text:
U.S. records first case of highly contagious bird flu in human, health officials say
Daniel Morones May 2, 2022 3 min read
A hugely contagious pressure of avian flu that has possible killed hundreds of birds and unfold throughout additional than two dozen states has been detected in a human for the initial time in the U.S., officials explained Thursday.
The gentleman was doing the job on a commercial farm in Colorado and was involved in culling poultry suspected to be contaminated when he was immediately uncovered to the H5N1 flu, the state's health division claimed in a launch.
The guy, explained as youthful than 40, has reported only 1 symptom — tiredness — and was taking the antiviral drug Tamiflu, the office mentioned.
A constructive test administered this week by the state overall health department, which mentioned it has been monitoring persons uncovered to poultry and wild birds, was confirmed Wednesday by the Centers for Illness Handle and Avoidance, the company reported.
Overall health officers even now will not know with certainty irrespective of whether the male was basically infected with the virus or if the virus had only contaminated the area of his nose at the time the examination was taken, Colorado point out epidemiologist Rachel Herlihy advised NBC Information on Friday.
"With all that mentioned, we are definitely getting cautious right here and dealing with this like it could be an an infection," she mentioned.
The state overall health division explained the guy as a prison inmate who was doing the job at a Montrose County farm as aspect of a pre-launch work software.
The farm experienced lately knowledgeable an outbreak of the H5N1 bird flu, and he and other incarcerated persons had been tasked with encouraging to euthanize the flock, Herlihy claimed.
They were being given individual protecting equipment, even though it really is unclear regardless of whether all of it was staying adequately employed, she reported.
The other incarcerated people are remaining monitored but have analyzed negative for the virus. The guy, who tested favourable, has since examined negative but has been questioned to continue to be in isolation till Saturday, she explained.
The state health agency and the CDC explained Thursday that the danger the virus poses to men and women even now stays minimal.
Though community health officials have worried that a mutation could present a menace to humans, only one particular other human scenario has been detected around the world — a man or woman who lifted birds in the United Kingdom tested beneficial for the virus in December. The particular person was asymptomatic, the CDC stated.
What is H5 bird flu?
There are 3 forms of H5 viruses that have contaminated birds in the U.S.: H5N1, H5N2, and H5N8.
The Colorado man analyzed beneficial for an H5 bird flu virus, Herlihy stated.
The H refers to hemagglutinin, a single of two proteins that sit on the surface of influenza viruses and permit the viruses to enter cells.
Herlihy explained work is underway to detect the second protein, the neuraminidase subtype, or N, of the virus present in the guy.
It is really assumed to be N1, Herlihy said, because there usually are not other H5 viruses aside from H5N1 circulating in the U.S. proper now.
Other varieties of influenza, specifically H1 and H3, are the types that commonly trigger outbreaks in people.
Most H5 viruses identified around the globe are identified to infect wild birds and poultry, but can at times infect human beings, stated Dr. Buddy Creech, an infectious disease expert at the Vanderbilt University Professional medical Centre in Nashville, Tennessee.
Previously variations of the virus contaminated about 880 people beginning in 2003, the agency claimed. Even though the virus hardly ever infects persons, it can be severe when it does: In accordance to the CDC, its mortality fee is 60 percent.
The H5N1 virus now circulating has been discovered in commercial and backyard birds in 29 states and in wild birds in 34 states, the CDC claimed.
An outbreak at a lake exterior Chicago is thought to have killed extra than 200 birds, and at the very least three bald eagles died from the virus in Georgia. Tens of millions of chickens and turkeys have been killed to avert the virus's distribute, prompting a surge in poultry prices.
Tags: bird Case contagious flu Health Highly human officials records
Previous States that legalized marijuana now researching mental health risks of high-potency cannabis
Next The impact on physical and mental health
COVID-19 pandemic 'is probably at a transition point,' WHO says
NHS: More at-home care offered in attempt to shorten waiting times


