för borderlinepersonligheter."

"Ja, om man undantar att den här personen verkar kunna kontrollera sitt raseri. Annars borde vi ha hittat fler spår på platserna."

"En poäng. Det kan vara ett slags raseridriven våldsverkare – eller 'person som utövar våld' som tanterna i min bransch beordrar oss att kalla det – som i vardagslivet kan verka lugn, nästan defensiv. _American Journal of Psychology_ hade nyligen en artikel om sådana personer med det de kallar 'slumbering rage'. Som jag kallar doktor Jekyll och mr Hyde. Och när mr Hyde vaknar..."

Aune viftade med vänster pekfinger samtidigt som han tog en snabb klunk ur tekoppen.

"... är det domedag och ragnarök på en och samma gång. Men de kontrollerar alltså inte sitt raseri när det väl är utlöst."

"Låter inte som ett lämpligt personlighetsdrag hos en professionell yrkesmördare."

"Definitivt inte. Vart vill du komma?"

"Stankic går överstyr när det gäller mordet på Ragnhild Gilstrup och överfallet på Halvorsen. Det är något okliniskt. Och mycket annorlunda än morden på Robert Karlsen och de andra vi har fått kännedom via Europol."

"En arg och instabil yrkesmördare? Tja, det finns väl instabila flygkaptener och instabila driftsledare på kärnkraftverk också. Alla har inte det arbete de borde ha, vet du."

"Skål för det."

"Jag tänker faktiskt inte på dig nu. Vet du att du har vissa narcissistiska drag, kommissarien?" Harry log.

"Vill du berätta för mig varför du skäms?" frågade Aune. "Tycker du att det är ditt fel att Halvorsen blev nerstucken?"

Harry harklade sig. "Kanske. Det var i alla fall jag som gav honom jobbet att passa Jon Karlsen. Och det var jag som borde ha lärt honom var man har sitt vapen när man sitter barnvakt."

Aune nickade. "Så allt är ditt fel. Som vanligt."

Harry vände huvudet åt sidan och tittade ut över lokalen. Ljusen hade börjat blinka och de få som var kvar, drack lydigt upp och svepte halsdukar om sig och drog på sig sina luvor. Harry la en hundralapp på bordet och sparkade fram en bag från under stolen. "Nästa gång, Ståle. Jag har inte varit hemma sedan Zagreb och nu ska jag sova."

Harry följde Aune mot dörren, men kunde ändå inte låta bli att titta efter glaset med ölslatten i som fortfarande stod på bordet bakom dem.

När Harry skulle öppna dörren in till sin lägenhet, såg han det förstörda glaset och svor högt. Det var andra gången han hade haft inbrott bara i år. Han noterade att inbrottstjuven hade tagit tid på sig att tejpa fast glaset för att inte väcka uppmärksamhet från förbipasserande grannar. Men ändå inte tagit sig tid att ta med stereon och teven. Förståeligt, eftersom ingen av dem var årets modell. Eller fjolårets. Och några lätt omsättningsbara värdesaker fanns inte.

Någon hade flyttat på pappershögen på vardagsrumbordet. Harry gick ut i badrummet och såg att medicinskåpet ovanför tvättstället var genomrotat, så det var inte svårt att förstå att det var en knarkare som hade kört sitt race.

Han blev lite fundersam över en tallrik på köksbänken och två tomma lapskojskonserver i soppåsen i skåpet under diskbänken. Hade den otursamme tjuven tröstätit?

När Harry la sig, kände han varslet om smärta som skulle komma och hoppades att han skulle somna medan han var någorlunda medicinerad. Mellan gardinerna tecknade månen en vit linje på golvet bort till sängen. Han kastade sig fram och tillbaka medan han väntade på spökena. Och även om han visste att det bara var fylleparanoia tyckte han att det luktade blod och död om sängkläderna.

### Kapitel 27

### Måndag 21 december. Lärjungen

Någon hade hängt upp en julkrans utanför konferensrummet i röd zon.

Bakom den stängda dörren var utredningsgruppens senaste morgonmöte på väg att avslutas.

Harry stod framför de församlade i en trång, mörk kostym och svettades.

"Eftersom både gärningsmannen Stankic och mannen bakom mordet, Robert Karlsen, är död, är utredningsgruppen i och med detta möte upplöst", sa Harry. "Och det betyder att de flesta här kan se fram emot julledigt i år. Men jag kommer att be Hagen om att få disponera någon av er för vidare arbete. Några frågor innan vi rundar av. Ja, Toril?"

"Du säger att Stankics förbindelse i Zagreb bekräftade vår misstanke om att Robert Karlsen beställde mordet på Jon. Vem talade med förbindelsen och hur?"

"Det kan jag dessvärre inte gå in på", sa Harry, ignorerade Beates menande blick och kände svetten rinna längs ryggen. Inte på grund av kostymen eller frågan, utan för att han var nykter.

"Okej", sa Harry. "Nästa uppgift blir att ta reda på vem Robert samarbetade med. Jag kommer att kontakta de lyckliga som ska få arbeta med det under dagen. Hagen håller en presskonferens senare i dag och säger det som ska sägas." Harry viftade med handen. "Spring iväg till era papper nu."

"Hej!" hojtade Skarre över de skrapande stolarna. "Ska vi inte fira?"

Rummet tystnade och de församlade såg på Harry.

"Nja", sa Harry lugnt. "Jag vet inte vad vi ska fira, Skarre. Att tre människor är döda? Att mannen bakom det hela fortfarande går fri? Eller att vi har en inspektör som ligger i koma?"

Harry tittade på dem och gjorde inget för att förkorta den pinsamma tystnaden som följde.

När rummet var tomt, kom Skarre bort till Harry som höll på att sortera in anteckningarna han hade skrivit klockan sex i morse i mappen.

"Sorry", sa Skarre. "Dåligt förslag."

"Det är okej", sa Harry. "Du menade väl inget illa med det."

Skarre harklade sig. "Det är inte ofta man ser dig i kostym."

"Robert Karlsens begravning är klockan tolv", sa Harry utan att titta upp. "Tänkte att jag skulle se vilka som kommer."

"Jag förstår." Skarre vippade på hälarna.

Harry slutade bläddra bland pappren. "Var det något annat, Skarre?"

"Ja. Jo. Jag tänkte bara att eftersom en del av folket här på roteln har familj och glatt sig åt att fira jul, medan jag är singel..."

"Mm?"

"Ja, så anmäler jag mig som frivillig."

"Frivillig?"

"Jag menar att jag vill vara med och arbeta vidare med fallet. Om du vill ha mig med alltså", skyndade sig Skarre att tillägga.

Harry studerade Magnus Skarre.

"Jag vet att du inte tycker om mig", sa Skarre.

"Det är inte det", sa Harry. "Jag har redan bestämt vem som ska vara med i fortsättningen. Och det är dem jag tycker är bäst, inte dem jag tycker om."

Skarre ryckte på axlarna och hans adamsäpple hoppade upp och ner. "Fair enough. God jul, då." Han gick mot dörren.

"Därför", sa Harry och la in anteckningarna i mappen, "vill jag att du ska börja med att kontrollera Robert Karlsens bankkonton. Kolla vad som har gått in och ut det senaste halvåret och notera oregelbundenheter."

Skarre stannade och vände sig förvånat om.

"Samma sak gör du med Albert och Mads Gilstrup. Är det uppfattat, Skarre?"

Magnus Skarre nickade ivrigt.

"Kolla också med Telenor om det har förekommit några telefonsamtal mellan Robert och Gilstrup under perioden. Ja, och eftersom det verkar som Stankic tog med sig Halvorsens mobil, kan du ju kontrollera om det har varit några samtal på hans nummer. Prata med polisjuristen om insyn i de där bankkontona."

"Behövs inte", sa Skarre. "Efter det nya regelverket har vi stående insynsrätt."

"Mm." Harry tittade allvarligt på Skarre. "Tänkte nog att det var bra att ha med någon i laget som kunde regelboken, ja."

Sedan skyndade han ut genom dörren.

Robert Karlsen hade inte haft officersgrad, men eftersom han hade dött på sin post, var det bestämt att han ändå skulle få sin grav i det område som armén disponerar för officerare i Vestre gravlund. Efter förrättningen skulle det som vanligt vara en minnesstund hos kåren i Majorstua.

När Harry klev in i kapellet, vände sig Jon om på första raden där han satt ensam med Thea. Harry tolkade det som att Roberts föräldrar inte var på plats. Han och Jon fick ögonkontakt och Jon nickade kort och allvarligt, men med tacksamhet i blicken.

I övrigt var kapellet som väntat fyllt till sista plats. De flesta bar Frälsningsarméns uniform. Harry såg Rikard och David Eckhoff. Och bredvid honom, Gunnar Hagen. Men också några av gamarna från pressen. I samma ögonblick gled Roger Gjendem ner på bänken bredvid honom och frågade om han visste varför inte statsministern hade kommit som hade utlovats.

"Fråga statsministerns kontor", svarade Harry som visste att kontoret samma morgon hade fått ett direkt telefonsamtal från högt håll på polishuset med information som hade handlat om Robert Karlsens egen möjliga roll i mordfallet. Statsministerns kontor hade i vilket fall kommit på att regeringschefen var tvungen att prioritera andra pressande möten.

Kommendör David Eckhoff hade också fått ett telefonsamtal från polishuset och det hade skapat en antydan till panik i högkvarteret, särkilt eftersom en av nyckelpersonerna i begravningsförberedelserna, hans dotter Martine, i morse hade anmält sig sjuk och inte kommit till arbetet.

Kommendören hade emellertid med beslutsam röst förkunnat att en man är oskyldig tills motsatsen är oomkullrunkeligt bevisad. Dessutom – hade han lagt till – var det för sent att ändra planeringen nu, showen måste fortsätta. Och statsministern hade försäkrat kommendören att deltagandet i julkonserten i Konserthuset i morgon kväll i alla fall låg fast.

"Annars?" viskade Gjendem. "Något nytt i mordfallen?"

"Ni har väl fått besked", sa Harry. "All press ska gå via Gunnar Hagen eller presstalesmannen."

"De säger ju inget."

"Låter som om de har förstått sina arbetsuppgifter."

"Kom igen, Hole, jag förstår ju att det är något som försiggår. Den där inspektören som blev nerstucken på Gøteborggata, har det något sammanhang med att mördaren blev skjuten i bitar i går natt?"

Harry skakade på huvudet på ett sätt som både kunde betyda "nej" och "ingen kommentar".

Orgelmusiken upphörde i samma ögonblick, mumlandet tystnade och flickan med debutalbumet dök upp och sjöng en välkänd psalm med förförande röst, en antydan till stön och avlutade det hela med att köra sista stavelsen i en tonal berg-och-dalbana Mariah Carrey skulle ha missunnat henne. Ett ögonblick kände Harry det överväldigande behovet av en drink. Men äntligen stängde hon munnen och böjde huvudet i sorg mot blixtarna. Hennes manager log nöjt. Han hade tydligen inte fått något samtal från polishuset.

Eckhoff talade till församlingen om mod och offer.

Harry kunde inte koncentrera sig. Han såg på kistan och tänkte på Halvorsen. Och han tänkte på Stankics mor. Och när han blundade, tänkte han på Martine.

Efteråt bar sex officerare ut kistan. Jon och Rikard gick främst. Jon halkade på isen när de vek av på grusgången.

Harry lämnade platsen medan de andra fortfarande stod församlade runt graven. Han gick genom den folktomma delen av kyrkogården i riktning mot Frognerparken när han hörde det knarra i snön bakom sig.

Först tänkte han att det var en journalist, men när han hörde snabba, upphetsade andetag, reagerade han utan att tänka och snurrade runt.

Det var Rikard. Som tvärstannade.

"Var är hon?" frågade han med väsande andning under rösten.

"Var är vem?"

"Martine."

"Jag hörde att hon är sjuk i dag."

"Sjuk, ja." Rikards bröst hävde sig. "Men hemma i sängen, nej. Och inte var hon hemma i natt heller."

"Hur vet du det?"

"Försök inte...!" Rikards skrik var fyllt av smärta och han grimaserade som om han inte längre kunde kontrollera sin egen mimik. Men så tog han ett djupt andetag och med något som verkade vara en kraftansträngning tog han sig samman.

"Försök inte det där med mig", viskade han. "Jag vet nog. Du har lurat henne. Besudlat henne. Hon är i din lägenhet, eller hur? Men du får inte..."

Rikard tog ett steg fram mot Harry som automatiskt drog upp händerna ur rockfickorna.

"Hör nu", sa Harry. "Jag har ingen aning om var Martine är någonstans."

"Du ljuger!" Rikard knöt nävarna och Harry förstod att det brådskade att hitta de rätta, lugnande orden. Han satsade på dessa: "Bara några saker för dig att ta med i dina närmaste beslut, Rikard. Jag är inte speciellt snabb, men jag väger nittiofem kilo och har slagit hål på en ytterdörr av ek. Och minimistraffet enligt strafflagens paragraf 127 om våld mot offentlig tjänsteman, är sex månader bakom lås och bom. Du riskerar alltså att hamna på sjukhuset. _Och_ i fängelset."

Rikard stirrade ilsket. "Vi ses, Harry Hole", sa han snabbt, vände sig om och sprang bort över snön mellan gravstenarna upp mot kyrkan.

*

Imtiaz Rahim var på dåligt humör. Han hade precis bråkat med sin bror om de skulle ha juldekorationer på väggen bakom kassan. Imtiaz ansåg att det var tillräckligt att de sålde julkalendern, griskött och andra kristna varor, och att de inte också skulle vanhelga Allah genom att följa sådana hedniska skick. Vad skulle deras pakistanska kunder säga? Men hans bror ansåg att de måste tänka på de andra kunderna. Till exempel de från huset på andra sidan Gøteborggata. Det kunde inte skada om de gav speceriaffären en liten touch av kristendom dagar som dessa. Imtiaz hade ändå vunnit den upphetsade diskussionen, men det beredde honom ingen glädje.

Imtiaz suckade därför tungt när bjällran ovanför dörren plingade skarpt och en lång, bredaxlad man i mörk kostym klev in och gick bort till kassan.

"Harry Hole vid polisen", sa mannen och ett litet, paniskt ögonblick tänkte Imtiaz att det fanns en lag i Norge som föreskrev att alla butiker måste ha juldekorationer.

"För några dagar sedan stod det en tiggare här utanför butiken", sa polisen. "En man med rött hår och ett sådant här skägg." Han drog ett finger över överläppen och ner vid sidan om munnen.

"Ja", sa Imtiaz. "Honom känner jag. Han pantar flaskor här."

"Vet du vad han heter?"

"Tigern. Eller pantern."

"Förlåt?"

Imtiaz skrattade. Han var på gott humör igen. "Han är tiggare, eller hur? Och pantar flaskor..."

Harry nickade.

Imtiaz ryckte på axlarna. "Det var min brorson som lärde mig den..."

"Mm. Inte så illa. Så..."

"Nej, jag vet inte vad han heter. Men jag vet var du kan hitta honom."

Espen Kaspersen satt som vanligt på Deichmanske hovedbibliotek vid Henrik Ibsens gate 1 med en bokhög framför sig, när han noterade att en figur stod bredvid honom. Han tittade upp.

"Hole, polisen", sa mannen och satte sig på stolen på andra sidan det långa bordet. Espen såg den läsande flickan längst bort vid bordet titta bort mot dem. Det hände att nyanställda i receptionen bad att få titta i hans väska när han var på väg ut. Och två gånger hade det kommit bort personer till honom och bett honom gå eftersom han luktade så illa att de inte kunde koncentrera sig på sitt arbete. Men det här var första gången polisen hade tilltalat honom. Ja, bortsett från när han tiggde på gatan förstås.

"Vad läser du?" undrade polisen.

Kaspersen ryckte på axlarna. Han såg direkt att det skulle vara bortkastad tid att börja berätta för den här mannen om hans projekt.

"Søren Kierkegaard?" sa polisen och kisade mot bokryggen. "Schopenhauer. Nietzsche. Filosofi. Är du en grubblare?"

Espen Kaspersen fnyste. "Jag försöker finna den rätta vägen. Och det innebär att fundera över vad det vill säga att vara människa."

"Är inte det att vara en grubblare?"

Espen Kaspersen tittade på mannen. Kanske han hade fel om honom.

"Jag pratade med handlaren i speceriaffären vid Gøteborggata", sa polisen. "Han säger att du sitter här varje dag. Och när du inte sitter här, tigger du på gatan."

"Det är det liv jag valt, ja."

Polisen tog fram ett anteckningsblock, och Espen Kaspersen uppgav på frågan fullt namn och adress hos sin gammeltant vid Hagegata.

"Och yrke?"

"Munk."

Espen Kaspersen såg till sin tillfredsställelse att polisen skrev utan att knorra.

Polisen nickade. "Jaha, Espen. Du går inte på droger, så varför tigger du."

"För att det är min uppgift att vara en spegel för människor så de själva kan se vad som är stort och vad som är litet."

"Och vad är det som är stort?"

Espen suckade uppgivet som om han var trött på att upprepa det uppenbara: "Barmhärtighet. Att dela med sig och att hjälpa sin nästa. Bibeln handlar nästan uteslutande om det. Faktiskt måste du leta jävligt länge för att hitta något om samlag innan äktenskapet, abort, homofili och kvinnans rätt att tala i församlingen. Men det är förstås lättare för fariséerna att snacka högt om Bibelns bisatser än att säga och göra det stora, det som Bibeln eftertryckligt slår fast: Att man ska ge hälften av det man äger till den som inte har något. Människor dör i tusental varje dag utan att ha hört Guds ord för att dessa kristna håller hårt om sina jordiska ägodelar. Jag ger dem en chans att tänka på det."

Polisen nickade.

Espen Kaspersen blev betänksam. "Hur visste du förresten att jag inte är drogmissbrukare?"

"För att jag såg dig för några dagar sedan på Gøteborggata. Du tiggde, och jag gick förbi tillsammans med en ung man som gav dig ett mynt. Men du tog upp det och slängde det efter honom i raseri. Det skulle en knarkare aldrig ha gjort, oavsett hur liten pengen var."

"Jag minns det."

"Och sedan hände samma sak med mig i en bar i Zagreb för två dagar sedan, och jag började fundera. Det vill säga, något sa till mig att tänka, men jag struntade i det. Till nu."

"Det fanns en anledning till att jag kastade det där myntet", sa Espen Kaspersen.

"Det var det som jag plötsligt insåg", sa Harry och la en plastpåse med ett föremål i på bordet. "Är detta anledningen?"

### Kapitel 28

### Måndag 21 december. Kyssen

Presskonferensen hölls i morgoninformationsmötessalen på fjärde våningen. Gunnar Hagen och krimchefen satt på podiet, och deras röster ekade i det stora, nakna rummet. Harry hade fått besked om att vara närvarande om Hagen hade behov av att konferera med honom om detaljer i utredningen, men journalisternas frågor rörde sig mest om den dramatiska händelsen i containerhamnen, och Hagens svar varierade mellan "inga kommentarer", "det kan jag inte gå in på" och "det får vi överlåta till internutredningen att besvara".

På frågan om polisen kände till om mördaren samarbetade med någon, svarade Hagen: "Inte för tillfället, men vi arbetar intensivt med detta."

När presskonferensen var över, ropade Hagen till sig Harry. Medan salen tömdes, gick Hagen fram till kanten av podiet så att han kom att stå och titta ner på sin långe kommissarie:

"Jag gav klart besked om att jag ville se alla mina kommissarier bära vapen från och med i dag. Du fick en rekvisition av mig, så var är ditt?"

"Jag har hållit på med en utredning och har inte prioriterat det, chefen."

"Prioriterat det." Orden ekade i morgoninformationsmötessalen.

Harry nickade långsamt. "Var det något mer, chefen?"

På sitt eget kontor blev Harry sittande och glodde på Halvorsens tomma stol. Så ringde han ner till passavdelningen på första våningen och bad dem skaffa honom en lista på de pass som utställts till familjen Karlsen. En nasal kvinnoröst frågade om han skämtade, och han gav henne Roberts personnummer och via Folkeregisteret och en hyfsat snabb dator snävade de ganska snabbt in sökningen till Robert, Jon, Josef och Dorthe.

"Föräldrarna Josef och Dorthe har pass, förnyade för fyra år sedan. Jon har vi inte utställt något pass till. Och så ska vi se... maskinen går trögt i dag... där, ja. Robert Karlsen har ett tio år gammalt pass som snart går ut, så du kan säga till honom att..."

"Han är död."

Harry slog Skarres internnummer och bad honom komma med en gång.

"Ingenting", sa Skarre som av en tillfällighet eller ett plötsligt utbrott av taktkänsla, satte sig på kanten av skrivbordet i stället för i Halvorsens stol. "Jag har kollat Gilstrups konton, och det finns inga förbindelser till Robert Karlsen eller konto i Schweiz. Det enda ovanliga är ett kontantuttag på fem miljoner kronor i dollar från ett av företagets konton. Jag ringde Albert Gilstrup och frågade, och han sa rätt ut att det var de årliga julgåvorna till hamnfogdarna i Buenos Aires, Manila och Mumbai som Mads brukar besöka i december. Vilken bransch den där grabben är i."

"Och Roberts konto?"

"Där var det lön in och bara små uttag."

"Och Gilstrups telefonsamtal?"

"Inget från Robert Karlsen. Men vi kom över något annat medan vi letade på Gilstrups abonnemang. Gissa vem som har ringt till Jon Karlsen en massa gånger och ibland mitt i natten?"

"Ragnhild Gilstrup", sa Harry, och såg Skarres besvikna ansiktsuttryck. "Något annat?"

"Nej", sa Skarre. "Bortsett från att det dök upp ett bekant nummer. Mads Gilstrup ringde Halvorsen samma dag som han blev nerstucken. Obesvarat samtal."

"Jaha", sa Harry. "Jag vill att du ska kolla ett konto till."

"Vilket?"

"David Eckhoff."

"Kommendören? Vad ska jag leta efter?"

"Jag vet inte riktigt. Bara gör det."

När Skarre hade gått slog Harry numret till Rättsmedicinska där den kvinnliga tjänstemannen snabbt och utan krumbukter lovade faxa en bild av Christo Stankics lik för identifiering till ett faxnummer som Harry förklarade gick till Hotel International i Zagreb.

Harry tackade, la på och slog telefonnumret till samma hotell.

"Det är också en fråga om vad vi ska göra med liket", sa han när han hade fått tag i Fred. "De kroatiska myndigheterna känner inte till någon Christo Stankic och har följaktligen inte bett om någon utlämning."

Tio sekunder senare hörde han hennes skolade engelska.

"Jag vill föreslå en ny byteshandel", sa Harry.

*

Klaus Torkildsen på Telenors Driftssenter region Oslo hade egentligen bara ett mål i livet: att få vara i fred. Och eftersom han var mycket överviktig, konstant svettig och ständigt sur, fick han till största delen sin önskan uppfylld. När han nödvändigtvis måste ha med människor att göra, såg han till att avståndet var längsta möjliga. Därför satt han mycket ensam instängd i ett rum på driftsavdelningen med många varma maskiner och kylande fläktar, där få, om några, visste exakt vad han pysslade med, bara att han var oumbärlig. Behovet av avstånd kan också ha varit orsaken till att han i flera år praktiserade blottning och tack vare det ibland kunde uppnå tillfredsställelse med en partner som befann sig från fem till femtio meter bort. Men först och främst ville Klaus Torkildsen alltså vara i fred. Och han hade haft nog med tjat den här veckan. Först var det den där Halvorsen som ville ha en linje till ett hotell i Zagreb övervakad. Sedan Skarre som skulle ha en lista över samtal mellan Gilstrup och en Karlsen. Bägge hade de hänvisat till Harry Hole som Klaus Torkildsen trots allt hade en viss tacksamhetsskuld till. Och det var också den enda anledningen till att han inte la på när Harry Hole själv ringde.

"Vi har något som heter Politisvarsenteret", sa Torkildsen trumpet. "Om ni följer regelboken så måste ni ringa dit om ni vill ha hjälp."

"Jag vet det", sa Harry. Och behövde inte säga mer. "Jag har ringt Martine Eckhoff fyra gånger utan att få svar", sa Hole. "Ingen i Frälsningsarmén vet var hon är, inte ens hennes far."

"De är väl de sista som vet", sa Klaus som inte visste något om sådant själv, men det var den typ av kunskap man kunde ta till sig om man gick mycket på bio. Eller som i Klaus Torkildsens fall, extremt mycket på bio.

"Jag tror att hon har stängt av telefonen, men jag undrade om du kunde lokalisera den åt mig? Så jag vet om hon är i staden åtminstone."

Klaus Torkildsen suckade. Rent, skärt koketteri, för han älskade de här småjobben för polisen. Särskilt dem som inte riktigt tålde dagens ljus.

"Får jag hennes nummer."

Femton minuter senare ringde Klaus tillbaka och sa att hennes SIM-kort i varje fall inte var i staden. Två basstationer, bägge väster om E6, hade tagit emot signaler. Han förklarade var basstationerna låg och vilken aktionsradie de hade. Och eftersom Hole snabbt tackade och la på, utgick Klaus ifrån att det hade varit till hjälp och återgick nöjt till dagens bioannonser.

*

Jon klev in i Roberts lägenhet och stängde om sig.

Väggarna luktade fortfarande rök, och en smutsig t-shirt låg på golvet framför skåpet. Som om Robert nyss hade varit där och bara gått till butiken för att köpa kaffe och cigaretter.

Jon ställde ifrån sig den svarta bagen han hade fått av Mads framför sängen och skruvade upp elementet. Tog av sig alla kläderna, gick in i duschen och lät det varma vattnet hamra mot huden tills den var röd och knottrig. Han torkade sig, gick ut ur badrummet, satte sig naken på sängen och stirrade på bagen.

Han vågade inte öppna. För han visste vad som fanns där inne bakom det släta, täta materialet. Det var undergång. Död. Jon tyckte att han kunde känna stanken av förruttnelse redan. Han blundade. Han behövde fundera.

Hans mobil ringde.

Säkert Thea som undrade vart han tog vägen. Han orkade inte prata med henne nu. Men det fortsatte ringa, enträget och oavvänt som kinesisk vattentortyr och till slut tog han telefonen och sa med en röst som han hörde darrade av raseri:

"Vad är det?"

Men ingen svarade. Han tittade på displayen. Okänt nummer. Jon insåg att det inte var Thea som ringde.

"Hallå, det är Jon Karlsen", sa han försiktigt.

Fortfarande inget.

"Hallå, vem är det? Hallå, jag hör att det är någon där, vem...?"

En liten panikkänsla sprang på tå längs hans ryggrad.

" _Hello?_ " hörde han sig själv säga. " _Who is this? Is that you? I need to speak with you. Hello!_ "

Det hördes ett klick och förbindelsen var bruten.

Löjligt, tänkte Jon. Säkert bara fel nummer. Han svalde. Stankic var död. Robert var död. Och Ragnhild var död. De var alla döda. Bara polisen var fortfarande i livet. Och han själv. Han tittade på bagen, kände kylan komma krypande och drog täcket över sig.

*

När Harry hade svängt av från E6 och kört en bit längs de smala vägarna i det snötäckta platta landskapet, tittade han upp och såg att det var stjärnklart.

Han hade en underlig, pirrande känsla av att något snart skulle hända. Och när han såg ett stjärnfall göra en parabel över himlen rakt framför sig, tänkte han att om det fanns ett tecken, måste det vara att en himlakropp gick under framför hans ögon.

Han såg ljus i fönstret på första våningen i Østgård.

Och när han svängde in på tunet, såg han den elektriska bilen, och känslan av något nära förestående förstärktes.

Han gick mot huset medan han betraktade fotspåren i snön.

Ställde sig bredvid dörren och la örat intill. Det hördes svaga röster där inne.

Han knackade på. Tre snabba knackningar. Rösterna tystnade.

Så hörde han steg och hennes mjuka röst: "Vem är det?"

"Det är Harry", sa han. "Hole." Det sista la han till för att inte väcka en eventuell tredje parts misstankar om att han och Martine Eckhoff hade ett personligt förhållande.

Det fumlades med låset en stund, sedan öppnades dörren.

Det första och enda han tänkte var att hon var vacker. Hon bar en mjuk, vit och tjock bomullsskjorta som var öppen i halsen och hennes ögon strålade.

"Jag är glad", skrattade hon.

"Jag ser det", log Harry. "Och jag är också glad."

Så var hon runt hans hals och han kunde känna att hennes puls var snabb. "Hur hittade du mig?" viskade hon i hans öra.

"Modern teknologi."

Värmen från hennes kropp, de skinande ögonen, hela det extatiska välkomnandet fick Harry att känna en overklig lycka, en behaglig dröm som han för sin del inte ville vakna upp ifrån så snabbt. Men han var tvungen.

"Har du besök?" undrade han.

"Jag? Nej..."

"Jag tyckte att jag hörde röster."

"Åh, det", sa hon och slappnade av. "Det var bara radion som stod på. Jag stängde av den när jag hörde att det knackade. Blev nästan lite rädd. Och så var det bara du..."

Hon klappade honom på armen. "Det var Harry Hole."

"Ingen vet var du är, Martine."

"Så skönt."

"En del av dem är bekymrade."

"Jaså?"

"Särskilt Rikard."

"Åh, glöm Rikard." Martine tog Harry i handen och ledde honom ut i köket. Från köksskåpet tog hon ner en blå kaffekopp. Harry la märke till att det stod två tallrikar och två koppar i vasken.

"Du verkar inte särskilt sjuk", sa han.

"Jag behövde bara ta ledigt en dag efter allt som hänt." Hon fyllde på koppen och räckte honom. "Svart, eller hur?"

Harry nickade. Hon eldade mycket här inne, och han tog av sig jackan och den tjocka tröjan innan han satte sig vid köksbordet.

"Men i morgon är ju julkonserten och då måste jag tillbaka", suckade hon. "Kommer du?"

"Tja, jag har ju blivit lovad en biljett..."

"Säg att du kommer!" Martine bet sig snabbt i underläppen. "Usch, jag hade ju egentligen skaffat oss biljetter på hedersplats. Tre rader bakom statsministern. Men jag var tvungen att ge din till någon annan."

"Det gör inget."

"Du hade i alla fall suttit ensam. Jag måste jobba bakom scenen."

"Då kan det kvitta."

"Nej!" Hon skrattade. "Jag vill att du ska vara där."

Hon tog hans hand, och Harry såg på hennes lilla hand som kramade och strök hans stora. Det var så tyst att han kunde höra blodet rinna som ett vattenfall i öronen.

"Jag såg ett stjärnfall på vägen hit", sa Harry. "Är det inte konstigt? Att det att se en liten himlakropps undergång ska betyda lycka."

Martine nickade tyst. Sedan reste hon sig utan att släppa Harrys hand, gick runt bordet, satte sig gränsle över hans knä med ansiktet vänt mot honom. La handen runt hans nacke.

"Martine..." började han.

"Sch." Hon la ett pekfinger över hans mun.

Och utan att ta bort fingret lutade hon sig fram och lät sina läppar mjukt vidröra hans.

Harry blundade och väntade. Kände sitt eget hjärta banka tungt och skönt, men satt helt stilla. Tänkte att han väntade på att hennes hjärta skulle slå i takt med hans, men visste egentligen bara detta enda: Att man måste vänta. Så kände han hennes läppar öppnas och automatiskt öppnade han munnen och hans tunga placerade sig ytterst i munhålan, mot tänderna, för att ta emot hennes. Hennes finger smakade pirrande bittert av tvål och kaffe som sved mot tungspetsen. Hennes hand smekte hårdare om hans nacke.

Så kände han hennes tunga. Den pressade mot fingret så att han fick kontakt med den på bägge sidor och han tänkte att den var delad, som en ormtunga. Att de gav varandra var sin halv kyss.

Plötsligt släppte hon honom.

"Fortsätt att blunda", viskade hon precis vid hans öra.

Harry lutade huvudet bakåt och motstod frestelsen att lägga händerna på hennes höfter. Sekunderna gick. Så kände han det mjuka bomullstyget mot baksidan av handen när hennes skjorta gled ner på golvet.

"Nu kan du öppna dem", viskade hon.

Harry lydde henne. Och satt och tittade på henne. Hennes ansikte uttryckte en blandning av ängslan och förväntan.

"Så vacker du är", sa han med en röst som hade blivit konstig och kvävd, men också förvirrad.

Han såg henne svälja. Så bredde ett triumferande leende ut sig över hennes ansikte.

"Lyft på armarna", beordrade hon. Hon tog tag nederst i hans t-shirt och vrängde den över hans huvud.

"Och du är ful", sa hon. "Fin och ful."

Harry kände ett berusande stick av smärta när hon bet i hans bröstvårta. Hennes ena hand hade glidit ner bakom hennes rygg och upp mellan hans ben. Hennes andning var hetsig mot hans hals och den andra handen slet i spännet i hans skärp. Han la armen om hennes böjda korsrygg. Och det var då han kände det. En ofrivillig stelhet i hennes muskler, en anspänning som hon hade lyckats dölja. Hon var rädd.

"Vänta, Martine", viskade Harry. Hennes hand stelnade till.

Harry lutade sig intill hennes öra: "Vill du detta? Vet du vad det är du ger dig in på nu?"

Han kände hennes andedräkt, fuktig och snabb, mot huden medan hon flämtade: "Nej, gör du?"

"Nej. Så kanske vi inte ska..."

Hon reste sig upp. Tittade på honom med sårad, förtvivlad blick.

"Men jag... jag känner ju att du..."

"Jadå", sa Harry och strök henne över håret. "Jag vill ha dig. Jag har velat ha dig ända sedan första gången jag såg dig."

"Är det sant?" sa hon, tog hans hand och la den mot en blossande, varm kind.

Harry log. "Åtminstone andra gången."

"Andra gången?"

"Okej, tredje då. All bra musik behöver lite tid."

"Och jag är bra musik?"

"Jag ljuger, det var den första. Men det betyder inte att jag är lättpåverkad, okej?"

Martine log. Så började hon skratta. Och Harry också. Hon lutade pannan mot hans bröst. Skrattade så att hon kippade efter andan medan hon slog honom på axeln och det var först när Harry kände hennes tårar rinna ner över sin mage, som han insåg att hon grät.

*

Jon vaknade av att han frös. Trodde han. Roberts lägenhet var mörk och det fanns ingen annan förklaring. Men så spolade hjärnan bakåt och han förstod att det han hade trott var de sista bitarna av en dröm, inte var det. Han hade verkligen hört en nyckel i låset. Och att dörren öppnades. Och nu andades någon i rummet.

Med en känsla av déjà vu, av att allt i den här mardrömmen upprepade sig, snodde han runt.

En figur stod vid sängen.

Jon andades in djupt när dödsångesten högg till och tänderna sjönk genom köttet och träffade benhinnans nerver. För han var helt övertygad om, var helt säker på att den här personen ville se honom död.

" _Stigla sam_ ", sa figuren.

Jon kunde inte många kroatiska ord, men de han hade snappat upp från hyresgästerna från Vukovar var tillräckligt för att han skulle kunna pussla ihop vad rösten hade sagt:

"Jag har kommit."

*

"Har du alltid varit ensam, Harry?"

"Jag tror det."

"Varför det?"

Harry ryckte på axlarna. "Jag har aldrig varit särskilt social."

"Är det allt?"

Harry blåste en rökring mot taket och kände att Martine snusade på tröjan och på hans hals. De låg i sovrummet, han på täcket, hon under.

"Bjarne Møller, min förre chef, säger att sådana som jag alltid väljer mesta möjliga motstånds väg. Det ligger i det han kallar vår 'förbannade natur'. Och därför slutar det alltid med att vi är ensamma. Jag vet inte. Jag tycker om att vara ensam. Och kanske jag efterhand också börjat tycka om bilden av mig själv som ensam. Och du?"

"Jag vill att du ska berätta."

"Varför det?"

"Jag vet inte. Jag tycker om att lyssna på dig. Hur kan någon tycka om bilden av sig själv som ensam?"

Harry inhalerade djupt. Höll kvar röken i lungorna och tänkte att man borde kunna blåsa figurer av rök som förklarade allt. Så släppte han ut röken igen i en lång väsning:

"Jag tror att man måste hitta något hos sig själv som man tycker om för att överleva. Att vara ensam kommer någon att säga är asocialt och egoistiskt. Men man är oberoende och drar inte med sig några andra ner, ock det är dit man är på väg. Många är rädda för att bli ensamma. Men mig gjorde det fri, stark och osårbar."

"Stark av att vara ensam?"

"Japp. Som doktor Stockman sa: 'Den starkaste mannen i världen är den mest ensamme.'"

"Först Süskind och nu Ibsen?"

Harry flinade. "Det var några ord min far brukade citera." Suckade och fortsatte: "Innan mor dog."

"Du sa _gjorde_ dig osårbar. Är det inte så längre?"

Harry kände att aska från cigaretten föll ner på hans bröst. Han lät den ligga.

"Jag träffade Rakel och... ja, Oleg. De tydde sig till mig. Och det öppnade mina ögon för att det fanns andra människor också i mitt liv. Människor som var vänner och som brydde sig om mig. Och att jag behövde dem." Harry blåste på cigarettglöden så att den lyste. "Och ännu värre, att de kanske behövde mig."

"Och då var du inte fri längre?"

"Nej. Nej, då var jag inte längre fri."

De låg och tittade ut i mörkret.

Martine la näsan mot hans hals. "Du tycker väldigt mycket om dem, eller hur?"

"Jo." Harry drog henne intill sig. "Jo, det gör jag."

När hon hade somnat, gled Harry ur sängen och svepte täcket om henne. Han tittade på hennes klocka. Exakt två på natten. Han gick ut i hallen, tog på sig kängorna och låste upp dörren ut till den stjärnklara natten. På väg mot utedasset granskade han spåren medan han försökte komma ihåg om det hade snöat sedan söndag morgon.

Utedasset hade inget ljus, men han tände en tändsticka och orienterade sig. Och när tändstickan höll på att brinna ut, såg han två bokstäver som var inskurna i väggen under en gulnad bild av furstinnan Grace av Monaco. Och i mörkret tänkte Harry att någon hade suttit som han gjorde nu, och med kniv och flit format det enkla tillkännagivandet: R+M.

När han kom ut från dasset fångade han upp en snabb rörelse borta vid ladans hörn. Han stannade. Det gick spår åt det hållet.

Harry tvekade. För nu var den där igen. Känslan av att något skulle hända, just nu, något förutbestämt som han inte kunde förhindra. Han trevade innanför dassdörren, hittade spaden han hade sett stå där. Så började han gå i spåren bort till ladans hörn.

Vid hörnet stannade han och höll hårt i spaden. Hans egen andning dånade i öronen. Han slutade andas. Nu. Det hände nu. Harry kastade sig runt hörnet med spaden framför sig.

Framför honom, ute på fältet som sken trolskt och så vitt i månskenet att det bländade honom, såg han en räv springa mot skogen.

Han lutade sig tungt mot ladugårdsdörren och andades tungt.

*

När det gick i dörren, ryggade han automatiskt bakåt.

Var han upptäckt? Personen på andra sidan dörren fick inte komma in.

Han förbannade sin egen oförsiktighet. Bobo skulle ha skällt ut honom för att han exponerade sig på ett så amatörmässigt sätt.

Dörren var låst, men han tittade sig ändå omkring efter något han kunde använda om vederbörande på något sätt skulle ta sig in.

En kniv. Martines brödkniv som han nyss hade använt. Den låg i köket.

Det gick i dörren igen.

Och så hade han ju pistolen. Tom, förvisso, men tillräckligt för att skrämma en förnuftig människa.

Problemet var att han tvivlade på att den här personen var det.

Han hade kommit i bil och parkerat utanför Martines lägenhet vid Sorgenfrigata. Han hade inte sett honom förrän han av en slump gått bort till fönstret och låtit blicken glida längs raden av bilar vid trottoarkanten. Och det var då han hade sett den orörliga silhuetten inuti en av dem. Och när han såg silhuetten röra sig, luta sig fram som för att se bättre, visste han att det var för sent. Att han var upptäckt. Han hade lämnat fönstret, väntat en halvtimme, sedan släppt ner rullgardinerna och släckt alla lampor i Martines lägenhet. Hon hade sagt att han bara kunde låta dem vara tända. Elementen i lägenheten var nämligen termostatstyrda och eftersom nittio procent av energin i en glödlampa är värmeenergi, skulle strömmen man sparade på att släcka en glödlampa försvinna när elementet kompenserade för värmeförlusten.

"Enkel fysik", hade hon förklarat. Om hon bara i stället hade berättat för honom vad detta var. En galen friare? En svartsjuk expojkvän? Det var i alla fall inte polisen, för nu började han igen där ute – ett smärtfyllt, desperat ylande som fick det att gå kalla kårar genom honom:

"Mar-tine! Mar-tine!" Så några darrande ord på norska. Och så, nästan gråtande: "Martine..."

Han visste inte hur killen hade tagit sig in i trapphuset, men nu hörde han en av de andra dörrarna öppnas och en röst. Och bland de främmande brottstyckena uppfattade han ett ord han nu hade lärt sig. Polis.

Så smällde grannens dörr igen.

Han hörde personen utanför stöna uppgivet och fingrar som skrapade mot dörren. Och så äntligen steg som försvann. Han andades lättat ut.

Det hade varit en lång dag. Martine hade kört honom ner till järnvägsstationen på morgonen, och han hade tagit lokaltåget in till staden. Det första han hade gjort var att gå till resebyrån på järnvägsstationen där han hade köpt en biljett till sista planet till Köpenhamn nästa kväll. De hade inte reagerat på det norskklingande efternamnet han hade gett dem. Halvorsen. Han hade betalat med kontanterna från Halvorsens plånbok, tackat och gått. Från Köpenhamn skulle han ringa till Zagreb och ordna så att Fred flög dit med ett nytt pass. Hade han tur, skulle han vara hemma till julafton.

Han hade varit inne hos tre frisörer som alla hade skakat bestämt på huvudet och sagt att de hade långa köer med beställningar nu strax innan helgerna. Hos den fjärde hade de nickat mot en mycket ung, tuggummituggande flicka som satt i ett hörn och såg bortglömd ut, och som han insåg var en lärling. Efter flera försök att förklara för henne vad han ville ha gjort, hade han till slut visat henne bilden. Då hade hon slutat tugga, tittat upp på honom med mascaratunga ögon och frågat på MTV-engelska: " _You sure, man_?"

Efteråt hade han tagit en taxi som hade kört honom till adressen vid Sorgenfrigata, låst om sig med nycklarna han hade fått av Martine och börjat vänta. Telefonen hade ringt några gånger, men annars hade det varit lugnt. Ända tills han alltså hade varit så idiotisk att han gått fram till fönstret i ett upplyst rum.

Han vände sig om för att återvända till vardagsrummet.

I samma ögonblick small det. Luften darrade, taklampan svängde.

"Mar-tine!"

Han hörde att personen tog ny fart, kom springande och kastade sig mot dörren igen som tycktes bulna in i rummet.

Hennes namn hördes två gånger till, följt av två slag. Så hörde han springande steg nerför trappan.

Han gick in i vardagsrummet och ställde sig vid fönstret och observerade när personen störtade ut. När killen stannade för att låsa upp bildörren och ljuset från gatlyktan föll på honom, kände han igen honom. Det var pojken som hade hjälpt honom på Heimen. Niclas, Ricard... något sådant. Bilen startade med ett vrål och accelererade bort i vintermörkret.

En timme senare sov han, drömde om landskapet han en gång hade varit i och vaknade först när han hörde springande steg och smällar från tidningarna som landade framför dörrarna i uppgången.

*

Klockan åtta vaknade Harry. Han öppnade ögonen och luktade på ulltäcket som täckte halva hans ansikte. Lukten påminde honom om något. Så slängde han det av sig. Han hade sovit tungt och drömlöst och var på ett märkligt humör. Upprymd. Glad, helt enkelt.

Han gick ut i köket, satte på kaffe, tvättade ansiktet i vasken och nynnade Jim Stärks "Morning Song" lågt. Över den låga åsen i öst rodnade himlen som en jungfru och den sista stjärnan höll på att blekna och försvinna. En mystisk ny och orörd värld låg utanför köksfönstret, och den böljade vit och optimistisk mot horisonten.

Han skar skivor av brödet, hittade en ost, hällde vatten i ett glas och rykande kaffe i en ren kopp, placerade allt på ett fat och balanserade det in i sovrummet.

Det svarta, rufsiga håret stack upp ovanför täcket och hennes andning var nästan ljudlös. Han placerade brickan på nattduksbordet, satte sig på sängkanten och väntade.

Lukten av kaffe bredde långsamt ut sig i rummet.

Hennes andning blev ojämn. Hon blinkade. Såg honom, gned sig i ansiktet och sträckte på sig med överdrivna, generade rörelser. Det var som om någon vred på en dimmer och ljuset som kom ur hennes ögon gradvis blev starkare, och leendet tog tag i hennes mun.

"God morgon", sa han.

"God morgon."

"Frukost?"

"Hm." Hon log och log. "Ska inte du ha?"

"Jag väntar, jag klarar mig med en sådan här så länge om det är okej?" Han plockade fram ett cigarettpaket.

"Du röker mycket" sa hon.