text:
Cheetahs Never Win
J Robert Deans
NOTE: opinions expressed herein may not represent those of the other members of DEANS FAMILY PRODUCTIONS
WARNING: THIS REVIEW CONTAINS SPOILERS FOR: Soul, Star Trek: The Wrath of Khan, Wonder Woman, and Wonder Woman 1984
There is a story from Star Trek lore that has transcended the fandom into popular awareness, the Kobayashi Maru, also known as the unwinnable test. In the Star Trek universe, it is a test given to Academy cadets to prepare them for the inevitable no-win scenario of commanding a starship. In the Star Trek canon, Kirk rigged the test so he could win. In the original series, he was given a commendation for "original thinking," and became the youngest captain ever in Starfleet. Kirk never learned there are consequences for such "original thinking" until much later when, in a battle with old nemesis Khan, Kirk's original thinking does save the crew, but costs him his dearest friend.
Essentially, he cheated.
Two studios gave us gifts for Christmas Day: Disney, with SOUL, and Warner Bros, with WONDER WOMAN 1984 (aka WW84).
SOUL opens with the traditional notes of "When You Wish Upon a Star," this time being played – less than expertly – by a middle school music class. Their teacher, Joe Gardner, is trying to keep the kids on track while also maintaining his sanity when one student shows a flash of musical genius. That same day, he gets tenure at the school and a big break to join a jazz quartet. While walking home to get ready, he falls into a manhole, and finds himself heading towards a giant light. Joe, it would seem, has died, and is ready for the Great Beyond. He panics, and breaks through to the other side, which is where new souls are prepared for life. He pretends to be a mentor, and is assigned the most difficult case ever, 22. New souls are not named, they are numbered, and the current class includes souls numbered in the billions, which should emphasize how long 22 has been around.
22 has no interest in going to earth, Joe – or at least his essence – desperately wants to go back so he doesn't miss his shot with the quartet. He and 22 then conspire to get 22 "earth-ready," at which point 22 will give Joe their earth pass. Nothing works, so the administrators come to send Joe back to the Great Beyond. Joe and 22 ask for 5 more minutes, run off, and enlist the help of a wandering soul (Moonwind, wonderfully voiced by Graham Norton) to get Joe back to earth. His magic works, and Joe is back on earth – with 22.
The soul count is suddenly off, and one of the administrators notices. The administrator goes to earth and finds Joe, and retrieves his soul, telling him very plainly, "you cheated."
Wonder Woman is immortal, and thus doesn't have the same concerns as those of Joe or 22. Diana is a superhero that has the luxury of being able to fit into any era. Shifting her origin to World War One allowed writers to consider several historical points to frame adventures for Diana: World War Two? The Korean War? The Cuban Missile Crisis? The Iran Hostage Crisis? The Falklands? Okay, maybe not the Falklands, but there was a vast playground available to Patty Jenkins and the writers at Warner Bros to craft Diana's next adventure. And the first film's writer, Allan Heinberg, had established a story structure in which lessons could be imparted within the flashback narrative without their being forced or corny.
With the first film's theme being Love, Jenkins and primary writer Geoff Johns focused on "Truth" to be the core theme for the sequel and set it in a nostalgic atmosphere for themselves, the 1980s.
WW84 also introduces two characters to the DCEU very familiar to comic fans, Barbara Minerva and Maxwell Lord. Lord is portrayed here as a petty charlatan, a con man who simply wants to be a big deal. Minerva is from the same cookie-cutter that produced Michelle Pfeiffer's Catwoman, Jamie Foxx's Electro, or Jim Carrey's Riddler: a pathetic wallflower of a character before transforms into a strong, confident villain. Lord's arc can be seen as a mashup of Tom Hanks' BIG and Michael Douglas' WALL STREET, whereas Minerva is just like her progenitors: confident, strong, and opposite of her previous persona (including a paint-by-numbers pair of moments before and after transformation in which she interacts with the same homeless person).
Lord manipulates Minerva to obtain a special stone that grants wishes and then becomes the wish grantor, which creates global trouble as it pushes Lord closer and closer to absolute power. All the while he lies to himself about how all of this will end, as his body is decaying from within with each wish. Minerva wishes to be just like Diana, strong, popular, attractive, and with that, she slowly loses herself in her animalistic tendencies as she literally becomes a cheetah. Diana wishes for Steve, pure and simple. Steve is that which she has wanted – and pined for (no pun intended) for 65 years.
But before all of this happens, we are treated to a flashback of young Diana taking part in Amazonian games. Diana is roughly 12, whereas she faces against adult Amazons, and she holds her own. She is proficient in all of the tests of accuracy and shows ingenuity and craftiness. However, halfway through the contest, Diana falls from her horse, and she uses a tunnel to reclaim her ride – skipping part of the challenge. Diana is in front and headed for victory until Antiope grans her and stops her from winning. Diana immediately yells about fairness.
Antiope simply explains that she was not ready to win, and that no true hero is born from lies. Diana protests again, and Antiope responds that she took the short path.
She cheated.
Joe and 22 are brought back to the soul preparation area. Much to everyone's surprise and delight, 22 has earned her pass to earth. She can now go and be a person! Joe has done the impossible. Given a chance to say goodbye before they leave, Joe is left with 22's pass, and before he can return it, she disappears.
Joe takes the pass, jumps, and lands in his body just in time to make it to the club for his show with the quartet – which he aces. They make him part of the band, and Joe realizes he doesn't feel like he thought he would. His whole life had been leading up this moment and it finally hits him that it was the journey, not the destination.
And he has cheated 22 of that chance.
Diana tries several times to get Minerva to understand what she is doing to herself, and how it isn't worth the cost: the wishing stone takes more than it gives. Minerva doesn't care, she likes what she is becoming. Lord is after more and more power, convinced that at some point everything will come together and make it all work out, and he likes his chances. For Diana, having Steve back is slowly robbing her of her immortality, strength, and powers.
And it isn't until another ham-fisted Superman and Superman II call back that Steve is finally able to convince Diana that he needs to disappear for good – that she needs to finally let go – for her to be able to finally save the day. She finally does, and after saying goodbye she is not only restored to full strength, she uses earlier advice from Steve to figure out how to fly.
Meanwhile, Lord lands at a special broadcast facility for the president, where Lord establishes a global linkup to have everyone make a wish. As they do, Lord becomes more and more powerful. The final evolution of Minerva into Cheetah is revealed as she and Diana fight just outside the facility as the world's populace selfishly feds Lord's whims. Diana tries one last chance to get Minerva to renounce her wish, and apologizes when Minerva refuses.
Diana then enters the facility and the storm around Lord is so powerful even Diana and the Lasso cannot penetrate it. A beaten Diana lies in the corner trying to talk Lord into renouncing his wish as nuclear missiles – a wish of nearly every world leader – begin launching everywhere. Lord tells Diana she is wasting her time, and she replies that she is not talking to him.
Lord is trying to take over the world, but the world leaders are cheating him of that chance.
Joe finds a way back to the soul preparation area, and finds 22, who has transformed into a monster. He has to find a way to heal her, help her, and give her her chance. He has to admit his error, acknowledge what he did – and what he did to her – and help her.
Diana has managed to get the Lasso around Lord's ankle, allowing her voice to be heard with his over the broadcast. She reaches people and wishes start being renounced. Bombs magically disappear. Things calm down. Lord is taken to find his son, Minerva is transformed back into Barbara, and Diana is left alone to help people again.
The final moments of the Wonder Woman sequel are a tacked-on scene at Christmas in which Diana runs into the man whose body Steve inhabited, and a fan-service cameo scene which I won't spoil.
Soul ends with a somewhat typical heartstrings-pulling ending that is satisfying and – well – soulful. It's honest and earnest.
We entered expecting a film that would carry us on a journey of the necessity of music to our lives, and instead we learned of the importance of living – simply living – and how music is but one of many wonderful companions on that journey.
Joe and 22 are honest, deep, and engaging characters whose experiences help create a full experience that takes the film far beyond what it was expected. Pixar had fallen into a rut of sequelitis (even if those sequels were good), and this is a fine return to form.
I watched SOUL after WONDER WOMAN 1984 and I am very glad I did.
WONDER WOMAN 1984 opened with two fun sequences – first with young Diana then with "modern" Diana in 1984 saving people from everyday dangers then a hostage situation in a mall. Those two scenes were like an entire Spider-Man film in microcosm: lesson and heroic response…with lots of web-swinging-like lasso work.
And then everything went off the rails. The film seemed to be of two pieces. Decent to solid performances led by capable and sometimes fantastic director Jenkins, layered atop a paint-by-numbers story assembled from a checklist of comic book – note, comic book and not comic book movie – tropes. Add in the aforementioned riffs on Donner's Superman films and it comes across as if Geoff Johns was desperately trying to will this movie to be the best DC superhero movie ever.
Johns, the film's primary writer, is – or was, or may still be depending on the day of the week the way AT&T/WB handles DC Comics – an executive in charge of character oversight at DC. He has also written several episodes of various DC TV series, and has written many runs of various DC comics, most notably JSA and Green Lantern. His career began as an intern and PA for Richard Donner. That influence is all over this story.
So much of the story in this film reminds me of something I remember Stan Lee once saying about Marvel Comics. He was once asked about the use of "big words" in his comics, and he said that audiences – young audiences especially – were smarter than anyone thought, so you should never talk or write down to them.
That may not have been the intention, but ultimately that was the effect of this story. It's filled with so many tropes and comic book familiarities that it feels more like a reformatted comic book script than a comic book story adapted for the screen. For example, story beats take ten minutes when in comics they would take maybe three or four panels. Odd story elements that might pass muster in a comic – Steve knowing how to fly a 1980s fighter jet when he only knows how to fly a 1916 propeller bi-plane, for example – are hung out like dirty laundry.
And then there are the shortcuts. Those little moments that suggest that not only was Jenkins not fully in control of the ship, but that cuts were made while the captain had her back turned. The CGI fight in extreme darkness. Lord seeing his son in the chaos of the last moments despite Alastair being however many hundreds of miles away. Everything just returning to normal or disappearing when the wishes are renounced…but everyone's memories remain. The Christmas tack on scene just so we know "Handsome Man" (seriously, that's Steve's host body's name in the credits) is okay.
These are just some of the moments where the movie, well, cheated.
Moments that are unearned. Moments that are far too common. Moments that none of the unfortunately solid performances could save (not even with a goofy but welcome end credit scene).
I won't spoil the result of SOUL, but suffice it to say, it worked, on nearly every level.
Joe cheated, and he paid the price, and he learned a valuable lesson.
Lord, Minerva, and Diana cheated. But did any of them pay a price? Or was it just the viewers?
WB and DC were faced with their own Kobayashi Maru of equaling their best DCEU film to date, and they failed. But they didn't fail because they tried and simply missed the mark, and they didn't fail because of a pandemic.
Simply put, Warner Bros cheated…and Disney won.
PrevPreviousSanta Shakes' 2020 Holiday Shopping Guide
NextA Community Woven Together For A CauseNext

redpajama_set_name: RedPajamaCommonCrawl


text:
Danmarks førindustrielle bebyggelse ligger tids- og udviklingsmæssigt mellem den forhistoriske bebyggelse, bopladserne, og den industrielle bebyggelse, der stort set falder sammen med urbaniseringen i Danmark.

Den førindustrielle bebyggelse er stedfast og mere mangfoldig. Mens efterfølger er være stedbunden og landskabeligt tilpasset den næringsvej eller de næringsveje, der blev udøvet.

Den førindustrielle bebyggelse var mange slags: enkeltbebyggelser som klostre, herregårde og kroer og sammensatte bebyggelser som landsbyer og købstæder.

Den førindustrielle bebyggelse var på ingen måde uforanderlig; nye bebyggelsesformer tilkom og gamle forsvandt eller forandredes som følge af ændrede næringsvilkår.

Den førindustrielle bebyggelse afspejler befolkningens dygtighed og evne til at se landskabets muligheder og finde veje at udnytte dem bedst muligt.

Bebyggelseskategorier

Der skelnes efter graden af sammensathed mellem:
 den enkelte bygning med et eller flere af følgende formål: beboelse, erhvervsvirksomhed, betjening, opbevaring, eller tidsbegrænset ophold,
 samlede ejendomme omfattende en eller flere bygninger med eller uden dertil knyttede anlæg, der funktionelt hører sammen som en helhed med et fælles formål, og
 samlet bebyggelse omfattende en eller flere ejendomme beliggende i tættere samlinger og omgivet og indbyrdes adskilte af større, samlede ubebyggede områder. I sidstnævnte tilfælde bruges ofte benævnelser som husklynge, by eller stad – ofte som efterhængt led (landsby, stationsby, villaby, købstad, forstad).

Bebyggelsestyper

Bebyggelser kan opdeles dels tidsmæssigt, dels efter formål. Tidsmæssigt skelnes mellem bebyggelser fremkommet i den førindustrielle og den industrielle tidsalder, formålsmæssigt skelnes mellem anvendelsens egenart.

Det førindustrielle bebyggelsesmønster var kendetegnet ved to forhold: dels at der forekom et forholdsvis stort antal ulige bebyggelsesformer hver med deres særegne formål, dels at disses beliggenhed, antal, størrelse og udformning var tæt forbundne med de landskabelige forhold. Kendetegnene for tiden er, at:
 bebyggelsens beliggenhed og funktion beroede på de landskabelige forhold,
 bebyggelsens tæthed (antal og størrelse) beroede på befolkningsforholdene,
 bebyggelsens fremtræden og indretning beroede dels på bevidst og ubevidst planlægning, dels bygningstekniske forhold.
Det er således samspillet mellem disse fire forhold, der skabte bebyggelsesmønsteret. Men desuden var der andre forhold, som indvirkede, først og fremmest politiske – såvel indenrigspolitiske som udenrigspolitiske – (der påvirkede råderummet), dernæst økonomiske (der påvirkede indsatsen), desuden klimatiske forhold – storme, tørke, regntider – (der påvirkede afgrødeudbyttet), epidemier i befolkningen og husdyrbesætningerne, brande, oversvømmelser og lignende uforudsigelige forhold, der kunne bane vej for nye (eller fornyede) tiltag. Sidst, men ikke mindst, er al bebyggelse en følge af menneskelig virksomhed og dermed af de valg, beslutninger, evner og muligheder, som den enkelte havde.