"Jag gör alltid det efter ett återfall. Nikotin dämpar suget."

Hon smakade på kaffet. "Är inte det en paradox?"

"Vilket då?"

"Att du som har varit så rädd för att bli ofri, blev alkoholist?"

"Jo." Han öppnade fönstret, tände cigaretten och la sig i sängen bredvid henne.

"Är det därför du är rädd för mig?" frågade hon och kröp intill honom. "Att jag ska göra dig ofri? Är det därför... du inte vill... älska med mig?"

"Nej, Martine." Harry tog ett bloss av cigaretten, grimaserade och tittade missbelåtet på den. "Det är för att du är rädd."

Han märkte att hon stelnade till.

"Är jag rädd?" sa hon med förvåning i rösten.

"Ja. Och det skulle jag också ha varit om jag var du. Jag har över huvud taget aldrig kunnat begripa att kvinnor vågar dela säng och hus med personer som är dem fysiskt fullständigt överlägsna." Han fimpade cigaretten på fatet på nattduksbordet. "Det hade män aldrig vågat."

"Vad är det som får dig att tro att jag är rädd?"

"Jag kan känna det. Du tar initiativet och vill bestämma. Men mest för att du är rädd för vad som kan ske om du låter mig bestämma. Och det är ju bra, men jag vill inte att du ska göra det om du är rädd."

"Men du kan ju inte bestämma om jag vill det!" sa hon häftigt. "Även om jag är rädd."

Harry tittade på henne. Plötsligt slog hon armarna om honom och borrade in ansiktet i hans halsgrop.

"Du måste tro att jag är konstig", sa hon.

"Inte alls", sa Harry.

Hon höll hårt i honom. Kramade honom.

"Tänk om jag alltid kommer att vara rädd?" viskade hon. "Tänk om jag aldrig..." Hon tystnade.

Harry väntade.

"Något hände", sa hon. "Jag vet inte vad."

Och väntade.

"Jo, jag vet vad", sa hon. "Jag blev våldtagen. Här på gården för många år sedan. Och gick sönder lite."

Ett kallt kråkskrik från skogsdungen bröt stillheten.

"Vill du...?"

"Nej, jag vill inte prata om det. Det är inte så mycket att prata om heller. Det är länge sedan och jag är reparerad nu. Jag är bara..." Hon kröp intill honom igen. "... jättelite rädd."

"Anmälde du det?"

"Nej. Jag orkade inte."

"Jag vet att det är jobbigt, men du borde ändå ha gjort det."

Hon log: "Ja, jag har hört att man ska det. För att en annan flicka står på tur, eller hur?"

"Det är inget skämt, Martine."

"Förlåt, pappa."

Harry ryckte på axlarna. "Jag vet inte om brott lönar sig, men jag vet att de upprepar sig."

"För att det sitter i generna, eller hur?"

"Det vet jag inte direkt."

"Har du inte läst om adoptionsforskning? Som visar att barn med brottsliga föräldrar som växer upp i en normal familj med andra barn utan att veta att de är adopterade, har mycket större risk för att bli kriminella än de andra barnen i familjen. Och att det därför måste finnas en brottsgen."

"Jo, jag har läst det", sa Harry. "Det kan mycket väl vara så att handlingsmönster är ärftliga. Men jag tror mer på att vi bara är notoriska, var och en på sitt sätt."

"Du tror att vi är programmerade vanedjur?" Hon killade Harry under hakan med ett finger.

"Jag tror att vi knuffar in allt i en enda stor kalkyl, lust och rädsla och spänning och girighet och allt sådant. Och hjärnan är fantastiskt skicklig, den räknar nästan aldrig fel, därför kommer den fram till samma svar varje gång."

Martine reste sig upp på armbågarna och tittade ner på Harry:

"Och moral och det fria valet?"

"Är också med i kalkylen."

"Du menar alltså att en brottsling alltid vill...?"

"Nej. Då hade jag inte orkat med mitt jobb."

Hon strök med ett finger över hans panna. "Så folk kan förändras trots allt?"

"Jag hoppas åtminstone det. Att människor lär sig."

Hon lutade sin panna mot hans: "Och vad kan man lära sig då?"

"Man kan lära sig..." började han och blev avbruten av hennes läppar som rörde vid hans "... att inte vara ensam. Man kan lära sig..." Hennes tungspets gled längs undersidan av hans underläpp, "... att inte vara rädd. Och man kan..."

"Lära sig att kyssas?"

"Ja, men inte om flickan nyss har vaknat och har sådan där äcklig vit beläggning på tungan som..."

Hennes hand träffade hans kind med en smäll, och hennes skratt klirrade som isbitar i ett glas. Så hittade hennes varma tunga hans och hon drog täcket över honom, drog upp tröjan och hans t-shirt och huden på hennes mage glödde sovvarm och mjuk mot hans.

Harry lät handen glida under skjortan och över hennes rygg, kände skulderbladen som gled under huden och musklerna som stramade och slappnade av medan hon böjde sig in mot honom.

Han knäppte långsamt upp hennes skjorta och höll fast hennes blick medan han smekte med handen över hennes mage, över revbenen, och i den mjuka huden mellan tummen och pekfingret fångade han in hennes styva bröstvårta. Hennes andning väste varm mot hans medan hon kysste honom med öppen mun. Och när hon pressade ner sin egen hand mellan deras höfter, visste han att den här gången kunde han inte stoppa det hela. Att han inte ville, eller.

"Den ringer", sa hon."

"Va?"

"Telefonen i din byxficka, den vibrerar." Hon började skratta. "Känn..."

"Sorry." Harry drog upp den stumma telefonen ur fickan, sträckte sig över henne och la den på nattduksbordet. Men den blev liggande på högkant och dansade med displayen mot honom. Han försökte ignorera det, men det var för sent. Han hade sett att det var Beate.

"Fan", mumlade han. "Ett ögonblick."

Han satte sig upp och såg på Martines ansikte som betraktade honom medan han lyssnade till Beate. Och hennes ansikte var som en spegel, det var som om de lekte en härmlek. Förutom att se sig själv, kunde Harry se sin egen rädsla, sin smärta och till slut resignation återspeglad i hennes ansikte.

"Vad är det?" frågade hon när han hade tryckt av.

"Han är död."

"Vem?"

"Halvorsen. Han dog i natt. Nio minuter över två. Medan jag stod ute vid ladan."

## DEL 4

## NÅDEN

### Kapitel 29

### Tisdag 22 december. Kommendören

Det var årets kortaste dag, men för kommissarie Harry Hole kändes dagen oöverkomligt lång redan innan den hade kommit igång ordentligt.

Efter dödsbudet hade han först gått ut en sväng. Vandrat i snön bort till skogen och suttit där och sett dagen bli till. Han hade hoppats att kölden skulle frysa ner det, lindra eller i alla fall bedöva honom.

Sedan hade han gått tillbaka. Martine hade tittat frågande på honom, men inte sagt något. Han hade druckit en kopp kaffe, kysst henne på kinden och satt sig i bilen. I backspegeln hade Martine sett ännu mindre ut där hon stod på trappen med korslagda armar.

Harry körde hem, tog en dusch, bytte om och bläddrade genom papperna på vardagsrumsbordet tre gånger innan han fundersamt gav upp. För femtioelfte gången sedan i förrgår ville han titta på klockan, men såg i stället bara sin egen nakna handled. Han hämtade Møllers klocka i nattduksbordet. Den gick fortfarande och fick duga så länge. Han körde till polishuset och parkerade i garaget bredvid Hagens Audi.

När han gick trapporna upp till sjätte våningen, kunde han höra röster, steg och skratt i atriet. Men när dörren till våldsroteln gled igen bakom honom, var det som om någon hastigt sänkte volymen. I korridoren mötte han en inspektör som tittade på honom, skakade stillatigande på huvudet och gick vidare.

"Hej, Harry."

Han vände sig om. Det var Toril Li. Han kunde inte minnas att han hört henne använda hans förnamn tidigare.

"Hur är det?" frågade hon.

Harry ville svara, öppnade munnen, men kände plötsligt att det inte fanns någon röst.

"Vi tänkte att vi kunde samlas efter morgonmötet till en minnesstund", skyndade sig Toril Li att säga, som för att rädda honom.

Harry nickade stumt och tacksamt.

"Du kanske kan få tag i Beate?"

"Javisst."

Harry stannade framför sin egen kontorsdörr. Han hade bävat inför detta. Så gick han in.

I Halvorsens stol satt en person bakåtlutad medan han vippade upp och ner, som om han hade väntat.

"God morgon, Harry", sa Gunnar Hagen.

Harry hängde av sig jackan på rockhängaren utan att svara.

"Förlåt", sa Hagen. "Klumpigt sagt."

"Vad vill du?" Harry satte sig.

"Uttrycka mitt beklagande över det som har hänt. Jag kommer att göra samma sak på morgonmötet, men jag ville först göra det till dig. Jack var ju din närmaste kollega."

"Halvorsen."

"Ursäkta?"

Harry lutade huvudet i händerna. "Vi kallade honom bara Halvorsen."

Hagen nickade. "Halvorsen. En sak till, Harry..."

"Jag trodde att jag hade rekvisitionen hemma", sa Harry mellan fingrarna. "Men den är puts väck."

"Åh, det..." Hagen flyttade på sig, han verkade obekväm i stolen. "Det var inte vapnet jag tänkte på nu. I samband med nedskärningen av reseutgifter har jag bett resekontoret ge mig alla räkningar för attestering. Det visar sig att du har varit i Zagreb. Jag kan inte minnas att jag har auktoriserat någon utlandsresa. Och om norsk polis har arbetat där, är det ett regelbrott."

Där hittade han det äntligen, tänkte Harry, fortfarande med ansiktet vilande i händerna. Felsteget de har väntat på. Den formella orsaken till att sparka ut den alkoholiserade kommissarien dit där han hör hemma, bland de ociviliserade civila. Harry försökte känna efter. Men det enda han kände var lättnad.

"Du har min uppsägning på skrivbordet i morgon, chefen."

"Jag förstår inte vad du talar om", sa Hagen. "Jag utgår från att det _inte alls_ har skett något polisarbete i Zagreb. Det skulle ju vara mycket pinsamt för oss alla."

Harry tittade upp.

"Som jag tolkar det", sa Hagen, "har du åkt på en liten studieresa till Zagreb."

"Studieresa, chefen?"

"Ja. En vanlig studieresa. Och här är mitt skriftliga tillstånd av din muntliga förfrågan om en studieresa till Zagreb." Ett maskinskrivet A4-papper seglade över skrivbordet och landade framför Harry. "Och därmed är den saken ur världen." Hagen reste sig och gick bort till väggen där bilden av Ellen Gjelten satt. "Halvorsen är den andre kollegan du har förlorat, eller hur?"

Harry nickade. Det blev tyst i det lilla, fönsterlösa rummet.

Så harklade sig Hagen: "Du har sett det lilla stycke ben som jag har på mitt skrivbord? Jag köpte det i Nagasaki. Det är en kopia av Yoshito Yasudas kremerade lillfinger, en känd japansk bataljonschef." Han vände sig mot Harry. "Japanerna brukar nämligen kremera sina döda, men i Burma måste de begrava dem eftersom de var så många och det kan ta upp till tio timmar innan en kropp är helt förbränd. Så i stället skär de av lillfingret från den döde, kremerar det och skickar hem det till de anhöriga. Efter ett avgörande slag vid Pegu våren 1943 tvingades japanerna reträttera och gömma sig i djungeln. Bataljonschef Yoshito Yasuda bönföll sina överordnade att få angripa samma kväll så att de kunde få tag i benen som tillhörde deras döda män. Han fick nej, övermakten var för stor och samma kväll stod han gråtande framför sina män i ljuset från bålet och berättade för dem om befälhavarens beslut. Men när han såg förtvivlan i sina mäns ansikten, torkade han sina tårar, drog sin bajonett, la handen på en stubbe, högg av sig lillfingret och kastade det på bålet. Männen jublade. Befälhavaren fick höra talas om det, och nästa dag angrep japanerna med full styrka."

Hagen gick bort till Halvorsens skrivbord och plockade upp en pennvässare som han studerade ingående.

"Jag har begått en del fel under min första tid som chef här. Några av dem kan mycket väl vara en indirekt orsak till att Halvorsen är död. Det jag försöker säga..." Han la ifrån sig pennvässaren och tog ett djupt andetag: "... är att jag skulle önska att jag kunde göra som Yoshito Yasudo och få igång er. Men att jag inte riktigt vet hur."

Harry visste inte vad han skulle säga. Så han höll tyst.

"Så jag får bara säga så här, Harry, att jag vill att du ska hitta den eller de som ligger bakom de här morden. Det är allt."

De två männen undvek att titta på varandra. Hagen slog ihop händerna som för att krossa tystnaden. "Men du gör mig en tjänst genom att bära vapen, Harry. Du vet, inför de andra... I alla fall över nyår. Så struntar vi i regeln sedan."

"Okej."

"Tack. Jag skriver ut en ny rekvisition till dig."

Harry nickade, och Hagen gick mot dörren.

"Hur gick det?" frågade Harry. "Med det japanska motangreppet?"

"Åh, det." Hagen vände sig om och log snett. "Det krossades."

*

Kjell Atle Orø hade arbetat på polisens materialkontor i polishusets källare i nitton år, och den här morgonen satt han med tipskupongen framför sig och funderade på om han skulle vara så fräck att han kryssade i en bortaseger för Fulham i matchen mot Arsenal på juldagen. Han skulle skicka kupongen med Oshaug när han gick på lunch, så det var bråttom. Därför svor han tyst när han hörde någon slå på metallklockan.

Han tog sig stönande på benen. Orø hade för länge sedan spelat fotboll i division ett med Skeid, haft en lång och skadefri karriär och var därför evigt förbittrad över att den inledningsvis oskyldiga sträckning under en match för Politiets Idrettslag gjorde att han nu, tio år efter matchen, fortfarande släpade höger ben lite efter sig.

En man med ljust stubbat hår stod framför disken.

Orø slet åt sig rekvisitionen som mannen räckte honom och kisade mot bokstäverna som han bara tyckte blev mindre och mindre. I förra veckan, när han hade sagt till hustrun att han önskade sig en större teve till jul, hade hustrun föreslagit att han snarare borde önska sig ett besök hos optikern.

"Harry Hole, Smith&Wesson 38, ja", stönade Orø och haltade tillbaka till vapenrummet där han hittade en tjänsterevolver som det verkade som om den förre ägaren hade varit snäll mot. I samma ögonblick slog det honom att de skulle få in vapnet som den på Gøteborggata nedstuckne inspektören hade haft. Han plockade ner revolverhölstret och de reglementsenliga tre patronaskarna och återvände.

"Skriv under mottagandet här", sa han och pekade på rekvisitionen. "Och få se legitimationen."

Mannen som redan hade lagt ID-kortet på disken, tog emot pennan Orø gav honom och skrev som anvisat. Orø kisade på Harry Holes ID-kort och på klottret. Kunde kanske Fulham stoppa Thierry Henry?

"Och kom ihåg att bara skjuta på de dåliga typerna", sa Orø men fick ingen respons.

Haltande på väg tillbaka till tipskupongen kom han på att polismannens dysterhet kanske inte var så underlig. Det hade stått våldsroteln på ID-kortet, och var det inte där den där inspektören hade arbetat?

Harry parkerade bilen vid Henie-Onstad-centrumet på Høvikodden och gick från den låga, vackra stenbyggnaden nerför sluttningen mot vattnet.

Ute på isen som sträckte sig mot Snarøya, kunde han se en ensam, mörk figur.

Han satte prövande foten på ett isflak som stod snett upp mot stranden. Det gick sönder med ett skört ljud. Harry ropade David Eckhoffs namn, men figuren på isen rörde sig inte.

Så svor han, tänkte att kommendören omöjligt kunde väga mycket mindre än hans egna nittio kilo, balanserade mellan de strandade isflaken och satte försiktigt fötterna mot det förrädiska snökamouflerade underlaget. Det bar. Han hasade ut över isen med korta, snabba steg. Det var längre dit ut än det hade verkat från land, och när Harry äntligen hade kommit så nära att han såg att figuren som satt klädd i vargskinnspäls på en fällstol, böjd över ett hål i isen med pilk i vanten, verkligen var Frälsningsarméns kommendör, förstod han mycket väl varför han inte hade hört honom.

"Är du säker på att isen bär, Eckhoff?"

David Eckhoff vände sig om och tittade först ner på Harrys kängor. "Is på Oslofjorden i december är aldrig säker", sa han med grå froströk drivande ur munnen. "Det är därför man får fiska ensam. Men jag använder alltid sådana här." Han nickade ner mot skidorna han hade på sig. "Det fördelar vikten."

Harry nickade långsamt. Han tyckte att han kunde höra isen knaka under sina egna fötter. "De sa i högkvarteret att jag kunde hitta dig här."

"Enda stället man kan höra sig själv tänka." Eckhoff drog i pilken.

Dagbladet låg bredvid hålet tillsammans med en burk med agn och en kniv. Framsidan berättade att det skulle bli mildväder från och med juldagen. Ingenting om att Halvorsen var död. Den hade väl gått i tryck för tidigt.

"Mycket att fundera på?" undrade Harry.

"Jo. Jag och min hustru ska stå som värdar för statsministern under julkonserten i kväll. Och så har vi fastighetsförsäljningen till Gilstrup som ska undertecknas denna vecka. Jodå, det är lite av varje."

"Jag vill egentligen bara fråga dig en sak", sa Harry och koncentrerade sig på att fördela vikten jämnt.

"Jaha?"

"Jag bad inspektör Skarre kolla om det hade överförts några summor mellan ditt och Robert Karlsens konto. Det hade det inte. Men han hittade en annan Karlsen som med jämna mellanrum hade betalat in pengar. Josef Karlsen."

David Eckhoff tittade ner i cirkeln av svart vatten utan att göra en min.

"Min fråga", sa Harry och fokuserade blicken på Eckhoff, "är varför du de senaste tolv åren varje kvartal har mottagit åtta tusen kronor av Roberts och Jons far?"

Eckhoff ryckte till som om han hade fått en stor fisk på kroken.

"Nå?" sa Harry.

"Är detta egentligen viktigt?"

"Jag tror det, Eckhoff."

"I så fall måste det stanna mellan oss."

"Det kan jag inte lova."

"Då kan jag heller inte berätta det."

"Och då måste jag ta dig med till polishuset och förhöra dig där."

Kommendören tittade upp, blundade med ett öga och granskade Harry mer noggrant som för att värdera en potentiell motståndares styrka. "Och det tror du Gunnar Hagen kommer att godkänna? Att du släpar med mig dit?"

"Vi får se."

Eckhoff tänkte säga något, men tystnade, som om han hade vädrat sig till Harrys beslutsamhet. Och Harry tänkte att en flockledare blir flockledare inte tack vare sin råstyrka utan tack vare sin förmåga att läsa situationen rätt.

"Nåväl", sa kommendören. "Men det är en lång historia."

"Jag har tid", ljög Harry och kände kylan från isen genom skosulorna.

"Josef Karlsen, far till Jon och Robert, var min bäste vän." Eckhoffs blick landade någonstans på Snarøya. "Vi studerade ihop, vi arbetade ihop och var bägge ambitiösa och så kallat lovande. Men viktigast var att vi delade visionen om en stark Frälsningsarmé som skulle utföra Guds arbete på jorden. Som skulle segra. Förstår, du?"

Harry nickade.

"Vi steg också i graderna tillsammans", fortsatte Eckhoff. "Och, ja, efterhand fanns det dem som såg oss som rivaler till det arbete jag har nu. Jag trodde egentligen inte att en ställning var så viktig, att det var visionen som drev oss. Men när valet föll på mig, hände något med Josef. Han rasade liksom ihop och vem vet, man känner ju inte sig själv utan och innan, kanske jag hade reagerat på samma sätt. Hur som helst så fick Josef den betroddes post som förvaltningschef, och även om våra familjer höll kontakten som tidigare, så blev det inte detsamma..." Eckhoff letade efter orden. "Förtrolighet. Något plågade Josef, något ont. Det var hösten 1991 som jag och vår räkenskapschef, Frank Nilsen, Rikard och Theas far, upptäckte det. Att Josef hade förskingrat."

"Vad hände?"

"Vi har sanningen att säga inte så mycket erfarenhet av sådant inom Frälsningsarmén så tills vi visste vad vi skulle göra höll Nilsen och jag det för oss själva. Jag var naturligtvis besviken på Josef, men samtidigt såg jag ju ett orsakssammanhang där jag själv ingick. Och att jag säkert kunde tacklat situationen när jag blev vald och han förbigången med större... följsamhet. Hur som helst var armén på den tiden inne i en period med svag rekrytering och hade inte på långa vägar den fina goodwill som vi har i dag. Vi hade helt enkelt inte råd med någon skandal. Jag hade ett sommarhus efter mina föräldrar i Sørlandet som vi sällan använde eftersom vi mestadels semestrade på Østgård. Så jag sålde det snabbt och fick in tillräckligt för att täcka underskottet i kassan innan det upptäcktes."

"Du?" sa Harry. "Du täckte Josef Karlsens underskott med egna privata medel?"

Eckhoff ryckte på axlarna. "Det fanns ingen annan lösning."

"Det är inte direkt vanligt i ett företag att chefen personligen..."

"Men det här är inget vanligt företag, Hole. Vi utför Guds arbete. Och då blir det ändå personligt."

Harry nickade långsamt. Han tänkte på lillfingerbenet på Hagens skrivbord. "Och så slutade Josef Karlsen och reste utomlands med sin hustru. Utan att någon fick veta det?"

"Jag erbjöd honom en annan post", sa Eckhoff. "Men det kunde han naturligtvis inte acceptera. Det skulle ha rest alla möjliga slags frågor. De bor i Thailand har jag förstått. Inte långt från Bangkok."

"Så historien om den kinesiske bonden och ormbettet var bara påhittad?"

Eckhoff skakade leende på huvudet. "Nej. Josef var verkligen en tvivlare. Och den historien gjorde djupt intryck på honom. Josef tvivlade så som vi alla tvivlar ibland."

"Du också, kommendör?"

"Jag också. Tvivlet är trons skugga. Har du inte förmågan att tvivla, kan du inte vara troende. Det är som med mod, det, kommissarien. Har du inte förmågan att vara rädd, kan du inte vara modig."

"Och pengarna?"

"Josef insisterar på att betala tillbaka. Inte för att han önskar upprättelse. Det som hände hände, och inte tjänar han tillräckligt med pengar där han är nu för att någonsin klara det heller. Men jag tror det handlar om en botgöring som han känner att han mår bra av. Och varför skulle jag neka honom det?"

Harry nickade långsamt. "Kände Robert och Jon till detta?"

"Det vet jag inte", sa Eckhoff. "Jag har aldrig nämnt det. Och det enda jag har lagt vikt vid har varit att det deras far gjorde aldrig skulle vara ett hinder för hans söners karriärer inom armén. Ja, först och främst Jons då. Han har ju blivit en av våra viktigaste yrkesmässiga resurser. Ta bara den här fastighetsförsäljningen. I första omgången Jacob Aalls gate, men efterhand mer. Kanske Gilstrup till och med köper tillbaka Østgård. Hade denna försäljning skett för tio år sedan, hade vi tvingats använda oss av alla möjliga rådgivare för att genomföra det. Men med personer som Jon har vi den kompetensen i de egna leden."

"Menar du att det är Jon som har styrt försäljningen?"

"Nej, inte alls, det har naturligtvis skötts av Ledningsrådet. Men utan hans förarbete och övertygande slutsatser tror jag sannerligen att vi inte hade vågat göra det. Jon är en framtidens man för oss. För att inte säga nutidens. Och det bästa beviset på att Jons far inte står i vägen för honom, är att han och Thea Nilsen kommer att sitta på statsministerns ena sida på hedersplats i kväll." Eckhoff rynkade pannan. "Jag har förresten försökt få tag i Jon i dag, men han svarar inte. Du har möjligtvis inte pratat med honom?"

"Tyvärr. Om Jon försvinner..."

"Förlåt?"

"Om Jon försvann, menar jag. Så som mördarens plan var tänkt, vem skulle då ha övertagit Jons plats?"

David Eckhoff höjde inte bara ett, utan bägge ögonbrynen: "I kväll?"

"Jag tänker mer på ställningen."

"Jaså, på så vis. Tja, jag avslöjar väl ingen hemlighet om jag säger att det skulle bli Rikard Nilsen." Han småskrattade. "Det finns ju de som har mumlat att de ser paralleller mellan Jon och Rikard och mig och Frank den där gången."

"Samma tävling?"

"Där det finns människor, tävlas det. Även inom armén. Vi får hoppas att det i det stora hela är så att lite kraftmätningar medför att folk hamnar där de gör mest nytta och tjänar en gemensam sak. Ja, ja." Kommendören drog upp linan. "Jag hoppas att detta besvarade din fråga, Harry. Frank Nilsen kan bekräfta historien om Josef för dig om du önskar, men jag hoppas att du förstår varför vi inte gärna vill att det ska komma ut."

"Jag har en sista fråga eftersom vi ändå är inne på arméns hemligheter."

"Kom igen", sa kommendören otåligt medan han packade ner fiskegrejerna i en väska.

"Känner du till något om en våldtäkt på Østgård för tolv år sedan?"

Harry antog att ett ansikte som Eckhoffs hade en begränsad förmåga att visa förvåning. Och eftersom den gränsen nu verkade överskridas kraftigt, räknade han det som ganska säkert att det var en nyhet för kommendören.

"Det måste vara fel, kommissarien. Det skulle ju i så fall vara förfärligt. Vem gäller det?"

Harry hoppades att hans ansikte inte avslöjade något. "Tystnadsplikten förhindrar mig att berätta det."

Eckhoff kliade sig på hakan med vanten. "Naturligtvis. Men... är inte det ett preskriberat brott nu?"

"Det beror på hur man ser det", sa Harry och tittade in mot land. "Ska vi gå?"

"Det är nog bäst att vi går var och en för sig. Tyngden..."

Harry svalde och nickade.

När Harry äntligen hade kommit torrskodd in till stranden, vände han sig om. Det hade blåst upp och snön strök över isen så att det liknade ett flytande röktäcke. Det såg ut som om Eckhoff gick på moln där ute.

På parkeringsplatsen hade rutorna i Harrys bil fått ett fint lager av vit rimfrost. Han satte sig, fick igång motorn och höjde värmen till max. Värme strömmade upp mot kallt glas. Medan han satt och väntade på fri sikt, kom han att tänka på det Skarre hade sagt. Att Mads Gilstrup hade ringt Halvorsen. Han fiskade upp visitkortet som han fortfarande hade i fickan, och slog numret. Inget svar. Precis när han skulle lägga tillbaka telefonen i fickan ringde den. Han såg på numret att det var Hotel International.

" _How are you?_ " sa kvinnorösten på sin sobra engelska.

"Någorlunda", sa Harry. "Har du fått...?"

"Ja, det har jag."

Harry tog ett djupt andetag. "Var det han?"

"Ja", suckade hon. "Det var han."

"Är du helt säker? Jag menar, det är ju inte så lätt att identifiera en person på bara..."

" _Harry?_ "

"Ja?"

" _I'm quite sure_."

Harry anade att engelsklärarinnan kunde berättat för honom att även om detta " _quite sure_ " ordagrant betydde "ganska säker", betydde det i den språkliga kontexten "helt säker".

"Tack", sa han och la på. Och hoppades innerligt att hon hade rätt. För det var nu det började.

Och det gjorde det.

När Harry satte på vindrutetorkarna och de sköt smältande flak av rimfrost åt bägge sidor, ringde telefonen för andra gången.

"Harry Hole."

"Detta är fru Miholjec. Sofias mor. Du sa att jag kunde ringa det här numret om..."

"Ja?"

"Det har hänt något. Med Sofia."

### Kapitel 30

### Tisdag 22 december. Tystnaden

Årets kortaste dag.

Det stod så på Aftenpostens förstasida som låg på bordet framför Harry i väntrummet på Storgatans akutmottagning. Han tittade på klockan på väggen. Innan han kom på att han äntligen hade en egen klocka igen.

"Han tar emot dig nu, Hole", ropade en kvinnoröst från luckan där han hade meddelat sitt ärende, att få prata med läkaren som för några timmar sedan hade tagit emot Sofia Miholjec och hennes far.

"Tredje dörren till höger i korridoren", hojtade kvinnan.

Harry reste sig upp och lämnade väntrummets tysta, bortkomna flock.

"Hej, jag hörde att det var du", log Mathias Lund-Helgesen, reste sig upp och sträckte ut handen. "Vad kan jag hjälpa dig med den här gången?"

"Det gäller en patient du behandlade i morse. Sofia Miholjec."

"Jaha? Sätt dig, Harry."

Harry lät sig inte irriteras av den andres kamratliga tonfall, men det var en inbjudan han inte ville ta emot. Inte för att han var för stolt, utan för att det bara skulle bli pinsamt för dem bägge.

"Sofias mor ringde mig och berättade att hon vaknade i morse av gråt från Sofias rum", sa Harry. "Hon gick in, och där hittade hon dottern, blodig och skadad. Sofia berättade att hon hade varit ute med väninnor och halkat på isen på vägen hem. Modern väckte fadern och han körde alltså hit dottern."

"Det kan nog stämma", sa Mathias. Han hade lutat sig framåt på armbågarna som för att visa att detta uppriktigt intresserade honom.

"Men modern hävdar att Sofia ljuger", fortsatte Harry. "Hon kontrollerade sängen efter att fadern och Sofia hade åkt. Och det fanns inte bara blod på kudden, utan också på lakanet. 'Där nere' som hon uttryckte det."

"Hm-m." Ljudet som kom från Mathias var ingen bekräftelse eller motsatsen, utan ett ljud som Harry visste att de faktiskt övade på i terapidelen under psykologistudierna. Ett tonfall som gick upp på slutet, som var tänkt att uppmuntra patienten att fortsätta. Mathias tonfall hade gått upp.

"Nu har Sofia låst in sig på sitt rum", sa Harry. "Hon gråter och vill inte säga ett ord. Och enligt modern kommer hon inte att göra det heller. Modern har ringt Sofias väninnor. Ingen av dem hade sett Sofia i går."

"Jag förstår." Mathias nöp om näsryggen överst mellan ögonen. "Och nu tänker du be mig bortse från tystnadsplikten för dig?"

"Nej", sa Harry.

"Nej?"

"Inte för mig. För dem. För Sofia och hennes föräldrar. Och för andra han kan ha våldtagit och kommer att våldta."

"Det var väl våldsamt." Mathias log, men leendet slocknade när det inte besvarades. Han harklade sig: "Du förstår säkert att jag måste tänka över detta först, Harry."

"Blev hon våldtagen i natt eller ej?"

Mathias suckade. "Harry, tystnadsplikten är..."

"Jag vet vad tystnadsplikt är", avbröt Harry. "Jag står också under den. När jag ber dig strunta i den denna gång, är det inte för att jag tar lätt på principen om tystnadsplikt, utan för att jag har gjort en uppskattning av brottets grova karaktär och faran för att det ska upprepas. Om du vill lita på mig och stödja dig på min värdering, är jag tacksam över det. Om inte, får du bara försöka leva med det bäst du kan."

Harry undrade hur många gånger han hade rabblat den läxan i liknande situationer.

Mathias blinkade och munnen öppnades.

"Det räcker om du nickar eller skakar på huvudet", sa Harry.

Mathias Lund-Helgesen nickade.

Det hade fungerat igen.

"Tack", sa Harry och reste sig. "Är allt bra med Rakel och dig och Oleg?"

Mathias Lund-Helgesen nickade igen och log blekt till svar. Harry lutade sig fram och la en hand på läkarens axel: "God jul, Mathias."

Det sista Harry såg när han gick ut genom dörren var Mathias Lund-Helgesen som satt i stolen med hängande axlar och såg ut som om någon hade slagit till honom hårt.

*

Det sista dagsljuset läckte ner mellan orange moln ovanför granarna och hustaken på västra sidan av Norges största kyrkogård. Harry gick förbi minnesstenen över Jugoslaviens fallna under kriget, Arbeiderpartiets område, Einar Gerhardsens och Trygve Brattelis gravstenar till Frälsningsarméns eget område. Som väntat hittade han Sofia vid den nyaste graven. Hon satt rakt upp och ner i snön iklädd en stor täckjacka.

"Hej", sa Harry och satte sig ner bredvid henne.

Han tände en cigarett och blåste upp röken i den isande vinden som snabbt svepte bort den.

"Din mor sa att du bara hade gett dig av", sa Harry. "Och att du tog med dig blommorna din far hade köpt till dig i dag. Det var inte så svårt att gissa."

Sofia svarade inte.

"Robert var en god vän, eller hur? En person du kunde lita på. Och prata med. Ingen våldtäktsman."

"Det var Robert som gjorde det", viskade hon trött.

"Det är dina blommor som ligger där på Roberts grav, Sofia. Jag tror att det var någon annan som våldtog dig, och att han gjorde det igen i natt. Och att han kanske har gjort det flera gånger."

"Låt mig vara i fred!" skrek hon och kavade sig upp ur snön. "Fattar du!"

Harry höll cigaretten i ena handen, med den andra tog han tag i hennes arm och drog ner henne hårt i snön igen.

"Han som ligger där är död, Sofia. Du lever. Fattar du? Du lever. Och om du har tänkt fortsätta göra det, så måste vi ta honom nu. Om inte kommer han bara att fortsätta. Du var inte den första och du kommer inte att bli den sista. Se på mig. Se på mig, säger jag!"

Sofia ryckte till av hans plötsliga utbrott och tittade automatiskt på honom.

"Jag vet att du är rädd, Sofia. Men jag lovar dig att jag ska ta honom. Under alla omständigheter. Jag svär."

Harry såg något vakna i hennes blick. Och om han såg rätt, var det ett hopp. Han väntade. Och så viskade hon något ohörbart.

"Vad sa du?" frågade Harry och lutade sig fram mot henne.

"Vem ska tro mig?" viskade hon. "Vem ska tro mig nu... när Robert är död?"

Harry la försiktigt en hand på hennes axel. "Försök. Så får vi se."

De orange molnen hade börjat färgas röda.

"Han hotade med att förstöra allt för oss om jag inte gjorde som han befallde", sa hon. "Han skulle se till så att vi blev utkastade ur lägenheten och tvingas åka tillbaka. Men vi har inget att återvända till. Och om jag hade berättat för dem, vem skulle ha trott på mig? Vem...?"

Hon tystnade,

"... förutom Robert", sa Harry. Och väntade.

Harry hittade adressen på Mads Gilstrups visitkort. Han tänkte besöka honom. Och i första omgången fråga varför han hade ringt Halvorsen. Han såg på adressen att han måste köra förbi Rakels och Olegs hus som också låg i Holmenkollen.

När han passerade, saktade han inte in, kastade bara en blick på uppfarten. Senast han hade kört förbi, hade han sett en Jeep Cherokee, som han antog var läkarens, utanför garaget. Nu såg han bara Rakels bil. Det var tänt i fönstret i Olegs rum.

Harry körde genom hårnålskurvorna mellan Oslos dyraste villor tills vägen rätade ut sig och steg vidare uppåt längs en sluttning och förbi huvudstadens vita obelisk, Holmenkollens backhoppningsbacke. Under honom låg staden och fjorden med tunna flak av froströk som flöt mellan snötäckta öar. Den korta dagen som egentligen bara bestod av en soluppgång och en solnedgång, blinkade med ögonen, och lamporna hade för länge sedan börjat tändas där nere, som adventsljus i en sista nedräkning.

Han hade nästan alla bitarna i pusslet nu.

Efter att ha ringt på Gilstrups dörr fyra gånger utan att någon öppnade, gav Harry upp. På väg tillbaka till bilen kom en man springande från grannhuset och bort till Harry och frågade om han kände Gilstrup. Ja, han ville inte störa privatlivets helgd, men de hade hört en kraftig smäll inifrån huset i morse och Mads Gilstrup hade ju precis förlorat sin hustru, så kanske man skulle ringa polisen? Harry gick tillbaka, slog sönder fönstret bredvid ytterdörren och ett larm startade nästan direkt.

Och medan larmet hest ylade sina två toner om och om igen, hittade Harry vardagsrummet. Med tanke på rapporten tittade han på klockan och drog ifrån de två minuterna Møller hade skruvat fram den. Femton och trettiosju.

Mads Gilstrup var naken och hade inte längre något bakhuvud.

Han låg på sidan på parkettgolvet framför en upplyst filmduk och det såg ut som om hagelgeväret med den röda kolven växte ut ur hans mun. Piporna var långa och så som han låg, tyckte Harry att det såg ut som om Mads Gilstrup hade använt stortån för att trycka av. Det krävde inte bara en viss koordinationsförmåga, utan också en stark vilja att få dö.

Så slutade larmet plötsligt och Harry kunde höra suset från projektorn som kastade en frusen, darrande närbild av ett brudpar på väg nerför kyrkgången. Ansiktena, de vita leendena och den vita brudklänningen hade fått ett blodigt gallermönster som hade stelnat på filmduken.

På vardagsrumsbordet under en tom konjaksflaska låg avskedsbrevet. Det var kort:

"Far, förlåt mig. Mads."

### Kapitel 31

### Tisdag 22 december. Uppståndelsen

Han tittade sig i spegeln. När de en gång, kanske nästa år, lämnade det lilla huset i Vukovar om morgonen, skulle detta ansikte då ha blivit ett som grannarna hälsade med ett leende och ett " _zdravok_ "?

Så som man hälsar det välbekanta och trygga. Och goda.

"Perfekt", sa kvinnan bakom honom.

Han utgick från att hon menade smokingen som han bar framför spegeln i den kombinerade uthyrningsfirman och tvättinrättningen.

" _How much_?" undrade han.

Han betalade henne och lovade att smokingen skulle återlämnas innan klockan tolv nästa dag.

Så gick han ut i det grå mörkret. Han hade hittat ett kafé där han kunde köpa en kopp kaffe och maten inte var för dyr. Och sedan var det bara att vänta. Han tittade på klockan.

*

Den längsta natten hade börjat. Skymningen färgade husväggar och fält grå när Harry körde från Holmenkollen, men redan innan han nådde fram till Grønland, hade skymningen belägrat parkerna.

Han hade ringt vakthavande från Mads Gilstrups hus och sagt att de skulle skicka en bil. Sedan hade han gått utan att röra något.

Han parkerade i garaget i K3 i polishuset och gick upp till kontoret. Därifrån ringde han Torkildsen:

"Min kollega Halvorsens mobiltelefon är försvunnen och jag vill veta om Mads Gilstrup har lämnat något meddelande på den."

"Och om han har gjort det?"

"Då vill jag höra meddelandet."

"Det är telefonavlyssning och det vågar jag inte", suckade Torkildsen. "Ring vårt Politisvarscenter."

"Då måste jag ha en fullmakt, och det har jag inte tid till. Förslag?"

Torkildsen funderade. "Har Halvorsen dator?"

"Jag sitter bredvid den."

"Nej, förresten, glöm det."

"Vad tänkte du på?"

"Du kan få tillgång till meddelandena på ditt mobilsvar via Telenor Mobils webbsida, men du måste naturligtvis ha hans lösenord för att få tillgång till hans meddelanden."

"Är det ett lösenord man bestämmer själv?"

"Javisst, men om du inte har det, ska det till bra mycket tur om du..."

"Låt oss försöka", sa Harry. "Vad är det för adress till webbsidan?"

"Du måste ha mycket tur", sa Torkildsen. Han sa det med tonfallet hos den som inte var van vid särskilt mycket.

"Jag har en känsla av att jag vet det", sa Harry.

När Harry hade fått upp webbsidan, skrev han i lösenordsrutan: "Lev Jasjin". Och fick beskedet att det inknappade lösenordet inte var korrekt. Så han förkortade det till bara: "Jasjin". Och där var de. Åtta meddelanden. Sex av dem var från Beate. Ett från ett nummer i Trøndelag. Och ett från mobiltelefonnumret på visitkortet som Harry höll i handen. Mads Gilstrup.

Harry klickade på uppspelningsknappen och rösten hos den person han för mindre än en halvtimme hade sett ligga död i sitt eget hus, talade metalliskt till honom genom datorns plasthögtalare.

När meddelandet var slut, hade Harry fått den sista biten i pusslet.

"Är det verkligen ingen som vet var Jon Karlsen är?" sa Harry i telefonen till Skarre medan han gick nerför polishusets trappor. "Har du försökt med Roberts lägenhet?"

Harry klev in genom dörren till materialkontoret och ringde på klockan på disken framför sig.

"Jag ringde dit också", sa Skarre. "Inget svar."

"Stick dit. Gå in om ingen öppnar, okej?"

"Nycklarna är på krimtekniska och klockan är över fyra. Vanligtvis sitter ju Beate där på eftermiddagarna, men i dag med Halvorsen och..."

"Glöm nycklarna", sa Harry. "Ta med dig en kofot."

Harry hörde släpande fotsteg och en man klädd i blå lagerrock, ett rutnät av rynkor och ett par glasögon ytterst på nästippen, kom inhasande. Utan att bevärdiga Harry med en blick tog han upp rekvisitionen som Harry hade lagt på disken.

"Tillstånd då?" sa Skarre.

"Behövs inte, det vi fick gäller fortfarande", ljög Harry.

"Gör den?"

"Om någon frågar så var det på en direkt order från mig. Okej?"

"Okej."

Mannen i den blå rocken grymtade. Så skakade han på huvudet och gav tillbaka rekvisitionen till Harry.

"Jag ringer dig senare, Skarre. Verkar vara något problem här..."

Harry la ner mobilen i fickan och tittade oförstående på blårocken.

"Du kan inte hämta samma vapen två gånger, Hole", sa mannen.

Harry förstod inte vad Kjell Atle Orø menade, men han kände igen de varma stickningarna i nacken. Han kände igen det eftersom han hade känt det tidigare. Och visste att det innebar att mardrömmen inte var över. Utan precis hade börjat.

*

Gunnar Hagens hustru slätade till kjolen och lämnade badrummet. Framför spegeln i hallen stod hennes man och försökte knyta den svarta smokingflugan. Hon stannade eftersom hon visste att han snart skulle fnysa irriterat och be henne om hjälp.

I morse, när de hade ringt från polishuset och berättat att Jack Halvorsen var död, hade Gunnar sagt att han varken kände för eller tyckte att han kunde gå på någon konsert. Och hon visste att det skulle bli en vecka av mycket grubblande. Ibland undrade hon om någon annan än hon visste hur mycket sådana saker drabbade Gunnar. Hur som helst, senare på dagen hade polismästaren bett Gunnar inställa sig på konserten ändå eftersom Frälsningsarmén hade bestämt att Jack Halvorsens dödsfall skulle markeras med en tyst minut och att det då var naturligt att polisen var representerad med Halvorsens överordnade. Men hon kunde se att han inte var glad över det, allvaret tryckte på som en för trång hjälm över hans panna.

Han fnyste och slet av sig flugan: "Lise!"

"Jag är här", sa hon lugnt, gick bort och ställde sig bakom honom och sträckte ut handen. "Ge den till mig."

Telefonen på bordet under spegeln ringde. Han böjde sig fram och lyfte luren: "Hagen."

Hon hörde en röst långt borta i andra änden.

"God kväll, Harry", sa Gunnar. "Nej, jag är hemma. Min hustru och jag ska gå på konserten i Konserthuset i dag, så jag gick hem tidigt. Något nytt?"

Lise Hagen såg hur den imaginära hjälmen stramade åt ännu mer medan han tyst och länge lyssnade.

"Ja", sa han till slut. "Jag ska ringa vakthavande och larma. Vi sätter in allt tillgängligt manskap i jakten. Jag kommer snart att åka till Konserthuset och vara där några timmar, men jag har mobilen på vibration hela tiden, så det är bara att ringa."

Han la på.

"Vad är det?" undrade Lise.

"En av mina kommissarier, Harry Hole, kom precis från materialkontoret där han skulle hämta ut ett vapen på en rekvisition som jag gav honom i dag. Han fick den som ersättning för en som hade kommit bort efter ett inbrott i hans lägenhet. Det visar sig att tidigare i dag hämtade någon ut vapen och ammunition på den första rekvisitionen."

"Det var det värsta..." sa Lise.

"Nej", suckade Gunnar Hagen. "Det är dessvärre inte det värsta. Harry misstänkte vem det kunde vara. Så han ringde rättsmedicinska och fick det bekräftat."

Lise såg till sin förfäran sin make bli helt grå i ansiktet. Som om konsekvenserna av det Harry hade berättat, gick upp för honom först nu när han hörde sig själva säga det till sin hustru:

"Blodprovet från mannen vi sköt i containerhamnen, visar att han inte är samme person som kräktes bredvid Halvorsen. Eller lämnade blod på hans rock, eller hår på kudden i Heimen. Kort sagt, mannen vi sköt är inte Christo Stankic. Om Harry har rätt, innebär det att Stankic fortfarande befinner sig där ute. Beväpnad."

"Men... då kan han ju fortfarande vara på jakt efter den där stackars mannen, vad var det nu han hette?"