Samspillet mellem bebyggelse og landskab har gennem tiden taget udgangspunkt i, at bebyggelsens mangfoldighed i former afspejler menneskenes mangfoldighed i behov i den udstrækning, de ikke lod sig indpasse inden for én bebyggelsesform og under hensyntagen til de vilkår, landskabet gav for at forene disse behov på den mest hensigtsmæssige måde med de byggetekniske kundskaber. Forandringer i dem kunne føre til forandringer i den enkelte bygnings udformning og fremtoning (fx overgangen fra romansk til gotisk byggestil eller tilføjelsen af tårn, våbenhus og sakristi til de oprindelige kirkebygninger), mens forandringer i den samfundsmæssige opbygning kunne udløse behov for nye, tilpassede former for bebyggelse (fx fiskerlejer til afløsning af middelalderens sildemarkeder eller nye institutioner som klostre eller herregårde).

Landskabets indflydelse

Man kan i denne sammenhæng udskille forskellige naturgivne forhold, som indvirkede på bebyggelsen:
 landbrugsjordens indvirkning, hvilken atter er et samspil af terrænforhold (fladepræg modsat store højdeforskelle og grad af gennemskårethed med kløfter og lignende), jordbundens frugtbarhed samt forekomst/fravær af sandfygning og/eller oversvømmelsesmulighed (fx tidevand);
 havets indvirkning, hvor der kan skelnes mellem:
betydningen af fiskerige farvande,
betydningen af sejlbare farvande;
 vandkraftens (vandløbenes) indvirkning;
 vindkraftens indvirkning;
 forekomsten af udnyttelige råstoffer;
 landskabsæstetiske forholds indvirkning.

Til ovennævnte naturgivne vilkår knyttede sig yderligere menneskeskabte forhold, hvoraf især må fremhæves:
 vejnettets indvirkning;
 ejendomsforholdenes indvirkning;
 lovgivningsbestemte forhold (særskilte købstads- og næringsrettigheder og lignende).

Disse forhold skabte et sammensat mønster af vilkår, som måtte indvirke på bebyggelsens egenart, formål og trivsel.

Konjunkturbetingede forholds indflydelse

Naturligvis satte skiftende tidsbundne konjunkturer (krige, sygdomsepidemier, misvækst og velmagtsperioder og befolkningsfremgang) også deres præg på bebyggelsesforholdene, men overordnet var bebyggelsen præget af forholdsvis stor stabilitet igennem tiden. Til gengæld angiver konjunkturerne tydeligt de skiftende vilkår for bebyggelsen: lange tidsforløb med fremgang og udvikling afløst af forholdsvis korte tidsrum med ofte brat tilbagegang. Der tegner sig følgende bølgeforløb:
 fremgang fra vikingetiden ind i middelalderen, fra 1348 afløst af et første tilbageslag indtil omkring 1400,
 en fremgangsbølge fra 1400-tallet over reformationen frem til omkring 1625, da afløst af et nyt tilbageslag indtil 1660,
 en fremgangsbølge fra 1660 til Store Nordiske Krig afløst af en krise til midten af 1700-tallet,
 en fremgangsbølge fra midten af 1700-tallet til Napoleonskrigene afløst af en krise indtil omkring 1840.
Fælles for de ovennævnte udsving var, at de fandt sted i et førindustrielt samfund og med befolkningsudsving af en nogenlunde fast størrelse.

Fra omkring midten af 1800-tallet skiftede rammerne for bebyggelsen karakter: udviklingen skete nu inden for et samfund i vedvarende teknisk og industriel udvikling og under indtryk af en stærkt voksende befolkning indtil omkring 1970, afløst af en befolkningsstagnerende periode efter 1970. Hele dette tidsrum har imidlertid været kendetegnet ved en omfattende og vedvarende bebyggelsesmæssig udvikling.

Den bebyggelseshistoriske udvikling

Den bebyggelseshistoriske udvikling i Danmark falder i to klart adskilte faser: forhistorisk tid (medregnet vikingetiden) og historisk tid (fra middelalderen og senere).

Forhistorisk tid

I forhistorisk tid var bebyggelsen kendetegnet ved omskiftelighed: efter en kortere eller længere tid blev bebyggelsen øjensynligt opgivet og nedlagt, og indbyggerne flyttede til et andet sted – nogle gange i nærheden, nogle gange synes der at været sket en regulær omlokalisering under hensyn til andre ressourcer eller ressourceudnyttelser end tidligere. Det var i udtalt grad tilfældet med datidens landsbyer. For her kan ofte påvises hvorfra og hvorhen, landsbyens indbyggere flyttede – ofte inden for samme velafgrænsede område (nogenlunde svarende til senere tiders ejerlav). Men også for handelspladser synes der at været tale om begrænsede virkeperioder, hvorefter stedet faldt tilbage, mens andre steder tog over.

Man kan i forhistorisk tid kun skelne mellem to bebyggelsesformer: landsbyen og handelspladsen (centralpladsen eller wik-en).

Landsbyerne

Landsbyerne var fra jernalderens begyndelse samlinger af langhuse med stald i den ene ende og boliger i den anden. De blev i keltisk jernalder omgivet af et fælles hegn, fra romersk jernalder imidlertid af egne indhegninger, ligesom der nu hørte flere bygninger til den enkelte ejendom. I løbet af romersk og germansk jernalder voksede gårdenes – og dermed landsbyernes – størrelse betydeligt sideløbende med, at der med ujævne mellemrum skete omflytninger (hvilket har givet anledning til betegnelsen "den vandrende landsby"), lige som en del bygninger tydeligvis blev udskilt og anvendt til særskilte formål, blandt andet håndværk. Blandt de mest kendte landsbyer fra forhistorisk tid kan nævnes Grøntoft (keltsk jernalder), Hodde og Vendehøj (romersk jernalder), Vorbasse (romersk og germansk jernalder samt vikingetid), Sædding (vikingetid).

Wikerne

Wiker (handels- og centralpladser) kendes fra romersk jernalder, germansk jernalder og vikingetid. De mest kendte wiker fra germansk jernalder og vikingetid er Hedeby ved Slien, Dankirke og Ribe ved Vadehavet, Lindholm og Sebbersund ved Limfjorden, Stentinget i Vendsyssel, Gudme på Fyn, Tissø, Boeslunde og Lejre på Sjælland, Sorte Muld på Bornholm, Slöinge og Uppåkra i Skåne, hvortil kommer Helgø og Birka i Mäleren, Kaupang ved Oslofjorden med flere. Kendetegnende er, at alle disse steder (fraset Ribe) opgives henimod vikingetidens ophør. De opstod i kraft af en fordelagtig beliggenhed for fjernhandel og af en handlekraftig stedlig leder eller ledelse men stod og faldt med denne og evnen til at fastholde handelen. Wikernes afløsere i historisk tid var de ulige udskibningssteder, ladesteder og skipperbyer, hvis trivselsgrundlag var lige så stærkt eller skrøbeligt.

Middelalderen (1050-1536)

Fra og med overgangen til middelalderen skete der flere ændringer i bebyggelsesforholdene:
 for det første blev bebyggelsen nu stedfast,
 for det andet fremkom en række nye bebyggelsesformer: kirker, kongsgårde, klostre, møller, hovedgårde, ligesom købstædernes antal voksede.

Udviklingsmæssigt falder middelalderen i tre dele: en opbygningstid (1050-1348), en krisetid (1348-1400) og en genopbygningstid (1400-1536).

Ældre Middelalder: et samfund bygges op (1050-1348)

Kirkerne

Da kristendommen slog igennem som den førende trosretning i Danmark, begyndte et omfattende kirkebyggeri. I værket "Historia Hammaburgensis Ecclesiae" (Den Hammaburgiske Kirkes historie), skrevet omkring 1075 opgjorde Adam af Bremen kristendommens gennemslagskraft således: "Den skønneste danske landsdel er Sconien, hvorfor den hedder det. Sconien er svært væbnet med mænd, frugtbar på korn og rig på handelsvarer – og nu også fuld af kirker! Sconien har dobbelt så mange kirker som Seland, nemlig 300, mens Judland kun skal have halvt så mange og Fun kun en tredjedel". Dette indebærer, at der i runde tal skulle have været henved 700 kirker i hele riget. Men da kirkebyggeriet var afsluttet, var antallet snarere omkring 1600 kirker. De ældste kirker var af træ, men allerede i slutningen af 1000-tallet begyndte man at bygge kirker af sten. Det er påvist, at stenkirkerne er bygget på trækirkernes sted. Det er ligeledes fastslået, at kirkerne mange steder ligger med nogenlunde faste indbyrdes afstande, omkring 3,5 km, hvilket vidner om en overordnet styring af kirkebyggeriet.

Landsbyerne

En følge af det omfattende kirkebyggeri (med tilhørende kirkegårde) var, at landsbyen måtte blive stedfast. Den jord kirken lå på var hellig og kunne ikke blot forlades. Kirkelandsbyernes urokkelighed faldt sandsynligvis sammen med en ændret driftsform, vangebruget (først tovangs-, siden trevangsbrug) og et nyt redskab, hjulploven, der stillede større krav til trækkraften end den gamle ard, og hvor et samvirke mellem landsbyens indbyggere derfor var en fordel. De ældste vidnesbyrd om anvendelse af hjulplove i Danmark, de højryggede agre, påtræffes i sen vikingetid/tidlig middelalder, men formentlig gik der tid, inden det nye redskabs fordele for alvor blev erkendt overalt i landsbyerne. Omkring år 1100 indførtes tienden som fast afgift til kirken, og derved blev landbruget underlagt nye vilkår. Sandsynligvis stammer dyrkningsfællesskabet fra denne tid, ligesom sognet blev det oprettet som område, der skulle betale tiende til en given kirke, og hvis indbyggere skulle gå til gudstjeneste og få forrettet dåb, begravelse og vielse i samme.

En bivirkning af, at landsbyernes omflakkende tilværelse var afsluttet, var, at en del af det gamle område, som havde indgået i "vandre-omdriften", nu kom til at ligge mere end de omkring 1000 m fra landsbyen, hvor en fast, virksom agerdrift kunne udøves.

Adelby
Da befolkningen synes at have været inde i en vækst, betød dette, at hvis eller når antallet af familier i landsbyen oversteg det, der driftsmæssigt var mulighed for at indpasse, kunne man oprette nye, mindre bebyggelser – torper – i disse yderområder. Desuden var det muligt at rydde områder med skov og krat, som tidligere ikke havde været dyrket, og her ligeledes oprette rydningsbyer.

En sådan udvikling synes i Danmark at have fundet sted i ældre middelalder, og muligvis før. For Fyns vedkommende er det opgjort, at godt halvdelen af landsbyerne var adelbyer, en tredjedel torpbebyggelser og en tiendedel rydningsbebyggelser.

I Jyske Lov fra 1241 gaves bestemmelser, der sikrede adelbyen (den landsby, hvorfra udflytning var sket) ret til inden for tre år at kræve torpen nedlagt og beboerne flyttet tilbage, hvis den nye udflytterbebyggelse var til skade. I Eriks Sjællandske Lov fandtes bestemmelser om fordelingen af ødelagte torpers jord.

Landsbyerne virkede dog ikke i et tomrum: ejendomsforholdene lå bag meget af det, der afgjorde deres skæbne gennem tiden.

Krongodset

Det danske samfund var langt ind i middelalderen et bygdesamfund: "Det var indenfor landsbyen, herredet, syslet og til nød "landet" (dvs. landsdelen), at samfundslivet konstituerede sig, og det var tinget, folkeforsamlingen, fremmødet af alle "lovfaste" mænd indenfor det større eller mindre samhørende omraade, der bestemte bygdens vilje i alle fællessager.
Hver bygd udgjorde i virkeligheden et fast og afsluttet samfund. Her konstitueredes magtfordelingen, efter egne love ud fra bygdens struktur, og riget opfattes bedst som et løst konglomerat af en mængde saadanne smaa isolerede og næsten selvstyrende bygder. ...Overalt var det høvdinger og stormænd, der ledede." "Kongen var enhedsmærket for deres samfund, deres repræsentant overfor de omliggende samfund og vel ogsaa overfor de højere magter." Udviklingen i tidlig middelalder fremmede kongens anseelse, herunder samvirket med kirken som en magtfuld samarbejdspartner, fra Sven Estridsen over Knud den Hellige, Knud Lavard, Valdemar den Store og med Valdemar Sejrs kortvarige Østersøimperium som et første højdepunkt.

Det var kongemagten, der samlede landet til et rige: I løbet af Valdemarstiden knyttedes landet sammen af et net af kongeborge lagt under hensyn til søruter og grænseegne truede af venderne: Skanderborg, Sønderborg, Nordborg, Hagenskov, Ørkil, Nyborg, Kalundborg, Vordingborg, Haraldsborg, Søborg, København, Helsingborg, Søvdeborg med flere, hvorved kongemagten bliver garant for landefreden både indadtil og udadtil. Kongen optrådte som lovgiver og som garant for retssikkerheden. Kongen støttede kirken og klostrene. Kongen ophjalp handelen og købstæderne. Kongen lod bygge alt fra fæstningsværker til vejbroer. Kongemagtens udøvelse blev ordnet indenfor lande og herreder, det gamle ledingssystem afløst af skatter betalt efter jordtilliggendet til gårdene.

Kongemagtens økonomiske grundlag var jordejendom: kongelev (kongens embedsgods) og patrimonium (kongens arvegods fra familien). Kongelevet bestod af kongsgårde med tilhørende ejendomme og rettigheder. Under kongelevet hørte endvidere alle middelalderlige købstadsdannelser kommet til før 1140, ubeboede øer, halvøer, næs og skove (og siden de bebyggelser, der fremvoksede her) samt erobrede områder som Friesland, Bornholm, Rygen og Femern. Patrimonium-godset synes fortrinsvis at have bestået af storgårde, hvortil kom strøgods på Falster, Lolland, Sydlangeland, Vest- og Sydsjælland. For bønderne var ejendomsforholdet alene af betydning ved at afgøre til hvem og hvor, afgifter skulle betales.

Hovedgårdene

Allerede i vikingetiden ses, at gårde kunne have uens størrelse, og i digtet "Rigs vandring" fortælles om et tredelt samfund bestående af en ufri stand (trællene), en fri bondestand og en stand af frie og særligt velhavende, stormændene. I det tidlige middelaldersamfund var det kongemagten, der stod som den, der sikrede freden og retsvæsenet, og i Knud den Helliges gavebrev af 1085 bestod en stor del af gaven af jordegods, som stormænd havde betalt kongen for at genkøbe deres fred. Kong Niels fik ret til bøderne for ledingsbrud, hvilket vil sige, at kongen indtog en ledende rolle i ledingsvæsenet. Fra samme tid stammer princippet om, at kongen ejer alt, som ingen anden har udtrykkelig ejendomsret til (danefæ), desuden forstrande samt alle vrag, der drev ind på stranden, og i Kong Valdemars Jordebog fra omkring 1230 ses, at store, tidligere herreløse skovområder nu hørte under krongodset.

Det var imidlertid hirden, der afspejlede kongens faktiske magt. Gennem hirdens udvidelse og omdannelse blev kongens magt formelt mangedoblet: fra i begyndelsen at have været kongens livgarden, der fulgte ham på rejserne fra kongsgård til kongsgård, begynder hirdmænd at optræde som kongens ombudsmænd, hans stedlige stedfortrædere i de enkelte herreder. Omkring år 1200 skete der en forandring i ordningen af landets forsvar: den tidligere ledingspligt, der havde omfattet alle frie bønder, blev nu indskrænket til en mindre gruppe, idet andre bønder lagde sig ind under disse og dermed fritog sig fra ledingspligten. Til gengæld mistede de selvbestemmelsesretten og blev fæstere. Med tiden voksede skellet mellem herremænd og fæstere og befæstes i form af hovedgårde, der fritoges for almindelig beskatning. I begyndelsen adskilte disse hovedgårde sig ikke fra fæstegårdene, men med herremændenes tiltagende magt og rigdom tiltog også uligheden mellem hovedgårde og fæstegårde. Som følge af den tildelte skattefrihed for den jord, der blev drevet af herremændene (eller rettere: på deres vegne), var det i disses interesse at få mest mulig jord omfattet af skattefriheden. Dette skete ved at omordne hovedgården således, at den jord, der ikke kunne drives af selve hovedgården, i stedet blev lagt ind under og drevet som en brydegård (forvaltergård), mens fæstegårdene blev skåret ned til gårdsæder, der kun havde et beskedent jordtilliggende og kun knapt nok kunne brødføde den bosatte familie. I takt med, at jordsamlingen fortsatte under få, men stadig større godser, blev denne bryde-gårdsæde-drift stadig mere udbredt. Man har opgjort, at Hvideslægten på Sorø-egnen ejede mere end halvdelen af jorden, mens selvejergårdenes andel udgjorde mindre end en fjerdedel.

Klostrene

Allerede i den tidligere middelalder nåede klosterbevægelsen til Danmark. Tre klosterordner fik særlig store betydning i form af et forholdsvis stort antal anlagte klostre: cisterciensere, dominikanere og franciskanere.

Klostrene lå forskelligt. Mens cistercienserklostrene oftest lå på landet (Esrum, Knardrup, Ryd, Herrevad, Tvis, Veng, Vitskøl, Øm), var franciskanerklostrene altovervejende købstadsklostre.

Klostergrundlæggelserne skete overvejende i to bølger: en tidlig (til 1300) og en sen (efter 1400). Således oprettedes
franciskanerklostrene som følger: Ribe (1232), Slesvig (1234), Viborg (1235), Randers (1236), Svendborg (1236), Roskilde (M: 1237, K: 1256), København (M: 1238, K: 1505), Lund (1238), Tønder (1238), Kalundborg (1239), Næstved (1240), Ålborg (1250), Horsens (1261), Flensborg (1263), Trelleborg (1267), Ystad (1267), Odense (M: 1279, K: 1521), Nysted (1286), Kolding (1288), Malmø (1419), Nykøbing Falster (1419), Helsingør (1420), Køge (1484), Torkø (ca. 1489), Halmstad (1494) og Husum (1494).