"Jon Karlsen. Ja. Och därför måste jag nu ringa vakthavande och mobilisera allt tillgängligt manskap för att leta efter både Jon Karlsen och Stankic." Han pressade handryggarna mot ögonen som om det var där smärtan fanns. "Och Harry fick nyss ett samtal från en inspektör som har tagit sig in i Robert Karlsens lägenhet för att leta efter Jon."

"Ja?"

"Det såg ut som om det hade skett ett handgemäng där. Och sängkläderna... var nerstänkta med blod, Lise. Och ingen Jon Karlsen, bara en fickkniv under sängen som hade svart, intorkat blod på bladet."

Han tog bort händerna från ansiktet, och hon såg i spegeln att hans ögon hade blivit röda.

"Detta är illa, Lise."

"Jag förstår ju det, Gunnar, kära du. Men... men vem är personen ni sköt i containerhamnen då?"

Gunnar Hagen svalde tungt innan han svarade. "Vi vet inte, Lise. Vi vet bara att han bodde i en container och hade heroin i blodet."

"Herregud, Gunnar..."

Hon la en hand på hans axel och försökte fånga hans blick i spegeln.

"Han reste sig från de döda på den tredje dagen", viskade Gunnar Hagen.

"Va?"

"Frälsaren. Vi dödade honom i lördags natt. I dag är det tisdag. Det är den tredje dagen..

*

Martine Eckhoff var så vacker att Harry tappade andan.

"Hej, är det du?" sa hon med den djupa altrösten Harry mindes från första gången han hade sett henne på Fyrskenet. Den gången hade hon burit uniform. Nu stod hon framför honom i en enkel, elegant, ärmlös klänning som var lika blänkande svart som håret. Ögonen verkade ännu större och mörkare än vanligt. Huden var vit, på ett märkligt, nästan genomskinligt sätt.

"Jag håller på att piffa till mig", skrattade hon. "Se." Hon höjde handen med det Harry uppfattade som en obegripligt mjuk rörelse, som något från en dans, en förlängning av en annan graciös rörelse. I handen höll hon en vit, tårformad pärla som reflekterade det sparsamma ljuset i trappuppgången utanför hennes lägenhet. Den andra pärlan hängde från hennes öra.

"Kom in", sa hon, backade ett steg och släppte dörren.

Harry klev över tröskeln och in i hennes famn. "Så fint att du kom", sa hon, drog ner hans huvud till sitt och andades varm luft i hans öra när hon viskade:

"Jag har tänkt på dig hela tiden."

Harry blundade, höll om henne hårt och kände värmen från den lilla, kattmjuka kroppen. Det var andra gången på mindre än ett dygn som han stod så och höll om henne. Och han ville inte släppa taget. För han visste att det var den sista.

Hennes örhänge nuddade hans kind under ena ögat, som en redan kall tår.

Han gjorde sig fri.

"Är något fel?" undrade hon.

"Vi sätter oss", sa Harry. "Vi måste prata."

De gick in i vardagsrummet och hon satte sig i soffan. Harry ställde sig vid fönstret och tittade ner på gatan utanför.

"Det sitter någon i en bil där nere och tittar upp hit", sa han.

Martine suckade. "Det är Rikard. Han väntar på mig, han ska köra mig till Konserthuset."

"Mm. Vet du var Jon är, Martine?" Harry koncentrerade sig på hennes ansikte som speglade sig i fönstret.

"Nej", sa hon och mötte hans blick. "Menar du att det finns någon särskild anledning till att jag skulle veta det? Eftersom du frågar på det sättet, menar jag?" Det sockersöta i hennes röst var borta.

"Vi bröt oss nyss in i Roberts lägenhet som vi tror Jon har använt", sa Harry. "Och hittade en blodig säng."

"Det visste jag inte", sa Martine med något som verkade vara äkta förvåning.

"Jag vet att du inte visste det", sa Harry. "Rättsmedicinska kontrollerar blodgruppen nu. Det vill säga, den är väl redan bestämd. Och jag är ganska säker på vad de har kommit fram till."

"Jon?" sa hon andlöst.

"Nej", sa Harry. "Men du hade kanske hoppats det?"

"Varför säger du så?"

"Eftersom det var Jon som våldtog dig."

Det blev helt tyst i rummet. Harry höll andan och hörde henne snappa efter luft och sedan, långt innan den hade hunnit komma ner i lungorna, andfått komma ut igen.

"Varför tror du det?" frågade hon med bara lite, lite darr på rösten.

"För att du berättade att det hände på Østgård och det trots allt inte är så många män som våldtar. Och Jon Karlsen gör det. Blodet i Roberts säng kommer från en flicka som heter Sofia Miholjec. Hon kom till Roberts lägenhet i går kväll eftersom Jon Karlsen hade befallt henne att göra det. Som avtalat öppnade hon själv med en nyckel som hon tidigare hade fått av Robert, hennes bäste vän. Efter att ha tagit henne, misshandlade han henne. Hon berättade att han brukade göra så."

"Brukade?"

"Enligt Sofia våldtog Jon henne första gången en eftermiddag förra sommaren. Det hände i familjen Miholjecs lägenhet medan föräldrarna var ute. Jon tog sig in under förevändningen att han skulle inspektera lägenheten. Det var ju trots allt hans jobb. Precis som det var hans jobb att bestämma vilka som skulle få behålla sina lägenheter."

"Du menar... han hotade henne?"

Harry nickade. "Han sa att familjen skulle bli utkastad och hemskickad om Sofia inte gjorde som han befallde och höll tyst om deras hemlighet. Att Miholjecs lycka och olycka berodde på hans, Jons, gottfinnande. Och hennes foglighet. Den stackars flickan vågade inte annat än att göra som han sa. Men när det visade sig att hon var gravid, måste hon få någon att hjälpa henne. En vän hon kunde anförtro sig åt, en som var äldre och som utan att fråga kunde ordna med det praktiska runt en abort."

"Robert", sa Martine. "Gud, Hon gick till Robert."

"Ja. Och även om hon inte sa något till honom, trodde hon att Robert förstod att det var Jon. Och det tror jag också. För Robert visste att Jon hade våldtagit förut, eller hur?"

Martine svarade inte. I stället kröp hon ihop i soffan, drog upp benen under sig och la armarna runt de nakna axlarna som om hon frös eller ville försvinna in i sig själv.

När Martine äntligen började prata, var hennes röst så låg att Harry kunde höra tickandet från Bjarne Møllers klocka.

"Jag var fjorton år. Medan han gjorde det, låg jag där och tänkte att om jag bara koncentrerade mig på stjärnorna, så kunde jag se dem tvärs igenom taket."

Harry lyssnade medan hon berättade om den varma sommardagen på Østgård, om leken med Robert, om Jons klandrande blick som var mörk av svartsjuka. Och om dörren till utedasset som gick upp och Jon som stod där med broderns fickkniv. Våldtäkten och smärtan efteråt när hon gråtande låg kvar medan han återvände till huset. Och det obegripliga i att fåglarna strax efteråt började sjunga utanför.

"Men det värsta var inte våldtäkten", sa Martine med rösten tjock av gråt, men torra kinder. "Det värsta var att Jon visste. Visste att han inte ens behövde hota mig till tystnad. Att jag aldrig skulle sjunga. Han visste att jag visste att även om jag visade upp mina sönderslitna kläder och blev trodd, skulle det i alla fall alltid finnas en smula tvivel om orsak och skuld. Och att det handlade om lojalitet. Skulle jag, kommendörens dotter, vara den som drog in våra föräldrar och hela armén i en förödande skandal? Och under alla dessa år, när jag har sett Jon, har han tittat på mig med den där blicken som säger: 'Jag vet. Jag vet hur du darrade av rädsla och efteråt grät tyst så att ingen skulle höra dig. Jag vet och ser din stumma feghet varje dag.' Den första tåren rann nerför hennes kind. "Och det är det jag hatar honom så för. Inte att han tog mig, det skulle jag kunna förlåta. Men att han hela tiden gick runt och visade mig att han visste."

Harry gick ut i köket, rev av lite papper från hushållsrullen, gick tillbaka och satte sig bredvid henne.

"Akta sminket", sa han och räckte henne pappret. "Statsministern och allt."

Hon tryckte försiktigt pappret under ögonen.

"Stankic hade varit på Østgård", sa Harry. "Var det du som tog honom med dit?"

"Vad pratar du om?"

"Han hade varit där."

"Hur kan du säga så?"

"På grund av lukten."

"Lukten?"

Harry nickade. "En söt, parfymaktig lukt. Jag kände den första gången när jag öppnade för Stankic hemma hos Jon. Andra gången när jag stod i hans rum på Heimen. Och tredje gången när jag vaknade på Østgård i morse. Lukten satt kvar i täcket." Han studerade Martines nyckelhålsformade pupiller. "Var är han, Martine?"

Martine reste sig. "Nu tycker jag att du ska gå."

"Svara först."

"Jag behöver inte svara för något jag inte har gjort."

Hon hade hunnit fram till vardagsrumsdörren när Harry nådde fram till henne igen. Han ställde sig framför henne och tog henne i axlarna. "Martine..."

"Jag har en konsert att hinna till."

"Han dödade en av mina bästa vänner, Martine."

Hennes ansikte var slutet och hårt när hon svarade: "Han borde kanske inte ha ställt sig i vägen."

Harry släppte henne som om han hade bränt sig. "Du kan inte bara låta Jon Karlsen dödas. Hur var det nu med förlåtelsen? Är det inte i den branschen ni är?"

"Det är du som tror att folk kan förändras", sa Martine. "Inte jag. Och jag vet inte var Stankic är."

Harry släppte henne, och hon gick in i badrummet och stängde dörren. Harry stod kvar.

"Och du tar fel om vår bransch", sa Martine högt från bakom dörren. "Det handlar inte om förlåtelse. Vi är i samma bransch som alla andra. Frälsning, eller hur?"

Trots kylan hade Rikard ställt sig utanför bilen och stod lutad mot karossen med korslagda armar. Han besvarade inte Harrys nick när polisen passerade.

### Kapitel 32

### Tisdag 22 december. Exodus

Klockan hade blivit halv sju på kvällen, men på våldsroteln rådde febril aktivitet.

Harry hittade Ola Li vid faxen. Han kastade en blick på meddelandet som var på väg in. Avsändaren var Interpol.

"Vad händer, Ola?"

"Gunnar Hagen ringde runt och kallade in oss. Absolut alla är här. Vi ska ta killen som tog Halvorsen."

Det fanns en beslutsamhet i Lis röst som Harry instinktivt förstod reflekterade stämningen på sjätte våningen just den här kvällen.

Harry gick in till Skarre som stod bakom skrivbordet och pratade fort och högt i telefonen:

"Vi kan se till så du och grabben får mer problem än du kan ana, Affi. Om du inte hjälper mig och får ut din kille på gatan, hamnar du plötsligt på första plats på vår most wanted-lista. Är det uppfattat? Alltså: kroat, av medellängd..."

"Ljust stubbat hår", sa Harry.

Skarre tittade upp och nickade åt Harry. "Ljust stubbat hår. Ring tillbaka när du har något åt mig."

Han la på. "Det är rena Band Aid-stämningen där ute, allt som kan krypa och gå är med i jakten. Jag har inte sett på maken."

"Mm", sa Harry. "Fortfarande inga spår efter Jon Karlsen?"

"Nix. Det enda vi vet är att hans flickvän, Thea, säger att det är bestämt att de ska träffas i Konserthuset i kväll. De ska visst sitta på hedersplats."

Harry såg på klockan. "Då har Stankic en och en halv timme på sig om han ska klara sitt jobb."

"Hur menar du?"

"Jag ringde Konserthuset. Biljetterna sålde slut för fyra veckor sedan, och de släpper inte in någon som inte har biljett, inte ens i foajén. Det betyder att när Jon har tagit sig in i Konserthuset så är han trygg. Ring och kolla om Torkildsen på Telenor jobbar och om han kan spåra Karlsens mobil. Ja, och se till så att vi har tillräckligt med poliser utanför Konserthuset, att de är beväpnade och har ett signalement. Sedan ringer du statsministerns kontor och uppmärksammar dem på de extra säkerhetsanordningarna."

"Jag?" sa Skarre. "Till... statsministerns kontor?"

"Det klarar du", sa Harry. "Du är en stor pojke nu."

Från telefonen på sitt kontor slog Harry ett av de sex nummer han kunde utantill.

De andra fem var till Søs, till föräldrarnas hus i Oppsal, till Halvorsens mobil, till Bjarne Møllers gamla privattelefon och till Ellen Gjeltens avstängda.

"Rakel."

"Det är jag."

Han hörde henne andas in. "Jag tänkte väl det."

"Varför det?"

"För att jag tänkte på dig." Hon skrattade lågt. "Det är ju bara så det är. Eller va?"

Harry blundade. "Jag tänkte att jag kunde träffa Oleg i morgon", sa han. "Som vi talade om."

"Så fint!" sa hon. "Då blir han så glad. Vill du komma hit och hämta honom?" Och la till när hon hörde hans tvekan: "Vi är ensamma."

Harry hade både lust och inte lust att fråga vad hon menade med det.

"Jag försöker komma vid sextiden", sa han.

*

Enligt Klaus Torkildsen befann sig Jon Karlsens mobiltelefon någonstans i östra Oslo, i Haugerud eller Høybråten.

"Hjälper oss inte mycket", sa Harry.

Efter att ha vandrat rastlöst från kontor till kontor under en timmes tid för att höra hur det gick för de andra, tog Harry på sig jackan och sa att han stack bort till Konserthuset.

Han parkerade olagligt på en av smågatorna runt Victoria terrasse, gick förbi Utrikesdepartementet och nerför den breda trappan till Ruseløkkveien och svängde höger mot Konserthuset.

På det stora, öppna området framför glasfasaden jäktade festklädda människor genom den bitande kylan. Framför ingången stod två bredaxlade män iförda svarta rockar och öronproppar. Och utspridda längs fasaden ytterligare sex uniformsklädda poliser som fick blickar från frysande gäster som inte var vana vid att se stadens poliser iförda maskinpistoler.

Harry kände igen Sivert Falkeid i en av uniformerna och gick bort till honom.

"Jag visste inte att Delta var inkallade."

"Det är vi inte heller", sa Falkeid. "Jag ringde vakthavande och frågade om vi kunde hjälpa till. Han var din partner, eller hur?"

Harry nickade, tog upp cigarettpaketet ur innerfickan och bjöd Falkeid som skakade på huvudet.

"Jon Karlsen har inte dykt upp än?"

"Nej", sa Falkeid. "Och när statsministern har kommit, släpper vi inte in fler på hedersplats." I samma ögonblick svängde två svarta bilar in framför dem. "När man talar om..."

Harry såg statsministern kliva ur och snabbt ledsagas in. När ytterdörren svängde upp, fick Harry också en skymt av mottagningskommittén. Han hann se en stort leende David Eckhoff och en inte lika leende Thea Nilsen, bägge i Frälsningsarméns uniformer.

Harry tände cigaretten.

"Fan, vad det är kallt", sa Falkeid. "Jag har tappat känseln i bägge benen och halva huvudet."

Det är rätt åt dig, tänkte Harry.

När cigaretten var halvrökt, sa kommissarien det högt: "Han kommer inte."

"Verkar så. Vi får hoppas att han inte redan har hittat Karlsen."

"Det är Karlsen jag talar om. Han har förstått att spelet är slut."

Falkeid tittade på den store utredaren som han på ett tidigt stadium, innan ryktet om alkoholmissbruket och oregerligheten hade nått honom, hade tänkt var Delta-material. "Vilket spel?" frågade han.

"Lång historia. Jag går in. Om Jon Karlsen trots allt skulle dyka upp, ska han gripas."

"Karlsen?" Falkeid såg desorienterad ut. "Och Stankic?"

Harry släppte cigaretten, som fräsande föll ner i snön vid hans fötter.

"Ja", sa han långsamt och som till sig själv. "Hur är det med Stankic?"

*

Han satt i dunklet och fingrade på rocken som han hade lagt över knäet. Ur högtalarna strömmade svag harpmusik. Små ljuskäglor från strålkastarna i taket svepte över publiken, något han antog var tänkt att skapa en pirrande förväntan inför det som snart skulle ske på scenen.

Det gick som en rörelse genom publiken på raderna framför honom när ett följe på cirka ett dussin personer dök upp. Någon tänkte resa sig, men man viskade och mumlade och folk satte sig igen. I det här landet visade man tydligen inte den typen av respekt för en politiskt vald ledare. Följet leddes in tre rader framför honom där samtliga stolar hade varit tomma den halvtimme han hade suttit och väntat.

Han såg en kostymklädd man med sladd som ledde upp till ena örat, men inga uniformerade poliser. Uppbådet av poliser utanför hade heller inte varit alarmerande. Han hade faktiskt väntat sig flera, Martine hade ju berättat för honom att statsministern skulle finnas på plats. Å andra sidan, vad spelade antalet poliser för roll? Han var osynlig. Ännu mer osynlig än vanligt. Han tittade sig nöjt omkring. Hur många hundra män var här i smoking? Han såg redan kaoset framför sig. Och den enkla, men effektiva reträtten. Han hade varit här dagen före och hittat flyktvägen. Och det sista han hade gjort innan han gick in i salongen i kväll, var att kontrollera så att ingen hade satt lås på fönsterna på herrtoaletten. De enkla, frostade rutorna kunde skjutas ut, var tillräckligt stora och satt tillräckligt långt ner för att man enkelt och snabbt skulle kunna ta sig ut på gesimsen utanför. Därifrån var det bara att släppa taget och landa på ett av biltaken på parkeringsplatsen nedanför. Så var det på med rocken och fyrtio sekunders rask promenad tills han stod på perrongen på Nationaltheatrets station där flygtåget stannade var tjugonde minut. Det han hade ställt in sig på, gick klockan 20:19. Innan han lämnade herrtoaletten och gick upp i salongen, hade han lagt två urinoartabletter i jackfickan.

Han hade varit tvungen att visa biljetten en andra gång när han gick in i salongen. Han hade leende skakat på huvudet när kvinnan hade frågat om något på norska och pekat på hans rock. Hon hade tittat på biljetten och visat honom till en av hedersplatserna som egentligen bara bestod av fyra rader i mitten av salongen som för tillfället var inhägnat med röda band. Martine hade förklarat för honom var Jon Karlsen och hans flickvän, Thea, skulle sitta.

Och nu kom de alltså äntligen. Han sneglade på klockan. Sex minuter över åtta. Salongen låg i halvmörker och motljuset från scenen var för starkt för att han skulle kunna identifiera personerna i delegationen, men plötsligt lystes ett av ansiktena upp av en av de små strålkastarna. Han fick bara en snabb skymt av ett blekt och sorgset ansikte, men det fanns inget tvivel: Det var kvinnan han hade sett i bilen i baksätet tillsammans med Jon Karlsen vid Gøteborggata.

Det verkade vara lite förvirring angående platserna där framme, men så bestämde de sig och väggen av kroppar sänktes ner i stolarna. Han klämde om revolverkolven under rocken. I trumman satt sex patroner. Det var ett ovant vapen som hade en tyngre avtryckare än hos en pistol, men han hade tränat på det hela dagen och bekantat sig med hur avtryckaren fick iväg skottet.

Så, som på en osynlig signal, sänkte tystnaden sig i salongen.

En uniformerad man dök upp, önskade antagligen välkommen och sa något som fick alla i salen att resa på sig. Han gjorde detsamma och betraktade människorna runt omkring sig som tysta böjde på huvudena. Antagligen var någon död. Så sa mannen där framme något igen och alla satte sig.

Och sedan, äntligen, gick ridån upp.

*

Harry stod bredvid scenen i mörkret och såg ridån glida upp. Ljuset från scenkanten gjorde att han inte såg publiken, men han anade den, som ett stort djur som andades där ute.

Dirigenten höjde taktpinnen och Oslo 3, korps gospelkör började med sången Harry hade hört i Templet:

" _Låt frälsarfanan vaja_ ,

_nu till helig strid med ens_."

"Ursäkta", hörde han en röst säga, vände sig om och såg en ung kvinna med glasögon och headset. "Vad gör du här?" frågade hon.

"Polisen."

"Jag är inspicient och måste be dig att inte stå i vägen här."

"Jag letar efter Martine Eckhoff", sa Harry. "Jag fick besked om att hon var här."

"Hon är _där_ ", sa inspicienten och pekade på kören. Och då såg Harry henne. Hon stod längst bak, överst och sjöng med allvarlig, nästan lidande min. Som om det var förlorad kärlek och inte kamp och seger hon sjöng om.

Bredvid henne stod Rikard. Som i motsats till henne hade ett saligt leende på läpparna. Hans ansikte såg helt annorlunda ut nu när han sjöng. Det hårda, hämmade ansiktet var borta, det stod som en strålglans ur hans unga ögon, som om han av hela sitt hjärta menade det han sjöng: Att de skulle vinna världen för den gode guden, för barmhärtighetens sak och kärleken till nästan.

Och Harry märkte till sin förvåning att sången och texten gjorde intryck.

När de var färdiga, hade tagit emot applåderna och lämnade scenen, tittade Rikard förvånat på Harry, men sa inget. När Martine såg honom, slog hon ner blicken och försökte runda honom. Men Harry var snabb, ställde sig framför henne.

"Jag ger dig en sista chans, Martine. Snälla, kasta inte bort den."

Hon suckade tungt. "Jag vet inte var han är, har jag sagt."

Harry tog henne i axlarna och viskade väsande: "Du kommer att dömas för medverkan. Vill du verkligen ge honom den glädjen?"

"Glädjen?" Hon log trött. "Han kommer inte att känna någon glädje dit han ska."

"Och den där sången du sjöng nyss? 'Som nådigt sig förbarmar och är syndarnas sanna vän'. Betyder det inget, är det bara ord?"

Hon svarade inte.

"Jag förstår att detta är svårare", sa Harry. "Än den lättvindiga förlåtelse du självförhärligande strör omkring dig på Fyrskenet. En knarkare som hjälplös stjäl från anonyma personer för att stilla suget, vad är det? Vad är det mot att förlåta en som verkligen behöver din förlåtelse? En riktig syndare på väg till helvetet?"

"Sluta", sa hon med gråt i rösten och försökte kraftlöst skjuta bort honom.

"Du kan fortfarande rädda Jon, Martine. Så han får en ny chans. Så du får en ny chans."

"Ofredar han dig, Martine?" Det var Rikards röst.

Harry knöt högra handen utan att vända sig om, gjorde sig beredd medan han såg in i Martines tårfyllda ögon.

"Nej, Rikard", sa hon. "Det är ingen fara."

Harry hörde Rikards steg försvinna bort medan han såg på henne. Någon började knäppa på en gitarr på scenen. Sedan hördes ett piano. Harry kände igen sången. Från Egertorget den där kvällen. Och från radion i Østgård. "Morning Song". Det kändes som evigheter sedan.