Skønt antallet af klostre i Danmark aldrig blev ret stort (i alt 117 med Skåne, Halland, Blekinge og Sønderjylland) hvoraf 10 øst for Øresund (Skåne 9, Halland 1) og 10 i Sønderjylland (til Ejderen), var deres betydning overmåde stor:

Munkene og nonnerne var veluddannede, havde forbindelser til deres munkeordener i udlandet, medbragte kundskaber om lægekunst og lægende og helbredende urter, som dyrkedes i klosterhaverne, forstod sig på sygdomme og deres behandling. Klostrene blev med tiden store jordejere, da mange af datidens rige jordejere med flere konger i spidsen overdrog dem dele af deres jordegods for at sikre dem indkomster til støtte for deres virke. Og modsat hovedgårdenes tilliggender, der kunne blive fordelt på flere arvinger, var klosterjordene ikke privatejendom og derfor urørlige. Var en gård eller landsby først kommet ind under "den døde hånd", så blev den der. Ved reformationen havde Sorø Kloster 625 gårde, Mariager Kloster over 400 gårde, Vitskøl Kloster, Esrum Kloster og Herredvad Kloster hver omkring 300 gårde, Sankt Hans Kloster på Fyn 100, Holme Kloster, 120 gårde, Sankt Knuds Kloster 240 gårde og Dalum Kloster 270 gårde. Odense bispegods omfattede 440 gårde på Fyn foruden gårde på Langeland, Lolland og Falster. Roskilde bispegods omfattede ikke mindre end 2600 gårde.

Klostrenes godsforvaltning blev opbygget efter tilsvarende retningslinjer som hovedgårdenes. Cistercienserklostrene lod deres godser bestå af "grangier" eller avlsgårde, ofte omdannede landsbyer. Gårdene dyrkedes af lægbrødre, der nærmest havde samme rolle som gårdsæderne på hovedgårdene.

Møllerne

Men klostrene var desuden medvirkende til møllevæsenets indførelse:
 i kong Valdemar den Stores privilegium fra 1161 til klosteret i Tommerup omtales 5 vandmøller, blandt andet en valkemølle til fremstilling af uldstoffer.
 1175 bestemte kong Valdemar, at borgerne i Odense skulle lade deres korn formale på Munke Mølle, og 1193 afstod nonnerne på Nonneborg (senere Dalum Kloster) en torp og en sø mod afgiftsfrit at få malet deres korn på møllen.
 1242 kom Sankt Knuds Kloster i besiddelse af Ejby mølle,
 Sorø Kloster havde en vandmølle med 4 hjul og med afløb gennem en 4 km lang kanal til Tuelsø.
Senere, fra 1300-tallet omtales tillige adelige møller, således ved arveskifter eller handel med hovedgård og gods, hvor møller har en fremtrædende plads:
 allerede 1135 omtales Maglemølle ved Næstved, en vandmølle tilhørende Bodil-slægten,
 1326 Rønninge Søgård med Bjerne mølle,
 1372 Nielstrup hovedgård med Voltemølle og Ågårds møllested,
 1376 Tange hovedgård med Tange mølle.

1393 omtales en stubmølle ved Saltorp tilhørende Sankt Peders Kloster i Næstved.

Henimod middelalderens slutning var landet blevet vel forsynet med møller.

Købstæderne

De ældste bebyggelser, som siden fik købstadsprivilegier, stammer fra vikingetiden. Kendetegnende er, at de fleste købstæder anlagdes ved åer eller mindre vandløb, ofte på steder hvor disse krydsedes af vejforbindelser og hvor der var overfart eller vadested. Medvirkende ved denne beliggenhed synes dels at være muligheden for at sejle til og fra staden med den ikke særligt dybtgående skibstype, der var i brug indtil omkring år 1200. Desuden synes vandløbene at have haft betydning ved vandforsyning til husholdninger og vandkrævende virksomhed, blandt andet ferskvandsfiskeri og driften af vandmøller. Vandmølledrift i købstæder kendes blandt andet fra Ribe, Vejle og Roskilde. Nogle udviklede sig i kraft af en domkirke eller et kloster, andre som torvekøbinger, der skyldte handelen deres opkomst, og atter andre var borgbyer, der voksede op i ly af et af 1100-tallets nye borganlæg. Flere af de tidlige købstæder var tillige tidlige udmøntningssteder, således Slesvig, Ribe, Århus, Randers, Viborg, Ålborg, Odense, Slagelse, Ringsted, Roskilde, Lund og Tommarp. Kun undtagelsesvis fandt udmøntning sted uden for købstæderne. Fra 1200-tallet blev det reglen, at et marked ikke kunne holdes uden kongelig tilladelse.

Omkring 1070 omtaler Adam af Bremen en række civitas, det vil sige biskopsæder eller domkirkebyer: Slesvig, Ribe, Viborg, Århus, Odense, Roskilde og Lund. Roskilde omtaltes som kongesæde. Desuden nævnes Ålborg og byer ved de østjyske fjorde uden nærmere angivelse. Ringsted og Slagelse omtales allerede inden år 1100 som købstæder. 1140 gav Erik Lam Næstved torveprivilegier.

Omkring 1200 talte det danske område følgende købstæder:
 Flensborg (Sønderjylland)
 Helsingborg (Skåne)
 Hjørring (Vendsyssel)
 Horsens (Østjylland)
 Kalundborg (Sjælland)
 København (Sjælland)
 Lomma (Skåne)
 Lund (Skåne)
 Næstved (Sjælland)
 Odense (Fyn)
 Randers (Nørrejylland)
 Ribe (Sydjylland)
 Ringsted (Sjælland)
 Roskilde (Sjælland)
 Slagelse (Sjælland)
 Slangerup (Sjælland)
 Slesvig (Sønderjylland)
 Svendborg (Fyn)
 Søborg (Sjælland)
 Tommarp (Skåne)
 Tønder (Sønderjylland)
 Viborg (Vestjylland)
 Ålborg (Nørrejylland)
 Århus (Østjylland)

Den magtpolitiske forskydning i Østersøområdet under Valdemarerne frem til 1225, hvor den danske rolle i samhandelen brydes, fik stor betydning for opvæksten af en række danske købstæder, således Kolding, Haderslev, Åbenrå, Sønderborg, Flensborg, Assens, Fåborg, Svendborg, Rudkøbing, Nakskov, Sakskøbing, Stege, Skælskør, Næstved, Vordingborg og Køge.

Yngre Middelalder: Krisetid og omstilling (1348-1536)

Landsbyerne

Omkring midten af 1300-tallet ramtes hele Vesteuropa af byldepest, den sorte død. Pesten kom i bølger, første gang 1348-50. Virkningen af denne var, at folk døde i tusindvis, og som følge heraf lagdes gårde, ja hele landsbyer, øde. Ødegårde, jordprisfald og landgildenedgang medførte en omlægning af landbebyggelsen til færre, men større fæstegårde. Et stort antal torper og rydningsbyer blev i forbindelse hermed nedlagte.

Da en fornyet befolkningsvækst satte ind omkring 1400, skete der ikke en genoprettelse af de nedlagte landsbyer og torper på sletterne. I stedet oprettedes nye bebyggelser dels i skovområder og fortrinsvis i form af skovenestegårde, dels ved kysterne (blandt andet Falsled på Fyn) og på de mindre øer, som tidligere havde været ubeboede. Vidnesbyrd herom er, at de sydfynske småøer i Kong Valdemars Jordebog fra 1200-tallet optræder som kronens ejendom uden, at der øjensynligt var afgiftsindtægter; derimod omtales deres vildtbestande af hjorte, dådyr og rådyr og øerne var på denne tid tydeligvis fortrinsvis jagtområder for kongen. Et andet vidnesbyrd er, at Svendborgs borgere 1253, 1287 og 1305 fik tilladelse til at udnytte skovene og græsningen på Thurø, mens dette ikke er tilfældet senere. Derimod klager 1447 borgerne over, at beboerne på Tåsinge havde ulovlige havne og drev købmandsskab, men fra 1480 udvides denne klage til også at omfatte Thurø, Strynø, Strynø Kalv, Birkholm, Hjortø, Skarø og Drejø foruden Tåsinge. 1518 fik Strynø egen præst, og inden reformationen blev Drejø, Avernakø og Lyø egne sogne.

Hovedgårdene

I takt med det voksende antal ødegårde blev hovedgårdene tvunget til at omlægge driften for derved at opnå fæstegårde, der kunne brødføde en familie. Omlægningen indebar, at brydegårdene blev afviklet, og gårdsæderne fik tildelt jord, så at de atter blev egentlige gårdbedrifter. Som eksempel på denne driftsomlægning kan nævnes Roskildebispens gods: i 1370 taltes 2089 driftsenheder, heraf 44 hovedgårde, 431 gårdsædestavne, 75 brydegårde, 196 landbogårde og 1343 fæstegårde, i 1500-tallet var det blevet til 1501 driftsenheder, heraf 19 hovedgårde, 46 gårdsædegårde og 1436 fæstegårde. Brydegårdene, de fleste hovedgårde og næsten alle gårdsædebrugene var forsvundet, til gengæld var antallet af fæstegårde forøget. Et andet eksempel er landsbyen Starreklinte ved Dragsholm. 1315 ejede Århus Domkapitel tre fjerdedele af landsbyen, der da bestod af 2 brydegårde og 8 gårdsæder. I 1370 var landsbyen overgået til Roskilde Bispestol, som havde ladet den ene brydegård afløse af 6 lige store fæstegårde. Senere nedlagdes også den anden brydegård, og 1591 bestod landsbyen af 12 lige store fæstegårde. Mange mindre hovedgårde blev i 1400-tallet underlagt større hovedgårde og efterfølgende omdannet til almindelige fæstegårde.

Indtil landbokrisen havde hovedgårdene som regel ligget i landsbyerne. Fra omkring 1400 skete der en fysisk adskillelse, idet hovedgårdenes jorder udskilles fra fæstegårdenes i et særskilt "enemærke" og hovedgårdene flyttes ud af landsbyerne, ofte til områder med eng og skov.

Ved reformationen fandtes 7-800 hovedgårde i kongeriget fraset hertugdømmerne.

Købstæderne

Krisen bevirkede, at nogle af de gamle købstæder mistede deres købstadsrettigheder, således Skibby og Søborg på Sjælland, Borre på Møn og Herrested på Fyn.

Erik af Pommern gjorde som konge ihærdige forsøg på at styrke købstæderne: Købstadsforordningen af 1422 indskærpede købstædernes monopol på handel og håndværk. Dette var især vendt mod hansekøbmændene, der mange gange købte deres varer direkte fra danske godsejere, bønder og fiskere. Med den nye forordning sikrede man, at der kom en dansk købmand som mellemhandler. Forordningen gav også hvert håndværkerlav eneret på udførelse af arbejde indenfor deres fagområde.

Købstæderne fik også udvidet selvstyre. Det daglige ansvar med kontrol af håndværk og handel samt udligning af skatter skulle varetages af 2 borgmestre og 6 til 12 rådmænd, der blev valgt blandt byens større handelsfolk. Byrådsarbejdet var ikke lønnet, men efterhånden gav stillingen en række privilegier bl.a. fratagelse af byskat, og ofte fik de en særskilt del af byens fællesjord til græsning af deres kreaturer. Ligeledes kunne afgørelser fra bytinget i en række større byer ankes til byrådet, der også mange gange havde domsmyndigheden i handels- og arveretssager.

Endelig oprettede Erik af Pommern et antal nye købstæder: Kerteminde, Skagen, Landskrona, Maribo og Korsør.

Ved reformationen 1536 fandtes i hele Danmark (medregnet Sønderjylland, Skåne, Halland og Blekinge) 85 købstæder. Med et betjeningsopland på 2 mil (det vil sige i en afstand af op til 15 km fra staden) var hele landet vel betjent, bortset fra det indre Jylland, Himmerland, Vendsyssel og de indre dele af Skåne, Halland og Blekinge; til gengæld var de danske øer og dele af især den skånske kyst ofte inden for betjeningsafstand af mere en een købstad, hvilket – alt andet lige – bidrog til at vanskeliggøre disses vækst og velstand.

Renæssancen (1536-1660)

De vigtigste træk under renæssancen var kronens ladegårdes og hovedgårdenes udvikling samt fremkomsten af nye bebyggelsesformer i form af fiskerlejer, ladepladser og fabriksvirksomheder. Desuden tilkom et antal nye købstæder.

Genrejsningen (1536-1625)

Det Danmark, der i 1536 fremstod af borgerkrigens og grevefejdens kaos, var i høj grad præget af krigens hærgninger, dels de egentlige krigshandlinger, dels de hårde skatteudskrivninger og plyndringer. Ikke desto mindre lykkedes det ret hurtigt ikke blot at udbedre skaderne men tillige at bringe landet ind i en tid med velstand og fremgang. Baggrunden herfor var en stærkt stigende efterspørgsel efter fødevarer i Vest- og Mellemeuropa, hvilket atter hang sammen med en voksende befolkning, ikke mindst i byerne. Det lykkedes kong Christian 3. og hans dygtige rådgivere, blandt andre kansleren Johan Friis og rentemesteren Eskil Oxe at udnytte de gode tilstande til rigets fordel. Især studehandelen oplevede et opsving, hvilket atter betød, at de store kvægopdrættere – kronen og hovedgårdene – tjente gode penge på at sende stude sydover til Hamborg, Lybæk og Stade, hvorfra de fortsatte til Oldenborg, Rhinlandet, Holland eller Brabant. Denne udvikling blev begunstiget af, at der allerede ved Christian 2.s landlov fra 1521 var givet forbud mod udførsel af græsøksne, og ved forordning af 15. juli 1524 blev givet adelen, bisperne og kronen eneret til at opfede stude på indkøbt foder mens andre måtte nøjes med det foder, man selv havde avlet. Da hovedgårdene ikke selv havde staldplads nok til de mange dyr, pålagdes fæstebønderne at holde kreaturerne i deres stalde som fodernød, foderokse eller staldokse.

Kronens ladegårde

I tiden fra reformationen til enevældens indførelse førte Kronen en mere eller mindre målrettet linje gående ud på at samle flest mulige jorder på egen hånd i Nordøstsjælland, at oprette kongelige ladegårde til forsyning af hoffet, og at ændre vilkårene for bønderne således, at disse selv måtte være interesserede i god drift af deres ejendomme.

Ved reformationen overtog Kronen blandt andet de omfattende besiddelser i Nordøstsjælland, som tidligere tilhørte klostrene Esrum, Æbelholt, Slangerup og Knardrup samt Roskilde domkapitels omfattende, men spredte gods. Kronen havde derved samlet omfattende ejendom i denne landsdel, og denne tilstand blev siden fastholdt og forstærket: ved et stort mageskifte af 19. januar 1558 overdrog Frederik 2. Tølløse hovedgård med tilhørende bondegods på Vestsjælland til Peder Oxe mod til gengæld at få hovedgården Favrholm syd for Hillerød med tilliggende bondegods, og 1620 købte og byttede Christian 4. sig til store besiddelser lige vest for København, blandt andet sikrede han sig alle gårdene i Hvidovre ved et mageskifte med Universitetet.

De nye, samlede besiddelser blev udgangspunktet for en målrettet ladegårdsdrift. En ladegård var datidens benævnelse på en landbrugsbedrift, hvis eneste formål var at fremstille landbrugsvarer (modsat hoved- eller sædegårde, der tillige tjente som bolig for ejeren). Sådanne ladegårde fandtes allerede i Tårnby på Amager, vest for hovedstaden (Nyby ladegård) og nord for hovedstaden (Ibstrup, senere Jægersborg). Ved opførelsen af Rosenborg var der oprettet en ladegård, og nu blev der yderligere oprettet en ladegård lige uden for Københavns Vester Port, i forbindelse hermed blev landsbyen Solbjerg, der havde hørt til Vor Frue sogn, nedlagt og jorden lagt under den nye ladegård, hvis mark på mere end 600 td. land ager og eng i begyndelsen blev drevet ved hoveri af kronbønderne i de omliggende landsbyer. Den 12. marts 1622 blev det bestemt, at der fremover årligt skulle opstaldes 250 staldøksne på ladegården foruden 160 på Ibstrup ladegård og 80 på ladegården i Tårnby. Desuden anskaffedes 200 stykker malkekvæg fra Oldenborg, og der oprettedes et mejeri ved ladegården; endelig blev der igangsat opfedning af svin her som andetsteds på Sjælland og i Skåne. Der blev dyrket hør, dyrket byg til malt til brug i "Kongens Bryghus" samt fremstillet brændevin. Driften på den nye københavnske ladegård havde to formål, dels at forsyne hoffet, dels at sælge på det københavnske marked.

Sideløbende hermed blev der taget skridt til forbedring af kronbøndernes vilkår: ved en forordning af 23. oktober 1565 blev det fastslået, at på krongodset måtte enker blive siddende på fæstegården på livstid uden at skulle betale en ny fæsteafgift så længe, de svarede landgilde som vanligt; dog skulle i tilfælde af nyt ægteskab den nye ægtefælle betale indfæstningsafgift. 1623 indledtes tiltag for at afløse bøndernes pligt til at foretage ægter, det vil sige kørsel for lensmændene, mod at betale en fast, årlig pengeafgift, og i Københavns len gennemførtes en hoveriafløsning mod, at bønderne betalte en årlig ydelse på 6 rdlr. pr. gård, fra 20. juli 1625 5 rdlr. pr. gård. Endelig ved forordning af 27. november 1623 besluttede Christian 4. at give bønderne på krongodset i Københavns, Frederiksborg og Kronborg len kvit og frit ejendom til bygningerne på deres gårde. Set fra bøndernes side indebar disse tiltag, at de fra begyndelsen af 1600-tallet indtog en særstilling: de var blevet ejere af deres gårdbygninger (men ikke af jorden til driften), og alt andet lige måtte de være interesserede i at vedligeholde disse, da de enten kunne gå i arv eller sælges, at deres hoveri (men ikke landgilde) var blevet afløst af en årlig, fast pengeafgift, hvis tyngde beroede på de indtægter, de kunne opnå ved salg af gårdens overskud (hvilket hovedstadens nærhed gav visse udsigter til), og at enker sad tryggere i det end tidligere. Hvis de sparede op til overtagelsen af ejendommen, vedligeholdt bygningerne og drev landbruget ansvarsbevidst, så havde de udsigt til en tilværelse i tryghed og måske tilmed velstand forudsat, at de ikke blev ramt af ulykker i form af misvækst, kvægsygdom eller krigsbegivenheder.