"De kommer att dö bägge två om du inte hjälper mig att hejda detta", sa Harry.

"Varför tror du det?"

"För att Jon har borderline och styrs av sitt raseri. Och Stankic inte är rädd för någon."

"Och du ska inbilla mig att du är så upptagen med att rädda dem för att det är ditt jobb?"

"Ja", sa Harry. "För att jag lovade Stankics mor en sak."

"Mor? Har du talat med hans mor?"

"Jag svor att jag skulle försöka rädda hennes son. Om jag inte hejdar Stankic nu, kommer han att bli skjuten. Som mannen i containerhamnen. Tro mig."

Harry såg på Martine, så vände han ryggen åt henne och började gå. Han hade kommit till trappan när han hörde hennes röst bakom sig:

"Han är här."

Harry stelnade till. "Va?"

"Jag gav Stankic din biljett."

I samma ögonblick lystes scenen upp.

Silhuetterna på platserna framför honom tecknade sig skarpa mot den vitskimrande ljuskaskaden. Han sjönk djupt ner i sätet, höjde handen försiktigt, lutade den korta pipan mot ryggen på sätet framför sig så att han hade fri sikt för ett skott mot den smokingklädda ryggen på Theas vänstra sida. Han tänkte skjuta två skott. Sedan resa sig upp och avfyra ett tredje om nödvändigt. Men han visste redan att det inte skulle behövas.

Avtryckaren kändes lättare än tidigare under dagen, men han visste att det berodde på adrenalinet. Och ändå, han var inte rädd längre. Avtryckaren gled och gled, och så hade han kommit till punkten där motståndet upphörde, den halva millimeter som var avtryckarens ingenmansland, där man bara slappnade av och pressade vidare eftersom det inte längre fanns någon väg tillbaka, man hade överlåtit kontrollen till mekanikens obönhörliga lagar och tillfälligheter.

Huvudet ovanför den rygg där kulan snart skulle träffa, vände sig mot Thea och sa något.

I samma ögonblick observerade hans hjärna två saker. Att Jon Karlsen märkligt nog var klädd i smoking och inte i Frälsningsarméns uniform. Och att det var något fel med det fysiska avståndet mellan Thea och Jon. I en konsertsal med hög musik skulle två som var ihop ha lutat sig intill varandra.

Desperat försökte hjärnan ta tillbaka den redan påbörjade handlingen, pekfingrets sammandragning runt avtryckaren.

Det small högt.

Så högt att det ringde i öronen på Harry där han stod.

"Va?" ropade han mot Martine över ljudet från trumslagarens chockangrepp på cymbalen som hade gjort Harry tillfälligt döv.

"Han sitter på rad 19, tre rader bakom Jon och statsministern. Plats 25. I mitten." Hon försökte le, men läpparna darrade för mycket. "Jag skaffade dig den bästa biljetten i salongen, Harry."

Harry tittade på henne. Sedan började han springa.

*

Jon Karlsen försökte få benen att gå som trumpinnar mot perrongen på Oslo S, men han hade aldrig varit någon sprinter. De automatiska dörrarna gav ifrån sig en långdragen suck, gled igen och det silverskimrande flygtåget satte sig i rörelse i samma ögonblick som Jon nådde fram. Han stönade, satte ner väskan, tog av sig den lilla ryggsäcken och satte sig på en av perrongens bänkar. Bara den svarta bagen behöll han i knäet. Tio minuter till nästa avgång. Det var ingen fara, han hade gott om tid. Hav av tid, hade han. Så mycket att han nästan hade önskat att han hade haft lite mindre. Han tittade mot tunnelöppningen där nästa tåg skulle komma. När Sofia hade gått och han äntligen hade somnat i Roberts lägenhet framåt morgonkvisten, hade han drömt. En dålig dröm där Ragnhilds öga hade stirrat stint på honom.

Han tittade på klockan.

Nu hade konserten börjat i Konserthuset. Och där satt stackars Thea utan honom och förstod inget. Inte de andra heller, för den delen. Jon andades på händerna, men kylan kylde ner den fuktiga luften så snabbt att händerna bara blev ännu mer kalla. Det måste göras så, det fanns inget annat sätt. För det hade tornat upp sig, saker och ting hade skenat utom kontroll, han kunde inte chansa på att stanna kvar längre.

Det var helt och hållet hans eget fel. Han hade tappat behärskningen med Sofia i natt, och han borde ha räknat ut det i förväg. All spänning som måste ut. Det som hade gjort honom så rasande var att Sofia hade tagit emot utan ett ord, utan ett ljud. Bara tittat på honom med den stängda, inåtvända blicken. Som ett oskäligt offerlamm. Så han hade slagit henne i ansiktet. Med knuten näve. Huden på knogarna hade gått sönder och han hade slagit igen. Dumt. För att slippa se hade han vänt henne in mot väggen, och först efter ejakulationen hade han lyckats lugna ner sig. Men för sent. När han tittade på henne innan hon gick, förstod han att den här gången skulle hon inte komma undan med förklaringar om att hon hade gått på en dörr eller fallit på isen.

Det andra som gjorde att han måste komma bort, var det tysta samtalet han hade fått i går. Han hade kontrollerat numret. Det var från ett hotell i Zagreb. Hotel International. Han visste inte hur de hade fått tag i hans mobilnummer, det fanns inte registrerat någonstans. Men han anade vad det innebar: Även om Robert var död, ansåg de inte uppdraget som avslutat. Det var inte så han hade räknat ut det, och han förstod det inte. Kanske skulle de skicka en annan man till Oslo. Hur som helst måste han därifrån.

Flygbiljetten han hade köpt i all hast, gick till Bangkok via Amsterdam. Och var utställd på Robert Karlsen. Så som den hade varit som han hade köpt till Zagreb i oktober. Och nu som då hade han broderns tio år gamla pass i innerfickan. Ingen kunde förneka likheten mellan honom och personen på passfotot. Att det hände en del med en ung persons utseende på tio år var något alla passkontrollörer kände till.

Efter att ha köpt biljetten hade han stuckit till Gøteborggata, packat en väska och en ryggsäck. Det var fortfarande tio timmar tills planet skulle lyfta, och han behövde någonstans att gömma sig. Så han hade stuckit till en av arméns så kallade "delvis möblerade" uthyrningslägenheter i Haugerud som han hade nyckel till. Lägenheten hade stått tom i två år, hade fuktskador, en soffa och en fåtölj där innanmätet tittade ut genom ryggen plus en säng med fläckig madrass. Det var hit Sofia hade haft en stående order om att infinna sig varje torsdag eftermiddag klockan sex. Några av fläckarna kom från henne. Andra hade han gjort när han var ensam. Och då hade han hela tiden tänkt på Martine. Det hade varit som en hunger som bara hade stillats en enda gång och det var den känslan han hade letat efter sedan dess. Och först nu, med den femton år unga kroatiska flickan, äntligen hittat.

Så en dag i höstas hade en upprörd Robert sökt upp honom och berättat att Sofia kommit och anförtrott sig åt honom. Jon hade blivit så rasande att han bara knappt hade lyckats behärska sig.

Det hade varit så... förödmjukande. Precis som den gången när han var tretton år och fadern hade slagit honom med bältet för att modern hade upptäckt spermafläckar på hans sängkläder.

Och när Robert hade hotat honom med att avslöja allt för Frälsningsarméns ledning om han så mycket som kom i närheten av Sofia igen, hade Jon insett att han bara hade ett alternativ. Och det hade inte varit att sluta träffa Sofia. För det varken Robert, Ragnhild eller Thea förstod, var att han måste ha detta, att det var det enda som gav honom lättnad och tillfredsställelse. Om några år skulle Sofia vara för gammal och han måste hitta en ny. Men till dess skulle hon vara hans lilla prinsessa, hans själva ljus och länders flamma, så som Martine hade varit det när magin hade verkat första gången den där natten på Østgård.

Fler människor kom ut på perrongen. Kanske skulle det inte hända något. Kanske kunde han bara vänta ut situationen några veckor och sedan återvända. Tillbaka till Thea. Han plockade fram mobilen, hittade hennes nummer och skrev ett meddelande:

"Far är sjuk. Flyger till Bangkok i kväll. Ringer i morgon."

Han skickade det och klappade den svarta bagen. Fem miljoner kronor i dollar. Far skulle bli så glad när han insåg att han äntligen kunde betala tillbaka skulden, och bli fri. Jag bär andras synder, tänkte han. Jag befriar dem.

Han stirrade mot tunneln, den svarta ögonhålan. Arton minuter över åtta. Var var det någonstans?

*

Var var Jon Karlsen? Han tittade på raderna av ryggar framför sig medan han långsamt sänkte revolvern. Fingret hade lystrat och släppt avtryckaren. Hur nära han hade varit att avfyra skottet skulle han aldrig få veta. Men han visste detta nu: Jon Karlsen var inte här. Han hade inte kommit. Det var anledningen till platsförvirringen när de skulle sätta sig.

Musiken lugnade ner sig, visparna släpade sig fram över trumskinnet och gitarrspelet tonade bort.

Han såg Jon Karlsens flickvän ducka och axlarna röra sig, som om hon rotade efter något i väskan. Hon satt stilla några sekunder med böjt huvud. Hon reste sig, och han följde henne med blicken där hon med ryckiga, otåliga rörelser rörde sig längs raden av människor som reste sig för henne. Han insåg direkt vad han måste göra.

" _Excuse me_ ", sa han och reste sig. Han såg knappt de arga blickarna från människorna som med stor möda och många suckar reste på sig, allt han var upptagen av var att hans sista möjlighet att få tag i Jon Karlsen höll på att lämna salen.

Han stannade så fort han kom ut i foajén och hörde den stoppade dörren glida igen bakom sig samtidigt som musiken som en fingerknäppning omedelbart tystnade. Flickan hade inte hunnit långt. Hon stod vid en pelare mitt i foajén och knappade. Två män i kostymer stod och pratade vid den andra ingången till salongen, och två garderobiärer satt bakom disken på var sin stol med frånvarande sjumilablickar. Han kollade så att rocken han bar över armen fortfarande dolde revolvern och skulle precis börja gå mot henne när han hörde springande steg till höger om sig. Han vände sig om, i tid för att se en stor man med rödsprängt ansikte och vilt uppspärrade ögon komma stormande mot honom. Harry Hole. Han visste att det var för sent, att rocken skulle hindra honom att höja revolvern mot honom i tid. Han föll bakåt mot väggen när polisens hand träffade hans axel. Och tittade förvirrat på när Hole trevade efter dörrhandtaget och slet upp dörren till salongen och var försvunnen.

Han lutade huvudet mot väggen och blundade hårt ett ögonblick. Så rätade han långsamt på sig, såg att flickan stod och trampade med telefonen pressad mot örat och ett förtvivlat uttryck i ansiktet, och började gå mot henne. Han ställde sig rakt framför henne, drog rocken åt sidan så att hon såg revolvern och sa långsamt och tydligt:

" _Please come with me_. Annars måste jag döda dig."

Han kunde se hennes ögon bli svarta när rädslan fick hennes pupiller att vidgas och hon släppte mobilen.

*

Den föll och träffade spåret med en liten smäll. Jon stirrade ner på telefonen som fortsatte ringa. Ett ögonblick, innan han hade sett att det var Thea som ringde, hade han tänkt att det var den tysta rösten från i går kväll som ringde igen. Hon hade inte sagt ett ord, men det hade varit en kvinna, det var han säker på nu. Det hade varit hon, det hade varit Ragnhild. Stopp! Vad hände, höll han på att bli galen? Han koncentrerade sig på att andas. Han fick inte tappa kontrollen nu.

Han klamrade sig fast vid den svarta bagen när tåget gled in vid perrongen.

Tågdörren gick pustande upp, han klev in, ställde ifrån sig väskan i bagageutrymmet och hittade en ledig plats.

*

Den tomma platsen gapade mot honom som hålet efter en utslagen tand. Harry granskade ansiktena på bägge sidor om platsen, men antingen var de för gamla, för unga eller av fel kön. Han sprang bort till den första platsen på rad nitton och hukade sig ner bredvid den gamle, vithårige mannen som satt där.

"Polisen. Vi är..."

"Va?" sa mannen högt och placerade handen bakom örat.

"Polisen", sa Harry högre. Han la märke till att på en rad lite längre fram hade en person med sladd från örat börjat röra på sig och tala in i sitt jackslag.

"Vi letar efter en person som ska ha suttit mitt i den här raden. Har du sett någon som har gått eller k..."

"Va?"

En äldre kvinna, tydligen hans sällskap för kvällen, lutade sig fram:

"Han gick nyss. Ut ur salongen, alltså. Mitt under sången..." Det sista sa hon med ett tonfall som om hon antog att det var därför polisen ville ha tag i honom.

Harry sprang upp längs gången igen, slog upp dörren, stormade genom foajén och nerför trappan till hallen innanför utgången. Han såg den uniformerade ryggen utanför och skrek medan han fortfarande befann sig i trappan: "Falkeid!"

Sivert Falkeid vände sig om, såg Harry och öppnade dörren.

"Gick en man ut hos dig alldeles nyss?"

Falkid skakade på huvudet.

"Stankic är i huset", sa Harry. "Larma."

Falkeid nickade och lyfte jackslaget.

Harry skyndade sig tillbaka in i foajén, la märke till en liten röd mobiltelefon som låg på golvet och frågade kvinnorna i garderoben om de hade sett någon komma ut ur salongen. De tittade på varandra och svarade ett synkroniserat nej. Han frågade om det fanns andra utgångar än trappan ner i hallen.

"Bara nödutgången", sa den ena.

"Ja, men den slår igen så hårt att vi skulle ha hört det", sa den andra.

Harry ställde sig vid dörren in till salongen igen och scannade foajén från vänster till höger medan han försökte tänka ut flyktvägar. Hade Martine berättat sanningen för honom den här gången, var det verkligen Stankic som hade varit här? I samma ögonblick insåg han att det hade hon. Den söta lukten låg fortfarande kvar i luften. Mannen som hade stått i vägen när Harry kom. I samma ögonblick såg han hur Stankic måste ha rymt.

När Harry slet upp dörren till herrtoaletten, kastade sig den iskalla luften från det öppna fönstret längst in i rummet över honom. Han gick bort till fönstret, tittade ner på gesimsen och parkeringsplatsen under och slog i karmen. "Fan, fan!"

Det hördes ljud från ett av toalettbåsen.

"Hallå!" sa Harry högt. "Är det någon där?"

Som svar kom vattnet i urinoaren med ett hetsigt brus.

Där var ljudet igen. Ett slags gnällande. Harrys blick svepte över båsen och upptäckte det enda låset som stod på rött som i upptaget. Han slängde sig ner på mage och såg ett par ben och pumps.

"Polisen", ropade Harry. "Är du skadad?"

Gnällandet upphörde. "Är han borta?" sa den darrande kvinnorösten.

"Vem?"

"Han sa att jag måste sitta här i femton minuter."

"Han är borta."

Dörren till båset gled upp. Thea Nilsen satt på golvet, mellan toaletten och väggen, med sminket rinnande ner över ansiktet.

"Han sa att han skulle döda mig om jag inte berättade var Jon var", sa hon med gråt i rösten. Som om hon ville ursäkta sig.

"Och vad sa du?" frågade Harry och hjälpte henne upp på toalettsitsen.

Hon blinkade två gånger.

"Thea, vad sa du till honom?"

"Jon skickade ett sms", sa hon och stirrade på dassväggarna med frånvarande blick. "Hans far är sjuk, skrev han. Han flyger till Bangkok i kväll. Tänk. Just nu i kväll."

"Bangkok? Sa du det till Stankic?"

"Vi skulle hälsa på statsministern i kväll", sa Thea medan en tår trillade nerför hennes kind. "Och han svarade inte ens när jag ringde, den... den..."

"Thea! Berättade du för honom att Jon skulle flyga i kväll?"

Hon nickade, sömngångaraktigt som om allt detta var något som inte angick henne.

Harry reste på sig och skyndade ut i foajén där Martine och Rikard stod och pratade med en man som Harry kände igen från statsministerns säkerhetsgrupp.

"Avblås larmet", sa Harry högt. "Stankic är inte längre i huset?"

De tre vände sig mot honom.

"Rikard, din syster sitter där inne, kan du ta hand om henne? Och Martine, kan du följa med mig?"

Utan att vänta på svar tog Harry henne under armen, och hon tvingades småspringa för att hålla samma takt som honom nerför trappan mot utgången.

"Vart ska vi?" frågade hon.

"Oslo Lufthavn."

"Och vad ska jag göra där?"

"Du ska vara mina ögon, kära Martine. Du ska peka ut den osynlige mannen åt mig."

*

Han granskade sina egna ansiktsdrag i tågrutans spegelbild. Pannan, näsan, kinderna, munnen, hakan, ögonen. Försökte se vad det var, var hemligheten låg. Men han såg inget särskilt ovanför den röda scarfen, bara ett uttryckslöst ansikte med ögon och hår som mot tunnelväggen mellan Oslo S och Lillestrøm var lika svarta som natten utanför.

### Kapitel 33

### Tisdag 22 december. Den kortaste dagen

Det tog Harry och Martine exakt två minuter och trettioåtta sekunder att springa från Konserthuset till perrongen på Nationaltheatrets station där de två minuter senare klev på ett Inter-City-tåg som stannade vid Oslo S och Oslo Lufthavn på väg till Lillehammer. I och för sig var detta ett långsammare tåg, men snabbare än att vänta på nästa avgång med flygtåget. De kastade sig ner på de enda två platserna som var lediga i en vagn med soldater på väg hem på julpermission och studenter med lådvin och tomteluvor.

"Vad är det som händer?" frågade Martine.

"Jon flyr", sa Harry.

"Vet han att Stankic lever?"

"Han flyr inte från Stankic, utan från oss. Han vet att han är avslöjad."

Martine tittade storögt på honom. "Vad är avslöjat?"

"Jag vet knappt var jag ska börja."

Tåget gled in på Oslo S. Harry spejade ut över perrongen på passagerarna, men såg ingen Jon Karlsen.

"Det började med att Ragnhild Gilstrup erbjöd Jon två miljoner kronor för att hjälpa Gilstrup att köpa Frälsningsarméns fastigheter", sa Harry. "Han tackade nej eftersom han inte litade på att hon var tillräckligt skrupelfri för att kunna hålla tyst. I stället gick han bakom hennes rygg och talade med Mads och Albert Gilstrup direkt. Han krävde fem miljoner, och att Ragnhild inte fick kännedom om överenskommelsen. De accepterade."

Martine gapade. "Hur vet du detta?"

"Efter att Ragnhild dog, bröt Mads Gilstrup tydligen mer eller mindre ihop. Han bestämde sig för att avslöja hela avtalet. Så han ringde den kontakt han hade inom polisen. Telefonnumret på Halvorsens visitkort. Halvorsen svarade inte men han lämnade ett meddelande. För några timmar sedan lyssnade jag av meddelandet. Där säger han bland annat att Jon krävde att det skulle vara ett skriftligt avtal."

"Jon är en ordningsmänniska", sa Martine lågt. Tåget gled ut från stationen, förbi stationsmästarens hus Villa Valle, och in i de östra stadsdelarnas grå landskap, med hus med cykelvrak, nakna torkställningar och nedsotade fönster.

"Men vad har detta med Stankic att göra?" frågade hon. "Vem beställde honom? Mads Gilstrup?"

"Nej."

De sögs in i tunnelns svarta intet, och i mörkret var hennes röst knappt hörbar över tågets skallrande: "Var det Rikard? Säg att det inte är Rikard..."

"Varför tror du att det är Rikard?"

"Den natten när Jon våldtog mig, var det Rikard som hittade mig på utedasset. Jag sa att jag hade snubblat i mörkret där inne, men jag såg att han inte trodde på mig. Han hjälpte mig i säng utan att väcka någon av de andra. Och även om han aldrig har sagt något, har jag alltid känt att han såg Jon och förstod vad som hade hänt."

"Mm", sa Harry. "Så det är därför han beskyddar dig så intensivt. Det verkar som om Rikard tycker väldigt mycket om dig."

Hon nickade. "Det är väl därför jag..." började hon, men tystnade.

"Ja?"

"Därför jag önskar att det inte var han."

"I så fall är din önskan uppfylld." Harry tittade på klockan. Femton minuter tills de var framme.

Martine såg förvirrat på honom. "Du... du menar inte?"

"Vad?"

"Du menar inte att far kände till våldtäkten? Att han... har...?"

"Nej, din far har inget med det här att göra. Den som beställde mordet på Jon Karlsen..."

Plötsligt var de ute ur tunneln och en svart stjärnhimmel hängde över vita, självlysande fält.

"... är Jon Karlsen själv."

*

Kvinnan i SAS-uniformen gav biljetten till Jon med ett tandblekningsvitt leende och tryckte på knappen framför sig. Ovanför dem hördes ett pling och nästa kund sprang mot skranket med kölappen vevande framför sig som en machete.

Jon vände sig mot den väldiga avgångshallen. Han hade varit här förut, men aldrig sett så många människor som nu. Sorlet av röster och steg och meddelanden steg upp mot det kyrkohöga valvet. En förväntansfull kakofoni, ett sammelsurium av språk och brottstycken av meningar han inte förstod. Hem till jul. Bort till jul. Stillastående köer till incheckningsdiskarna snodde sig som dästa boaormar mellan spärrbanden.

Andas, sa han till sig själv. Gott om tid. De vet inget. Inte än. Kanske aldrig. Han ställde sig bakom en äldre kvinna och böjde sig ner och hjälpte henne att flytta väskan när kön rörde sig tjugo centimeter framåt. När hon tacksamt vände sig mot honom och log, kunde han se att hennes hud bara var en likblek, tunn duk spänd över en dödskalle.

Han log tillbaka och hon vände sig äntligen bort igen. Men under sorlet från levande människor kunde han hela tiden höra hennes skrik. Det outhärdliga, oavbrutna skriket som försökte överrösta en vrålande elektrisk motor.

När han hade hamnat på sjukhuset och fått veta att polisen undersökte hans lägenhet, hade han fått för sig att de skulle hitta avtalet med Gilstrup Invest i hans chiffonjé. Där det stod att Jon skulle mottaga fem miljoner kronor om Ledningsrådet biföll erbjudandet, undertecknat Albert och Mads Gilstrup. Efter att polisen hade kört honom till Roberts lägenhet, hade han därför stuckit till Gøteborggata för att hämta avtalet. Men när han kom dit, hade någon redan befunnit sig där. Ragnhild. Hon hade inte hört honom på grund av dammsugaren som stod på. Hon satt med avtalet framför sig. Hon hade sett. Sett hans synder, så som mor hade sett spermafläckarna på sängkläderna. Och precis som mor ville Ragnhild förödmjuka honom, förstöra för honom, berätta det för alla. Berätta för far. Hon fick inte se. Jag tog hennes öga, tänkte han. Men hon skriker fortfarande.

*

"Tiggare tackar inte nej till allmosor", sa Harry. "Det ligger i sakens natur. Det slog mig i Zagreb. Eller rättare sagt, det träffade mig. I form av ett norskt tjugokronorsmynt som kastades efter mig. Och när jag såg det ligga där på golvet och snurra, kom jag på att brottsplatsgruppen dagen före hade hittat ett kroatiskt mynt i snön utanför butiken i hörnet vid Gøteborggata. De kopplade automatiskt ihop det med Stankic, som hade flytt den vägen medan Halvorsen låg och blödde längre upp på gatan. Jag är till min läggning en tvivlare, men när jag såg det här myntet i Zagreb, var det som om en högre makt ville visa mig något. Första gången jag träffade Jon, var det en tiggare som kastade ett mynt efter honom. Jag minns att jag blev förvånad över en tiggare som tackade nej till en allmosa. I går hittade jag tiggaren på Deichmanske bibliotek och visade honom myntet brottsplatsgruppen hade hittat. Han bekräftade att det var ett sådant utländskt mynt han hade kastat efter Jon och att det mycket väl kunde vara det jag visade upp för honom. Ja, att det antagligen var exakt det.

"Så Jon har kanske varit i Kroatien någon gång. Det får man väl?"

"Javisst. Det konstiga är att han berättade för mig att han aldrig i hela sitt liv har varit utomlands annat än i Danmark och Sverige. Jag kontrollerade med passkontoret och det finns heller inget pass utställt på någon Jon Karlsen. Däremot finns det ett på Robert Karlsen för tio år sedan."

"Jon kanske fick det där myntet av Robert?"

"Du har rätt", sa Harry. "Myntet bevisar inget. Men den får långsamma hjärnor som min att fundera lite. Tänk om Robert aldrig åkte till Zagreb? Tänk om det var Jon som var där. Jon hade nyckel till Frälsningsarméns uthyrningslägenheter, även Roberts. Tänk om han hade tjuvlånat Roberts pass, stuckit till Zagreb i hans namn och utgett sig för att heta Robert Karlsen när han beställde mordet på Jon Karlsen? Och planen var hela tiden att ta livet av Robert?"

Martine bet eftertänksamt på en nagel. "Men om Jon ville döda Robert, varför beställa ett mord på sig själv?"

"För att skaffa det perfekta alibit. Även om Stankic skulle bli infångad och erkänna, skulle aldrig Jon själv kunna misstänkas. Han var ju det tilltänkta offret. Att Jon och Robert bytte vaktpass exakt det datumet, skulle framstå som en ödets nyck. Stankic följde bara sina instruktioner. Och när Stankic och Zagreb efteråt upptäckte att de hade tagit livet av sin egen uppdragsgivare, skulle det inte finnas någon anledning för dem att fullföra uppdraget genom att ta livet av Jon. Det fanns ju ingen som kunde betala räkningen. Faktiskt var det lite av det geniala med den planen. Jon kunde lova Zagreb så mycket pengar de bara önskade i efterskott i och med att det inte skulle existera någon adress att skicka räkningen till efteråt. Och heller inte den enda person som skulle kunna motbevisa att det var Robert som var i Zagreb den dagen, ja, som kanske kunde lagt fram ett alibi för tidpunkten när mordet beställdes: Robert Karlsen. Planen var som en logiskt sluten cirkel som gick ihop, illusionen om en orm som äter upp sig själv, en självdestruerande konstruktion där allt skulle vara borta efteråt, utan lösa trådar."

"En ordningsman", sa Martine.

Två av de manliga studenterna hade börjat sjunga en snapsvisa, tvåstämmigt på försök och ackompanjerat av högljudda snarkningar från en av rekryterna.

"Men varför?" sa Martine. "Varför måste han ta livet av Robert?"

"För att Robert utgjorde ett hot. Enligt sergeantmajor Rue ska Robert ha hotat Jon med att 'förstöra' för honom om han närmade sig en kvinna igen. Min första tanke var att de snackade om Thea. Men du hade nog rätt när du sa att Robert inte hade några speciella känslor för henne. Jon påstod att Robert var sjukligt upptagen av Thea för att det i efterhand skulle se ut som om Robert hade ett motiv att önska livet av Jon. Det hot Robert framlade, gällde nog Sofia Miholjec. En kroatisk flicka på femton år som nyss har berättat allt för mig. Om hur Jon regelbundet har tvingat henne att ha sex med honom under hot om att han skulle kasta ut hennes familj ur Frälsningsarméns lägenhet och ut ur landet om hon motsatte sig eller berättade om det för någon. Men när hon blev gravid, gick hon till Robert som hjälpte henne och dessutom lovade att hejda Jon. Dessvärre gick inte Robert direkt till polisen eller Frälsningsarméns ledning. Han såg det väl som en familjeangelägenhet och ville lösa det internt. Jag har förstått att ni har en sådan tradition inom Frälsningsarmén."

Martine tittade ut på de snötäckta, nattmörka fälten som böljade förbi som dyningar.

"Så det var planen", sa hon. "Vad gick fel?"

"Det som alltid går fel", sa Harry. "Vädret."

"Vädret?"

"Om inte planet till Zagreb hade blivit inställt på grund av snön den kvällen, hade Stankic kommit hem, insett att de olyckligtvis hade tagit livet av uppdragsgivaren och historien hade slutat där. I stället måste Stankic stanna kvar en natt i Oslo, och han upptäcker att han har dödat fel person. Men han vet inte att Robert Karlsen också är namnet som har uppgetts som uppdragsgivare, så han fortsätter sin människojakt."

Högtalaren meddelade Oslo Lufthavn, Gardermoen, avstigning på höger sida.

"Och nu ska du fånga Stankic."

"Det är mitt jobb."

"Ska du döda honom?"

Harry tittade på henne.

"Han dödade din kamrat", sa Martine.

"Sa han det till dig?"

"Jag sa att jag inte ville veta något alls, så han har inte berättat något."

"Jag är polis, Martine. Vi griper folk och får dem dömda."

"Jaså? Varför har du inte slagit på stora trumman då? Varför har du inte ringt polisen på flygplatsen, varför är inte den där beredskapstruppen på väg med påslagna sirener? Varför är det bara du?"

Harry svarade inte.

"Det är väl inga andra som vet det du nyss har berättat för mig, eller hur?"

Harry såg flygplatsens släta, grå cementfasad dyka upp utanför tågrutan.

"Här ska vi av", sa han.

### Kapitel 34

### Tisdag 22 december. Korsfästelsen

Jon hade bara en enda person mellan sig och incheckningsdisken när han kände det. En sötaktig tvåldoft som vagt påminde honom om något. Något som hade hänt för inte alltför länge sedan. Han blundade och försökte komma på vad.

"Varsågod, nästa!"

Jon lufsade fram, satte väskan och ryggsäcken på bandet och la biljetten och passet på disken framför en solbränd man i flygbolagets vitärmade skjorta.

"Robert Karlsen", sa mannen och tittade på Jon som nickade bekräftande. "Två kollin. Och det där är handbagage?" Han nickade mot den svarta bagen.

"Ja."

Mannen bläddrade och knappade och en fräsande printer spottade ut remsor som berättade att bagaget skulle till Bangkok. Och då kom Jon på var han hade känt lukten. En sekund i dörröppningen i hans lägenhet, den sista sekunden han hade känt sig trygg. Mannen som stod utanför och som sa på engelska att han hade ett meddelande innan han höjde en svart pistol. Han tvingade sig att inte vända sig om.

"Trevlig resa, Karlsen", sa mannen med ett blixtsnabbt leende och räckte honom biljetten och passet.

Jon gick snabbt mot kön framför säkerhetsvakternas röntgenutrustning. Samtidigt som han stack biljetten i innerfickan, tittade han sig snabbt över axeln.

Han såg rakt på honom. Ett ögonblick undrade han om Jon Karlsen kände igen honom, men så gled Jons blick vidare. Det som ändå bekymrade honom, var att Jon Karlsen såg rädd ut.

Han hade varit lite för sen för att ta Jon Karlsen vid incheckningsdisken. Och nu var det bråttom, för Jon Karlsen hade redan ställt sig i kön till säkerhetskontrollen där allt och alla blev röntgade och en revolver var dömd att upptäckas. Det måste ske på den här sidan.

Han andades djupt och kramade och släppte av på greppet om revolverkolven innanför rocken.

Mest hade han lust att skjuta objektet direkt, så som han brukade. Men även om han kunde försvinna i mängden efteråt, så skulle de stänga flygplatsen, kontrollera alla passagerares identiteter och han skulle inte bara missa planet till Köpenhamn om fyrtiofem minuter, utan friheten de kommande tjugo åren.

Han började närma sig Jon Karlsens rygg. Det måste ske snabbt och bestämt. Han måste gå fram till honom, köra in revolvern hårt mellan revbenen och ge honom ett ultimatum på ett kort och lättförståeligt sätt. Därefter lugnt leda honom genom den folkstinna avgångshallen och ut i parkeringshuset, bakom en bil, skott i huvudet, liket under bilen, göra sig av med revolvern innan säkerhetskontrollen, gate 32, Köpenhamn-planet.

Han hade redan revolvern halvvägs ute och var två steg bort från Jon Karlsen när Jon plötsligt lämnade kön och började gå mot andra änden av avgångshallen med snabba steg. _Do vraga!_ Han vände på klacken och började gå efter, tvinga sig själv att inte springa. Han har inte sett dig, upprepade han inom sig.

Jon intalade sig själv att han inte fick springa, att det skulle avslöja att han visste att han var upptäckt. Han hade inte känt igen ansiktet, men det behövde han inte. Mannen bar den röda scarfen. I trappan ner till ankomsthallen kände Jon svetten komma. När han var nere gick han åt motsatt håll och när han hade kommit utom synhåll i trappan, tog han bagen under armen och började springa. Ansiktena framför honom fladdrade förbi med tomma ögonhålor och ohejdbara skrik, som Ragnhilds. Han sprang ner för en annan trappa och plötsligt fanns det inga människor runt honom längre, bara fuktig, kall luft och ekot av hans egna steg och andning i en bred korridor som lutade neråt. Han insåg att han befann sig i korridoren till parkeringshuset och tvekade ett ögonblick. Stirrade in i det svarta ögat hos en övervakningskamera som om det kunde ge honom ett svar. Längre bort framför sig såg han en skylt lysa ovanför en dörr som en avbildning av honom själv: En man som stod tafatt rakt upp och ner. Herrtoalett. Ett gömställe. Ur sikte. Han kunde låsa om sig där. Vänta med att komma ut till strax innan planet skulle gå.

Han hörde ekot av snabba steg som närmade sig. Han sprang bort till toaletten, öppnade dörren och skyndade in. Toaletten sken mot honom med ett vitt ljus så som han föreställde sig att himlen skulle visa sig för en döende. Med tanke på toalettens avsides liggande placering i byggnaden, var den meningslöst stor. Tomma rader av vita skålar stod uppradade och väntade längs ena väggen, lika vita bås längs den andra. Han hörde dörren glida igen bakom sig och stängas med ett svagt metalliskt klick.

*

Luften i det lilla vaktrummet i Oslo Lufthavn var obehagligt varm och torr.

"Där", sa Martine och pekade.

Harry och de två Securitasvakterna i stolarna vände sig först mot henne, sedan mot väggen av skärmar hon pekade på.

"Vilken?" sa Harry.

"Där", sa hon och gick närmare skärmen som visade en tom korridor. "Jag såg honom passera. Jag är säker på att det var han."

"Det är övervakningskameran nere i korridoren till parkeringshuset", sa en av Securitasvakterna.

"Tack", sa Harry. "Jag tar det ensam från och med nu."

"Vänta", sa Securitasvakten. "Det här är en internationell flygplats och även om du bär polislegitimation, så behöver du tillstånd för att..."

Han tystnade snabbt. Harry hade dragit upp en revolver ur byxlinningen och vägde den i handen: "Kan vi säga att den här gäller tills vidare?"

Harry väntade inte på något svar.

Jon hade hört någon komma in på toaletten. Men allt han hörde nu var bruset av vatten i de vita tårformade skålarna utanför båsen där han hade låst in sig.

Jon satt på dasslocket. Båsen var öppna längst upp, men dörrarna gick ända ner till golvet, så han slapp dra upp benen under sig.

Så upphörde brusandet och han hörde ett plaskande ljud.

Någon som pissade.

Jons första tanke var att det var någon annan än Stankic, att ingen är så kall att han tänker på att kasta vatten innan han ska döda. Hans andra tanke att det kanske var sant det som Sofias far hade berättat om Lille Frälsaren som man kunde hyra för knappt något på Hotel International i Zagreb – att han var utan fruktan.

Jon hörde tydligt det sprakande ljudet av ett blixtlås som drogs upp, och sedan den vita porslinsorkesterns vattenmusik igen.

Det upphörde som på en taktpinnes kommando, och han hörde rinnande vatten från en kran. En man tvättade händerna. Noggrant. Vattnet skruvades av. Sedan steg igen. Det knarrade lätt i dörren. Det metalliska klicket.

Jon sjönk ihop på toalocket med bagen i famnen.

Det knackade på dörren till båset.

Lätta knackningar på utsidan, men med en klang av något hårt. Som metall.

Det var som om blodet vägrade fylla hjärnan. Han rörde sig inte, blundade bara och höll andan. Men hans hjärta slog. Någonstans hade han läst att vissa rovdjur har öron som kan uppfatta ljudet från offrets skrämda hjärta, att det är så de hittar dem. Förutom hjärtslagen var tystnaden total. Han blundade hårt och tänkte att om han bara koncentrerade sig, kunde han se tvärs genom taket och få syn på den kalla, klara stjärnhimlen, se planetens osynliga, men betryggande plan och logik, se meningen med allt.

Så kom det oundvikliga braket.

Jon kände lufttrycket mot ansiktet och trodde ett ögonblick att det kom från ett skott. Han öppnade ögonen försiktigt. Där låset hade suttit spretade nu träflisor, och dörren hängde på sniskan.

Mannen framför honom hade slagit upp rocken. Under bar han en svart smokingjacka och en skjorta som var lika bländvit som väggarna bakom honom. Runt halsen hade han en röd silkesscarf.

Klädd till fest, tänkte Jon.

Han drog in lukten av urin och frihet medan han betraktade den hopkrupna figuren framför sig. En lealös, livrädd grabb som satt och darrade medan han väntade på döden. Under andra omständigheter skulle han ha frågat sig själv vad den här pojken med den beslöjade, blå blicken kunde ha gjort. Men för en gångs skull visste han. Och för första gången sedan Giorgis far under julmiddagen i Dalj, skulle det skänka honom personlig tillfredsställelse. Och han var inte rädd längre.

Utan att sänka revolvern tittade han snabbt på klockan. Trettiofem minuter till planets avgång. Han hade sett övervakningskameran utanför. Vilket betydde att det antagligen fanns övervakningskameror i parkeringshuset också. Det måste göras här inne. Få ut honom och in i båset bredvid, skjuta honom, låsa båset inifrån och själv klättra ut. De skulle inte hitta Jon Karlsen förrän flygplatsen stängdes för natten.

" _Get out!_ " sa han.

Jon Karlsen såg ut som om han hade råkat i trans och rörde sig inte. Han spände hanen och siktade. Jon Karlsen gick långsamt ut ur båset. Stannade. Öppnade munnen.

"Polisen. Släpp vapnet."

Harry höll revolvern i dubbelfattning riktad mot ryggen som tillhörde mannen med den röda silkesscarfen medan han hörde dörren smäcka igen med ett metalliskt klick bakom sig.

I stället för att lägga ner revolvern höll mannen den fortfarande riktad mot Jon Karlsens huvud och sa med ett engelskt uttal som Harry kände igen:

" _Hello, Harry_. Har du fri sikt?"

"Perfekt", sa Harry. "Rakt igenom ditt bakhuvud. Släpp vapnet, sa jag."

"Hur kan jag veta att du håller i ett vapen, Harry? Jag har ju din revolver."

"Jag har ett som har tillhört en kollega." Harry såg sitt eget finger klämma runt avtryckaren. "Jack Halvorsen. Han du stack ner på Gøteborggata."

Harry såg mannen framför sig stelna till.

"Jack Halvorsen", upprepade Stankic. "Vad får dig att tro att det var jag?"

"Ditt DNA i uppkastningarna. Ditt blod på hans rock. Och vittnet som står framför dig."

Stankic nickade långsamt. "Jag förstår. Jag har dödat din kollega. Men om du tror det, varför har du då inte redan skjutit mig?"

"För att det är skillnad på dig och mig", sa Harry. "Jag är ingen mördare, utan polis. Så om du lägger ifrån dig revolvern nu, ska jag bara ta halva ditt liv. Ungefär tjugo år. Ditt val, Stankic." Harrys armmuskler hade redan börjat värka.

" _Tell him!_ "

Harry förstod att det var Jon som Stankic hade skrikit till när han såg Jon vakna till.

" _Tell him!_ "

Jons adamsäpple for upp och ner som ett flöte. Så skakade han på huvudet.

"Jon?" sa Harry.

"Jag kan inte..."

"Han kommer att skjuta dig, Jon. Tala."

"Jag vet inte vad ni vill att jag ska...?"

"Hör nu, Jon", sa Harry, utan att ta blicken från Stankic. "Inget av det du säger med en pistol mot huvudet kan användas mot dig i rätten. Förstår du? Just nu har du inget att förlora."

De hårda, släta ytorna i rummet skapade en onaturligt skarp och hög ljudåtergivning av metall i rörelse och fjädrar som spändes när den smokingklädde mannen spände hanen på revolvern.

"Stopp", Jon höll upp armarna framför sig. "Jag ska berätta allt." Jon mötte polismannens blick över Stankics axel. Och såg att han visste. Kanske hade han vetat det länge. Polisen hade rätt: Han hade inget att förlora. Inget av det han sa kunde användas mot honom. Och det märkliga var att han ville berätta. Faktiskt var det inget hellre han ville.

"Vi stod utanför bilen och väntade på Thea" sa Jon. "Polisen lyssnade av ett meddelande som hade lämnats på hans mobilsvar. Jag hörde att det var Mads. Och jag förstod det när polisen sa att det var ett erkännande och skulle ringa dig. Att jag höll på att bli avslöjad. Jag hade Roberts fickkniv och jag reagerade instinktivt."

Han såg framför sig hur han hade försökt låsa polisens armar bakifrån, men polisen hade lyckats få loss ena handen och fått in den mellan knivbladet och strupen. Jon hade skurit och skurit i handen utan att komma fram till halspulsådern. Rasande hade han slängt polisen än åt vänster än åt höger som en trasdocka medan han högg och högg, och till slut hade kniven glidit in i bröstet och så hade det gått som en suck genom polisens kropp och han hade blivit helt slapp i armarna. Han hade plockat upp hans mobil från marken och lagt den i fickan. Han skulle bara sätta in nådestöten.

"Men Stankic störde dig?" undrade Harry.

Jon hade höjt kniven för att skära av strupen på den avsvimmade polisen när han hörde någon ropa något på ett främmande språk, höjt blicken och sett en man i blå jacka komma springande mot dem.

"Han hade en pistol, så jag var tvungen att sticka därifrån", sa Jon och kände hur bekännelsen renade honom, befriade honom hans börda. Och han såg Harry nicka, såg att den långe, blonde mannen förstod. Och förlät. Och han blev så rörd att han kände halsen tjockna av gråt när han fortsatte: "Han sköt efter mig när jag sprang in igen. Höll på att träffa också. Han höll på att döda mig, Harry. Han är en galen mördare. Du måste skjuta honom, Harry. Vi måste ta honom, du och jag... vi..."

Han såg Harry långsamt sänka revolvern och sticka ner den i byxlinningen.

"Vad... vad gör du, Harry?"

Den store polisen knäppte rocken. "Jag tar julledigt, Jon. Tack för nu."

"Harry? Vänta..."

Vissheten om vad som höll på att ske hade på några sekunder sugit upp all fukt från hals och mun och orden måste dras ut ur torra slemhinnor:

"Vi kan dela på pengarna, Harry. Hallå, vi kan dela dem alla tre. Ingen behöver få veta något."

Men Harry hade redan vänt sig om och riktade sig direkt till Stankic på engelska:

"Jag tror att du hittar tillräckligt med pengar i den där bagen så att fler på Hotel International kan börja bygga i Vukovar. Och din mor vill kanske skänka lite till aposteln i Stefanskatedralen också."

"Harry!" Jons skrik lät hest som en dödsrossling. "Alla människor förtjänar en ny chans, Harry!"

Polismannen stannade med handen på dörrhandtaget.

"Titta in i djupet av ditt hjärta, Harry. Du måste väl ändå finna ett uns förlåtelse där!"

"Problemet är..." Harry gned sig över hakan. "... att jag inte är i förlåtelsebranschen."

"Va?" sa Jon förvånat.

"Frälsning, Jon. Frälsning. Det är det jag sysslar med. Jag också."

När Jon hörde dörren glida igen bakom Harry med ett metalliskt klick och såg den festklädde mannen höja revolvern och han stirrade in i mynningens svarta ögonhåla, hade rädslan förvandlats till fysisk smärta och han visste inte längre vem skriken tillhörde: Ragnhild, honom själv eller någon av de andra. Men innan kulan krossade hans panna, hann Jon Karlsen nå en insikt som ruvats av år av tvivel, skam och förtvivlade böner: Att ingen hörde varken skriken eller bönerna.

## DEL 5

## EPILOG

### Kapitel 35

### Skuld

Harry kom upp ur underjorden vid Egertorget. Det var lillejulafton, och folk jäktade förbi i jakten på de sista klapparna. Ändå var det som om julefriden redan hade sänkt sig över staden. Man kunde se det i ansiktena på människor som log tillfreds eftersom förberedelserna inför julen var klara eller log i alla fall i trött resignation. En man i täckoverall vaggade långsamt som en astronaut förbi medan han flinade och blåste ut froströk mellan runda, rosenröda kinder. Men Harry såg ett desperat ansikte. En blek kvinna klädd i en tunn, svart skinnjacka med hål på armbågen stod vid väggen vid urmakaren och trampade.

Den unge mannen bakom disken sken upp när han såg Harry, skyndade sig att expediera den kund han höll på med och försvann ut i det inre rummet. Han kom tillbaka med morfarsklockan som han med stolt min la på disken.

"Den fungerar", sa Harry imponerat.

"Allt kan repareras", sa den unge mannen. "Bara se till så att du inte skruvar upp den mer än nödvändigt, det sliter på det mekaniska. Pröva, så ska jag visa dig."