Hovedgårdene

Ejendomsforholdene: Ved reformationen kom Kronen i besiddelse af kirkens hidtidige ejendomme. Dette ejendomsskifte indebar nærmest en fordobling af Kronens ejendomme: hvor Kronen således eksempelvis på Fyn havde ejet en fjerdedel af øens bondegårde, blev dette nu forøget med yderligere godt en fjerdedel, hvorved Kronens andel voksede til mere end halvdelen. Derimod forblev "sognegodset", det vil sige sognekirkernes gårde, præstegårdene og præsternes mensalgårde, som delvist selvstændige enheder. På Fyn udgjorde dette sognegods mellem 600 og 700 gårde svarende til knap en tiendedel. Kronens godsandel svandt dog atter ind på Fyn, idet Kronen her bortbyttede gårde mod andre gårde andetsteds i riget, blandt andet hele Kærstrup len (på Tåsinge) og Holme Klosters gods. Dertil kom, at Ærø i 1564 blev tildelt Hans den Yngre af Sønderjylland. Endnu ved reformationen udgjorde de fynske selvejerbønder henved en sjettedel af samtlige gårde, men deres andel blev omtrent halveret frem til 1600 til dels i forbindelse med Kronens ejendomshandler, hvor Kronens rettigheder i forhold til disse blev solgt til adelen. Andre selvejere opgav deres selvejendom og blev fæstere under Kronen, ofte i forbindelse med afgiftsfritagelse i en årrække.

Stordriften: Kendetegnende for driften af adelens herregårde var i denne tid dels en forøgelse af hovedgårdenes marker, blandt andet ved nedlæggelse af bøndergårde og undertiden hele landsbyer, dels forøget hoveri hvilket blev opnået ved at oprette et stort antal hoverigørende huse og ved at "egalisere" det vil sige ligestille gårdene i de enkelte landsbyer med hensyn til landgilde og hoveri, ligesom man søgte at samle godsejendommen inden for samme sogn, hvor godset lå, idet bønderne derved fik status af "ugedagstjenere", som var fritaget for skat til kronen på grund af deres hoveriydelser. Endelig synes hovedgårdene efter evne at have inddraget enge og skove, hvorved disse områder kom under hovedgårdenes styring. Som eksempel på de forandringer, der gennemførtes, kan nævnes tiltage foretaget af Johan Friis (1494-1570). Først samlede han efter evne hele Hesselager sogn (omkring 80 gårde) under Hesselagergård. 1527 opnåede han patronatsret til kirken, hvorved han fik ret til at udnævne præsten og oppebære kirkens indtægter mod at sikre dens vedligeholdelse. 1532 fik han sognet fritaget for kongelige skatter. 1539 opnåede han birkeret, retten til at udnævne en birkedommer og udskille Hesselager sogn som en egen retskreds. I 1544 fik han kongelig stadfæstelse på sine besiddelser og rettigheder omfattende hele Hesselager sogn: "intet undtaget alle vegne til markeskel er fornævnte Johan Friis enemærke og fri birk og ejendom". Som kronen på værket opførte han hovedbygningen Hesselagergård og egaliserede landsbyerne i sognet efter en ordning med hele og halve gårde. Samtidig nybyggede han herregården Borreby på Sjælland og nedlagde de andre gårde i landsbyen af samme navn og inddrog jorden under hovedgården.

Møller

Endnu efter reformationen spillede vandmøller en langt større rolle end vindmøller: af 194 møller på Fyn og Tåsinge var 172 vandmøller og 22 vindmøller; desuden forekom en enkelt hestemølle. De fleste var ganske små, 16 kaldes "kvakmøller" (skvatmøller) og yderligere 89 havde kun en enkelt kværn. Kun en enkelt, Bramstrup mølle, havde 3 kværne.

For møllernes vedkommende var det ikke så meget opførelser eller nedlæggelser, der prægede tiden, men snarere spørgsmålet om ejendomsretten. Møllerne udgjorde ofte en vigtig del af adelens godssamlinger og for at opnå størst mulig udbytte af dem fik godsejere og lensmænd undertiden gennemført mølletvang, det vil sig pålagt kronens bønder at søge til en bestemt mølle.

Fiskerlejer

I løbet af 1500-tallet og begyndelsen af 1600-tallet fremkom et antal nye bebyggelser, hvis indbyggere fortrinsvis – men ikke udelukkende – ernærede sig ved fiskeri, først og fremmest i Nordøstsjælland dels langs Øresundskysten, dels langs kysten ud mod Kattegat, desuden langs kyster ud mod Storebælt, dels på Fyn (blandt andre Nordenhuse, Bøsøre, Refsøre, Kogstved foruden spredte fiskerhuse i tilknytning til godser), dels på Langeland (Bagenkop, Sandhagen), og endelig i Vadehavet fra Skallingen og sydover. Antallet var ikke stort, men fremkomsten var markant. Foruden fiskeri begav beboerne sig af med fragtsejlads dels af egne varer, dels med varer fra de indlandske bønder, enten efter aftale med disse eller som et eget tiltag. I begyndelsen af 1600-tallet begyndte fiskeriet at svigte flere steder, en del af fiskerlejerne svandt ind, andre blev helt opgivet (således Sandhagen). Men som bebyggelsesform overlevede fiskerlejerne tilbagegangen.

Købstæder

Tiden fra omkring 1550 og frem til omkring 1800 var præget af merkantilismen, en tankegang gående ud på at sikre sig en gunstig handelsbalance, hvor værdien af udførslen oversteg værdien af indførslen og derved sikrede landet et overskud i penge, desuden at virke for oprettelsen af nye industrier og at fremme handelen ved monopoler, toldbeskyttelse og støtte til virksomheder og handelskompagnier, herunder ved at oprette virksomheder drevet for statens regning. Bag hele denne virksomhed stod målet: at styrke riget og statsmagten.

Det andet hensyn, der spillede en stor rolle i Kronens købstadspolitik, var forsvarsmæssige forhold. Flere fæstninger blev udtænkt, nogle bygget og – for at tilgodese rigets udvikling – tillige ofte forsynet med købstadsprivilegier til næringslivets fremme.

Fra reformationen frem til enevældens indførelse oprettede Christian 4. (eller i det mindste forsøgte at oprette) et antal nye købstæder:
 Kristianopel (Blekinge) 1600,[samtidig nedlagdes Avskær, Lykå og Elleholm]
 Ny-Varberg (Halland) 1613, [samtidig nedlagdes Gamleby og Nyby]
 Kristianstad (Skåne) 1615,
 Christianshavn (Amager) 1619,
 Sorø (Sjælland) 1638,
 Ballum (Sønderjylland) 1642,

Flere af disse var fæstningsbyer og anlagt først og fremmest af militærstrategiske årsager. Foruden de nævnte havde kronen flere andre projekter, således en omflytning af Bredsted i Sønderjylland omkring 1615. Derudover anlagdes nye købstæder i Norge og i Holsten.

Sideløbende forsøgte Christian 4. med ulige tiltag for at fremme købstædernes udvikling: tiltag efter tiltag blev sat i gang, fx nye kompagnier omkring 1620: 1619 Islandske Kompagni, 1620 Klædekompagniet, 1621 Østersøkompagniet og Guineakompagniet. Alle modtog de omfattende støtte fra statens side uden, at det hjalp stort.

Christian 4.s mange tiltag fik dog kun begrænset betydning for købstadsudviklingen. Ulige tilbageslag i form af krige, økonomiske kriser, brande, oversvømmelser og sygdomsepidemier bevirkede, at der alt i alt var tale om stagnerende samfund.

Krige, kriser og epidemier (1625-1660)

Den fremgang, som landet oplevede i de første menneskealdre efter reformationen, vendte til en stadig mere alvorlig krise fra midten af 1620-erne. Baggrunden herfor var ikke mindst udenrigspolitikken, hvor landets inddragelse i Kejserkrigen (1627-1629), Torstenson-krigen (1643-1645) og sidst – og værst – Karl Gustav-krigene (1657-1660) påførte landet skader og ulykker af et ufatteligt omfang.

Allerede 1654-55 blev dele af landet ramt af pest, og under Karl Gustav-krigene ramtes landet af en ny bølge. Folk døde i tusindvis, utallige prøvede at flygte, og i et forsøg på at bekæmpe sygdommens spredning lod de polske hjælpetropper et stort antal gårde afbrænde. Virkningen af dette var, at ødegårde og øde tomter bredte sig overalt i landet. Utallige gårde var "ruineret". Særlig hårdt ramt var egnen omkring Kongeåen, men hele grænseområdet mellem Nørrejylland og Sønderjylland blev ramt: i Hygum Sogn døde 504 personer (77%), i Øster Løgum Sogn 232 (35%), i Næsbjerg-Øse sogn 186 (36%), i Grimstrup Sogn 168 (42%). Ved matriklen 1662 var af bondegårdene i Malt herred, Slaugs herred og Tørrild herred mere end halvdelen øde, i Anst herred, Jerlev herred og Nørvang herred mere end 40%. Nok lykkedes det i årene efter krigen at få genbesat og genopbygget mange af de øde gårde og steder med folk fra Jyllands nordvestlige dele, men ødegårdsfænomenet lod sig mærke i årtier. Endnu i 1687 var omkring 12% eller hver ottende gård endnu øde. Også købstæder blev hårdt ramt af pesten, især Ribe, Varde, Fredericia, Vejle, Horsens, Kolding og Åbenrå. Det er beregnet, at omkring en sjettedel (14-17%) af alle kongerigets indbyggere (omkring 110-120.000 af i alt omkring 800.000 indbyggere) døde under krigen.