Medan Harry skruvade, kunde han känna metallens sträva friktion och fjäderns motstånd. Och märkte att den unge mannens blick hade blivit stel och stirrande.

"Förlåt", sa ynglingen. "Men får jag fråga hur du har fått tag i den klockan?"

"Jag fick den av min morfar", svarade Harry, förvånad över den plötsliga andäktigheten i urmakarens röst.

"Inte den. Utan _den_." Urmakaren pekade på Harrys armbandsur.

"Jag fick den av min förre chef när han slutade."

"Det må jag säga." Den unge urmakaren böjde sig över Harrys vänstra handled och granskade ingående armbandsuret. "Absolut äkta. Det var en generös gåva."

"Jaså? Är det något speciellt med den?"

Urmakaren tittade misstroget på Harry: "Vet du inte?"

Harry skakade på huvudet.

"Det där är en Lange 1 Tourbillon från A. Lange & Söhne. På baksidan hittar du ett serienummer som berättar för dig i hur många exemplar den är tillverkad. Om jag inte minns fel, är det hundrafemtio. Du bär något av det finaste som någonsin har gjorts i klockväg. Ja, det är väl en fråga om hur smart det är att bära en sådan. Med marknadspriset på den klockan nu, så hade jag hellre haft den i ett bankfack än hemma."

"Bankfack?" Harry tittade på den anonyma klockan som han för några dagar sedan hade slängt ut genom sovrumsfönstret. "Den ser inte direkt exklusiv ut."

"Det är just det. Den kommer bara med ett vanligt svart skinnband och grå skiva och det finns inte en enda diamant eller ett gram guld på den klockan. Förvisso är det som ser ut som vanlig stål platina. Men värdet ligger i att detta är ingenjörsarbete upphöjt till konst."

"Jaha. Hur mycket skulle du säga att klockan är värd?"

"Jag vet inte. Men hemma har jag några kataloger med auktionspriser på sällsynta klockor som jag kan ta med i morgon."

"Bara ge mig en siffra mellan tummen och pekfingret", sa Harry.

"Mellan tummen och pekfingret?"

"En tanke."

Den unge mannen stack fram underläppen och vaggade på huvudet. Harry väntade.

"Jag skulle i alla fall inte sälja den för under fyrahundra tusen."

"Fyra _hundra_ tusen kronor?" utbrast Harry.

"Nej, nej", sa ynglingen. "Fyrahundra tusen dollar."

När Harry stod utanför butiken igen, kände han inte längre kylan. Och inte mattheten som fortfarande satt i kroppen efter tolv timmars djup sömn. Och han märkte knappt den hålögda kvinnan med tunn skinnjacka och drogmissbrukarblick som kom bort till honom och frågade om inte Harry var den där polisen hon hade snackat med för några dagar sedan och om han visste något om hennes son som ingen hade sett på fyra dagar.

"Var sågs han senast?" frågade Harry mekaniskt.

"Var tror du?" sa kvinnan. "På Plata, förstås."

"Vad heter han?"

"Kristoffer. Kristoffer Jørgensen. Hallå, är du där?"

"Va?"

"Du ser ut som en pundare, hördu."

"Förlåt. Du får ta med en bild av honom till polishuset och anmäla det på första våningen."

"Bild?" Hon skrattade högt. "Jag har en bild från när han var sju. Tror du att det räcker?"

"Har du ingen nyare?"

"Och vem tycker du skulle ha tagit den?"

Harry hittade Martine på Fyrskenet. Kaféet var stängt, men receptionisten på Heimen hade öppnat för Harry bakvägen.

Hon stod ensam inne i tvättrummet innanför klädmagasinet med ryggen till och höll på att tömma tvättmaskinen. Han harklade sig lite försiktigt för att inte skrämma henne.

Harry såg hennes skulderblad och nackmuskler när hon vände på huvudet, och han funderade på varifrån hon hade fått den där mjukheten. Och om hon alltid skulle komma att ha den. Hon rätade på sig, la huvudet på sned, strök bort en hårslinga från ansiktet och log.

"Hej, du som heter Harry."

Hon stod på bara ett stegs avstånd från honom med armarna längs sidorna. Han tittade länge på henne. På den vinterbleka huden som ändå hade en så underlig glöd. De känsliga, utspärrade näsborrarna, de underliga ögonen med pupiller som hade runnit över och fick dem att likna partiella månförmörkelser. Och på läpparna som hon omedvetet först drog in och fuktade och sedan la mot varandra, mjuka och fuktiga, som om hon redan hade kysst sig själv. En torktumlare mullrade.

De var ensamma. Hon tog ett djupt andetag och lutade huvudet lite bakåt. Det var bara ett steg bort till henne.

"Hej", sa Harry. Och stod kvar.

Hon blinkade snabbt två gånger. Sedan log hon snabbt och lite förvirrat, vände sig mot bänken och började vika ihop kläder.

"Jag är snart klar här. Väntar du?"

"Jag har rapporter jag måste klara av innan ledigheten börjar."

"Vi ska arrangera julmiddag här i morgon", sa hon och vände sig halvt om. "Har du lust att komma och hjälpa till?"

Han skakade på huvudet.

"Andra planer?"

Aftenposten låg uppslagen på bänken bredvid henne. De hade vigt en hel sida åt frälsningsarmésoldaten som hade hittats på toaletten på Oslo Lufthavn i går kväll. Tidningen refererade till rotelchef Gunnar Hagen som sa att de inte kände till någon gärningsman eller motiv, men att de antog att det fanns en koppling till mordet på Egertorget i förra veckan.

Eftersom de två mordoffren var bröder och polisens misstankar i första hand riktade sig mot en oidentifierad kroat, hade dagens tidningar redan börjat spekulera om bakgrunden kunde vara en familjefejd. VG pekade på att familjen Karlsen tidigare år hade semestrat i Kroatien och med kroaters tradition för blodshämnd var en sådan förklaring nära till hands. Dagbladets ledare varnade för fördomar och att sätta likhetstecken mellan kroater och kriminella element bland serber och kosovoalbaner.

"Jag är hembjuden till Rakel och Oleg", sa han. "Jag var där uppe just nu med en present till Oleg och så frågade de."

"De?"

"Hon."

Martine fortsatte vika medan hon nickade som om han hade sagt något hon måste tänka igenom.

"Betyder det att ni..."

"Nej", sa Harry. "Det betyder det inte."

"Är hon fortfarande ihop med han den där andre då? Läkaren?"

"Så vitt jag vet."

"Har du inte frågat?" Han hörde att en bitter ilska hade krupit in i hennes röst.

"Jag har inget med det att göra. Han ska visst fira jul med sina föräldrar. Det är allt. Och du ska vara här?"

Hon nickade stumt och vek och vek.

"Jag kom för att säga adjö", sa han.

Hon nickade utan att vända sig om.

"Adjö", sa han. Hon slutade vika. Han kunde se hennes axlar skaka lite.

"Du kommer att förstå", sa han. "Du tror det kanske inte nu, men med tiden kommer du att förstå att det inte kunde bli... annorlunda."

Hon vände sig om. Hennes ögon glänste av tårar. "Jag vet ju det, Harry. Men jag ville det ändå. Ett tag. Hade det varit så mycket begärt?"

"Nej." Harry log snett. "Ett tag hade varit fint. Men det är bättre att säga adjö nu än vänta tills det hade gjort för ont."

"Men det gör redan ont, Harry." Den första tåren trillade.

Hade inte Harry vetat det han visste om Martine Eckhoff, skulle han ha tänkt att en så ung flicka omöjligt kunde veta vad ondska var. I stället tänkte han på något modern hade sagt en gång på sjukhuset. Att det bara finns en sak som är mer tomt än att ha levt utan kärlek, och det är att ha levt utan smärta.

"Jag går nu, Martine."

Och så gjorde han det. Han gick bort till bilen som stod parkerad vid trottoaren och knackade på sidorutan. Den gled ner.

"Hon har blivit en stor flicka", sa han. "Så jag vet inte om hon behöver bevakas så mycket längre. Jag vet att du kommer att göra det ändå, men jag ville bara säga det. Och önska dig en god jul och lycka till."

Rikard såg ut som om han tänkte säga något, men nöjde sig med att nicka tillbaka.

Harry började gå mot Eika. Han kunde redan känna att det hade börjat bli mildare.

*

Halvorsen begravdes dagen efter annandag jul. Det regnade, smältvattnet rann i strida strömmar över gatorna och på kyrkogården var snön grå och tung.

Harry var med och bar kistan. Framför honom gick Jacks lillebror. Harry kände igen sättet att gå.

Efteråt samlades de på Valkyrien, en pub i folkmun känt som Valka.

"Kom hit", sa Beate och tog med sig Harry bort från de andra till ett bord i hörnet.

"Alla var där", sa hon.

Harry nickade. Utan att säga det han tänkte. Att Bjarne Møller inte hade varit där. Ingen hade ens hört något ifrån honom.

"Det är en del saker jag måste få veta, Harry. Eftersom det här fallet aldrig löstes."

Han tittade på henne. Ansiktet var blekt och utslitet av sorg. Han visste att hon inte var nykterist, men hon hade bara Farris i glaset. Han undrade varför. Hade han tålt det, hade han bedövat sig så mycket han kunde i dag.

"Fallet är inte avslutat, Beate."

"Harry, tror du inte att jag har ögon i huvudet? Fallet har nu flyttats över till en korkskalle och en halv inspektör på KRIPOS som flyttar pappershögar och kliar sig i de huvuden de inte har."

Harry ryckte på axlarna.

"Men du löste fallet, eller hur, Harry? Du vet vad som hände, du vill bara inte säga det till någon."

Harry smuttade på kaffet.

"Varför, Harry? Varför är det så viktigt att ingen får veta?"

"Jag hade tänkt berätta det för dig", sa han. "När det hade gått ett tag. Det var inte Robert som beställde morden i Zagreb. Det var Jon själv."

"Jon?" Beate tittade misstroget på honom.

Harry berättade för henne om mynten och Espen Kaspersen.

"Men jag måste veta det säkert", sa han. "Så jag gjorde en byteshandel med den ende som kunde identifiera Jon som personen som hade varit i Zagreb. Jag gav Stankics mor Jons mobilnummer. Hon ringde honom samma kväll som han våldtog Sofia. Hon sa att Jon först talade norska, men när hon inte svarade, började han prata engelska och frågade ' _Is that you_?' och trodde tydligen det var Lille Frälsaren. Hon ringde mig efteråt och bekräftade att det var samma röst som i Zagreb."

"Var hon helt säker?"

Harry nickade. "Uttrycket hon använde var ' _quite sure_ '. Jon ska ha haft en omisskännlig accent."

"Och vilken var din del i byteshandeln?"

"Att se till så att hennes son inte blev avrättad av våra kolleger."

Beate tog en stor klunk Farris som om informationen måste sköljas ner.

"Lovade _du_ det?"

"Jag svor", sa Harry. "Och nu kommer vi till det jag tänkte berätta för dig. Det var inte Stankic som mördade Halvorsen. Det var Jon Karlsen."

Hon såg på honom med gapande mun. Så steg tårar upp i hennes ögon och hon viskade med bitterhet i rösten:

"Är detta sant, Harry? Eller säger du det bara för att jag ska känna mig bättre? För att du tror att jag inte skulle orka leva om gärningsmannen slapp undan?"

"Tja, vi har ju fickkniven som hittades under sängen i Roberts lägenhet dagen efter att Jon hade våldtagit Sofia där. Om du i all stillhet ber Rättsmedicinska undersöka om blodet på knivbladet matchar Halvorsens DNA-profil, tror jag att du kommer att få ro i själen."

Beate tittade ner i sitt glas. "Jag vet att det står i rapporten att du var inne på toaletten, men att du inte såg någon där. Vet du vad jag tror? Jag tror att du träffade Stankic, men att du lät bli att hindra honom."

Harry svarade inte.

"Jag tror att anledningen till att du inte berättade för någon att du visste att Jon var skyldig, var att du inte ville att någon skulle gripa honom innan Stankic hade utfört sitt uppdrag. Att döda Jon Karlsen." Beates röst darrade av vrede. "Men om du tror att jag har tänkt tacka dig för det, så har du fel."

Hon satte ner glaset hårt på bordet, och några av de andra tittade bort mot dem. Harry satt tyst och väntade.

"Vi är poliser, Harry. Vi ser till att lagen efterföljs, vi dömer inte. Och du är inte min egen jävla personlige frälsare, fattar du det?"

Hon tog ett djupt andetag och drog med handryggen under ögonen som hade börjat rinna.

"Är du klar?" frågade Harry.

"Ja", sa hon och tittade trotsigt på honom.

"Jag känner inte till alla anledningarna till att jag gjorde det jag gjorde", sa Harry. "Hjärnan är en märklig räknemaskin. Kanske har du rätt. Kanske planerade jag det som skedde. Men jag vill att du ska veta att det i så fall inte var för din frälsnings skull, Beate." Harry tömde resten av kaffekoppen i en enda klunk och reste sig. "Det var för min."

*

Under mellandagarna tvättades gatorna rena av regnet, snön försvann helt och när det nya året kom med några minusgrader och dunlätt nysnö, kändes det som om vintern hade fått en ny och bättre start. Oleg hade fått slalomskidor, och Harry tog honom med sig upp i Wyllerløpa och började med plogsvängar. På väg hem i bilen efter tredje dagen i backen frågade han Harry om de inte snart kunde börja med portar.

Harry såg att Lund-Helgesens bil stod framför garaget, så han släppte av Oleg nedanför uppfarten, körde hem, la sig på soffan och glodde i taket medan han lyssnade på skivor. De gamla.

Andra veckan i januari berättade Beate att hon var gravid. Att hon skulle föda hennes och Halvorsens barn till sommaren. Harry tänkte tillbaka och undrade hur blind man fick vara.

Harry fick över huvud taget tid att tänka i januari eftersom det verkade som om den del av mänskligheten som bor i Oslo hade beslutat sig för att ta en paus från dödandet av varandra. Så han funderade på om han skulle låta Skarre flytta in hos sig i 605, Uppklarningskontoret. Han funderade över vad han skulle göra med resten av sitt liv. Och han funderade på om man någonsin skulle få veta om man hade gjort det rätta medan man levde.

Först i slutet av februari beställde Harry en flygbiljett till Bergen.

I staden med de sju fjällen var det fortfarande höst och snöfritt, och på Fløien hade Harry känslan av att molnen som omringade dem, var samma som senast. Han hittade honom vid ett bord på Fløien Folkerestaurant.

"De säger att det är här du sitter nuförtiden", sa Harry.

"Jag har väntat", sa Bjarne Møller och drack upp. "Du tog god tid på dig."

De gick ut och ställde sig vid räcket på utkiksplatsen. Møller verkade ännu mer blek och tunn än senast. Ögonen var klara, men ansiktet var uppsvullet och hans händer darrade. Harry antog att det var mer piller än alkohol.

"Jag förstod inte vad du menade direkt", sa Harry. "När du sa att jag skulle följa pengarna."

"Hade jag inte rätt?"

"Jo", sa Harry. "Du hade rätt. Men jag trodde att du menade mitt fall. Inte dig själv."

"Jag menade allt, Harry." Vinden piskade Møllers ansikte med hans eget hår. "Du berättade förresten inte för mig om Gunnar Hagen är nöjd med lösningen på ditt fall. Eller rättare sagt, bristen på lösning."

Harry ryckte på axlarna. "David Eckhoff och Frälsningsarmén besparades en pinsam skandal som kunde ha skadat renomméet och deras arbete. Albert Gilstrup förlorade sin ende son, en svärdotter och fick dra tillbaka ett kontrakt som kanske kunde räddat familjeförmögenheten. Sofia Miholjec och hennes familj reser tillbaka till Vukovar. De har fått ett bidrag av en nyetablerad, lokal välgörare till att bygga ett hus där nere. Martine Eckhoff träffar en pojke som heter Rikard Nilsen. Kort sagt, livet går sin gilla gång."

"Och du? Träffar du Rakel?"

"Ibland."

"Och den där läkarsnubben?"

"Jag frågar inte så mycket. De sliter med sitt."

"Vill hon ha dig tillbaka, är det det?"

"Jag tror att hon skulle önska att jag var en man som kunde leva ett sådant liv som han gör." Harry vek upp kragen på jackan och kisade mot staden som skulle finnas där nere under dem. "Och det önskar väl jag också ibland."

De tystnade.

"Jag tog med mig Tom Waalers klocka och lät en ung urmakare som har koll på sådant kontrollera den. Minns du att jag berättade för dig om den där gången när jag hade en mardröm om Rolexklockan som tickade och tickade på Waalers avskurna arm?"

Møller nickade.

"Jag har fått förklaringen", sa Harry. "Världens dyraste klockor har tourbillon-urverk med en frekvens på tjugoåtta tusen i sekunden. Det får det att se ut som om sekundvisaren flyter runt i en enda rörelse. Och med ett mekaniskt inre medför det att tickandet blir mer intensivt än hos andra klockor."

"Fina klockor, Rolex."

"Det Rolex-märket hade bara satts på av en urmakare för att kamouflera vilket slags klocka det egentligen var. Det är en Lange 1 Tourbillon. Ett av hundrafemtio exemplar i samma serie som den jag fick av dig. Senaste gången en Lange 1 Tourbillon såldes på en auktion, var priset strax under tre miljoner kronor."

Møller nickade med en antydan till leende.

"Var det så ni belönade er själva?" frågade Harry. "Med klockor för tre miljoner?"

Møller knäppte rocken och slog upp jackslaget. "De är mer stabila i värde och mindre avslöjande än dyra bilar. Inte så pråliga som dyr konst, lättare att smuggla än kontanter och behöver inte handtvättas."

"Och klockor är ju något man ger bort."

"Det är det."

"Vad hände?"

"Det är en lång historia, Harry. Och som så många tragedier började den med de bästa avsikter. Vi var en liten grupp personer som ville bidra med vårt. Fixa till sådant som rättssamhället inte klarade av på egen hand."

Møller drog på sig ett par svarta handskar.

"Några menar att anledningen till att så många brottslingar går fria, är att rättssystemet är ett grovmaskigt nät. Men det är helt fel bild. Det är ett tunt, finmaskigt nät som tar de små, men går sönder när de stora kommer farande. Vi ville vara nätet bakom nätet, det som kunde stoppa hajarna. Inte bara folk från polisen var med, utan också från rättsväsendet, politiker och byråkrater som såg att vår samhällstruktur, våra lagar och vårt rättssystem inte var förberedda på den internationella, organiserade brottsligheten som invaderade vårt land när vi öppnade gränserna. Polisen hade inte de fullmakter som gjorde att vi kunde spela lagbrytarnas spel. Tills lagarna hade kommit à jour, måste vi därför operera i det fördolda."

Møller skakade på huvudet medan han stirrade ut i dimman.

"Men där det är låst och hemligt och inte kan vädras ut, startar alltid en förruttnelse. Hos oss grodde det en bakterieflora som först sa att vi måste smuggla in vapen för att matcha de vapen som våra motståndare hade. Sedan för att sälja så att vi kunde finansiera vårt arbete. Det var ju en märklig paradox, men de som satte sig upp mot det upptäckte snabbt att bakteriefloran hade tagit över. Och så kom gåvorna. Småsaker till en början. För att inspirera till kommande insatser, som de sa. Och signalerade att om man inte tog emot skulle man betraktas som osolidarisk. Men egentligen var det bara nästa fas i förruttnelsen, en korruption som nästan omärkligt inlemmade en tills man satt där med skit upp till hakan. Och det fanns ingen återvändo, de hade för mycket på en. Det värsta var att du inte visste vilka 'de' var. Vi hade organiserat oss i celler om några få personer som bara hade kontakt med varandra genom en enda kontaktperson, som hade tystnadsplikt. Jag kände inte till att Tom Waaler var en av oss, att det var han som organiserade vapensmugglingen eller att det över huvud taget fanns en person med täcknamnet Prinsen. Inte förrän du och Ellen Gjelten avslöjade det. Och då insåg jag också att vi för länge sedan hade tappat vårt egentliga mål ur sikte. Att det var länge sedan vi hade haft annat motiv än att belöna oss själva. Att jag var korrumperad. Och att jag var medskyldig till att..."

Møller tog ett djupt andetag:

"... poliser som Ellen Gjelten dödades."

Molntussar och större flak virvlade förbi dem som om Fløien flög.

"En dag orkade jag inte mer. Jag försökte lämna allt. De gav mig alternativ. Som var enkla. Men jag är inte rädd. Det enda jag är rädd för är att de ska skada min familj."

"Var det därför du flyttade från dem?"

Bjarne Møller nickade.

Harry suckade: "Och så gav du mig den här klockan för att få ett slut på det?"

"Det måste bli du, Harry. Det kunde inte vara någon annan."

Harry nickade. Han kände en klump växa i halsen. Han tänkte på något Møller hade sagt förra gången de stod här längst uppe på fjället. Att det var lustigt att tänka sig att sex minuter från centrum i Norges näst största stad kunde en människa gå vilse och omkomma. Hur man kan befinna sig i det man tror är rättfärdighetens centrum och så plötsligt tappa all känsla för åt vilket håll man ska gå och själv förvandlas till det man bekämpar. Och han tänkte på den stora kalkylen i hans eget huvud, alla de små och stora val som hade lett fram till de sista minuterna på Oslo Lufthavn.

"Och om jag inte är så annorlunda än du, chefen? Tänk om jag säger att jag kunde ha varit där du är nu?"

Møller ryckte på axlarna. "Det är tillfälligheter och nyanser som skiljer hjälten från brottslingen, så har det alltid varit. Rättskaffenhet är den lates och visionslöses dygd. Utan lagbrytare och olydnad hade vi fortfarande levt i ett feodalsamhälle. Jag förlorade, Harry, så enkelt är det. Jag trodde på något, men jag blev blind, och när jag fick synen tillbaka, hade mitt hjärta korrumperats. Det händer hela tiden."

Harry huttrade i vinden och letade efter ord. När han äntligen hittade några, lät hans röst främmande och plågad: "Beklagar, chefen. Jag kan inte bogsera in dig."

"Det är okej, Harry, jag ordnar resten själv från och med nu." Møllers röst var lugn, nästan tröstande. "Jag ville bara att du skulle se allt. Och förstå. Och kanske lära. Det var inte mer."

Harry stirrade in i den ogenomträngliga dimman och försökte förgäves göra som hans chef och vän hade bett om: Att se allt. Harry hade ögonen öppna tills tårarna steg upp i dem. När han vände sig om igen, var Bjarne Møller försvunnen. Han ropade hans namn in i dimman trots att han visste att Møller hade rätt: det var inte mer. Men han tänkte att någon borde ropa hans namn trots allt.

redpajama_set_name: RedPajamaBook