Det var således på et uheldigt tidspunkt, at Frederik 3. grundlagde to nye fæstninger og købstæder:
 Fredericia (Nørrejylland) 1650,
 Hals (Nørrejylland) 1654.
Baggrunden for disse var den ændrede tilstand efter Torstenson-krigen. Ved freden i 1645 havde Danmark-Norge måttet afstå Halland for en 15-årig periode. Dermed var den faste landforbindelse mellem Skåne i syd og Norge i nord blevet afbrudt. Hvor sejladsen mellem de to kongeriger tidligere havde kunnet ske langs den hallandske kyst, var danske skibe nu henvist til at sejle langs den jyske østkyst indtil Fladstrand og derfra den korteste rute over Kattegat til Marstrand, hvorfra sejladsen videre nordover atter kunne ske langs en kyst på den danske konges hænder. Hals blev oprettet dels for – sammen med Marstrand – at kunne kontrollere (så vidt muligt) farvandet på dette strategisk vigtige sted (og dermed tillige sikre, at Sverige – trods besættelsen af Halland – alligevel ikke havde fri adgang til verdenshavet mod vest), dels at beskytte indsejlingen til Limfjorden, lige som stedet var velbeliggende for et toldsted for hele Limfjordsområdet. Fredericia lå på det vigtige sted Bersodde, hvor muligheden for at beskytte overfarten mellem Fyn og Jylland fra et eventuelt svensk angreb over Kattegat var bedst. Begge steder fik tillige tildelt købstadsrettigheder.

Enevælden indtil landboreformerne (1660-1780)

Bebyggelsesmønsteret i Danmark fra enevældens indførelse til landboreformerne var kendetegnet ved, at den overvejende del af befolkningen boede i landdistrikterne, og af disse var den største del landbrugere (bønder, husmænd, inderster eller tjenestefolk hos disse eller på godser og herregårde). Det skønnes, at købstædernes befolkning udgjorde omkring 24% af den samlede befolkning i 1672, i 1769 20%, i 1787 21% og i 1801 ligeledes 21%. Skønt forholdet mellem land og by ikke blev mærkbart ændret, skete der visse forskydninger mellem de ulige landsdele og mellem hovedstaden og provinsbyerne. Størst var hovedstadens vækst (ca. 143%), fulgt af købstæderne på Fyn og Langeland samt i Østjylland (57-58%), så Bornholm (28%), øvrige Sjælland og Møn samt Nordjylland (16%), lavest var væksten på Lolland-Falster og i Vestjylland (8-9%). Muligvis er købstadsbefolkningens størrelse 1672 noget overvurderet. Af landbefolkningen har fiskerlejers, møllers og herregårdes befolkning højst udgjort nogle få procent tilsammen.

Det er opgjort, at der i 1682 fandtes 58.174 bondegårde fordelt på 5.087 landsbyer i de kongerigske dele, stort set fordelt over hele landet; kun på Bornholm og på Læsø fandtes der ingen egentlige landsbyer. Hertil kom stedvise indslag af enestegårde, fortrinsvis i Vendsyssel, Himmerland, vestjyske klit- og hedesogne samt på øerne i egne med stærkt bakkede landskabsforhold, og i skovegne (Syd- og Vestfyn, Nordøstsjælland, spredt ud over Midt- og Sydsjælland).

Spredt mellem landsbyerne, undertiden i umiddelbar tilknytning til disse, undertiden for sig selv, lå bebyggelsesindslag med andre formål end landbrug:
 vandmøller og vindmøller (stubmøller)
 fabrikker i tilknytning til vandløb
 landevejskroer og færgegårde.

Ved kysterne lå bebyggelses, hvis virksomhed fortrinsvis (omend sjældent alene) rettede sig mod havet: dels fiskerlejer, dels ladepladser og skipperbyer. Afgrænsningen af disse indbyrdes er noget uklar. Det er kendetegnende for forholdene fra reformationen til midten af 1700-tallet, at kun få steder udtrykkeligt benævnes som "fiskerleje" eller "fiskerhuse", ligesom der ofte fandtes en eller flere landbrugsejendomme i disse kystbebyggelser. Tilsvarende vil man nærmest forgæves søge efter steder, der blev betegnede som "ladepladser" eller "skipperbyer", idet sejlads endnu i 1600-tallet ofte var en binæring for fiskere og landbrugere snarere end en egen næringsvej.

Kilde: Henrik Pedersen: De danske Landbrug, fremstillet paa Grundlag af Forarbejderne til Christian V.s Matrikel 1688. (København 1929). Bemærk, at antallet af bebyggelsesenheder ikke umiddelbart modsvarer antal husstande. I tilknytning til hoved- og ladegårde findes således 168 huse med og uden jord. For bondegårdenes vedkommende kan det fastslås, at der i flere tilfælde fandtes 2 eller flere husstande/brugere på gården, især i Jylland. En del færgegårde og landevejskroer lå i landsbyer og er ikke skilt ud.

Den ældre enevælde (1660-1720)

Krongodserne

Krongodssalg: Karl Gustav-krigene indebar, at Kronen ved krigens afslutning havde en samlet statsgæld på omkring 5 mio. rdl. Dertil kom, at henved en sjettedel af krongodset var blevet pantsat på de for panthaverne forholdsvis gunstige vilkår, at indtægterne fra godset – bøndernes landgilde – skulle udgøre forrentningen af lånet, og – hvis dette ikke var nok til at udgøre 6% p.a. af lånets hovedstol – skulle restbeløbet tillægges denne.

For at afvikle pantsætninger og lån blev det på stændermødet den 17. september 1660 foreslået, at Kronen skulle sælge det pantsatte gods til højestbydende uanset dennes standstilhørsforhold.

Dette indebar, at også ikke-adelige kunne købe og det blev yderligere bestemt, at de solgte ejendomme blev afstået med alle de rettigheder "som under Adelens Hovedgaarde og Bøndergods bør at følge" og det uanset, om køber var borgerlig eller adelig, dansker eller udlænding.

Salgene skete på den betingelse, at for at en panthaver kunne købe sit gods, skulle han samtidig forpligte sig til at købe ekstra krongods til en fast pris, nemlig 50 rigsdaler pr. tønde hartkorn.

Ved disse salg lykkedes det i årene efter 1660 Kronen at få så mange penge ind, at man kunne indløse størstedelen af pantegodset omkring hovedstaden men på bekostning af store dele af krongodset i Jylland.

Ved freden i København 1660 havde Danmark måttet give den svenske krone erstatning i form af adelsgods i Skåne for det tab, som Sverige havde lidt ved, at bornholmerne i 1659 havde gjort oprør mod den svenske besættelsesmagt og bragt øen tilbage under den danske krone. De danske adelsmænd, der havde måttet afstå dette gods i Skåne, skulle have dette erstattet med krongods i Danmark og med ret til at oprette så mange hovedgårde, som det ville. Der blev derved oprettet 11 nye hovedgårde på gammelt krongods, hvis fæstebønder derved blev hoveripligtige.

Ved denne omfattende omfordeling af landets jordegods mindskedes krongodset med henved 45%: fra at have udgjort omkring halvdelen i 1660 til kun godt en fjerdedel (omkring 27%) af landets samlede jordegods i 1688.

Ryttergodserne oprettes: Skønt Skåne, Halland og Blekinge formelt var blevet afståede ved fredsaftalen, var de på ingen måde blevet opgivet. I erkendelse af, at generobringen af det tabte krævede et bedre militær end man hidtil havde haft tog Christian 5. som et af sine første tiltag efter tronbestigelsen 1670 skridt til at indføre et nationalt rytteri efter svensk forbillede. For at iværksætte denne plan nedsatte kongen nogle kommissioner, der skulle besigtige krongodset og udpege gårde, der kunne danne underlag for det nye rytteri. Hver rytter skulle underholdes ved hjælp af en enhed på 8 tdr. hartkorn, bestående af en eller flere gårde. På Sjælland udpegedes til et regiment på 8 kompagnier i alt 1089 gårde med tilsammen 8712 tdr. hartkorn, fortrinsvis i Vestsjælland og Hornsherred, men enkelte tillige i Sydsjælland. Efter den mislykkede Skånske krig 1675-1679 kastede man sig ud i en omordning, der blandt andet betød, at det ikke var bønderne selv, der indgik i rytteriet, men derimod professionelle ryttersoldater. I nogle tilfælde blev de 6 fag hus med skorsten indrettet i en af gårdens længer, men i andre tilfælde blev der i stedet nybygget rytterhuse på gårdens jord, idet materialerne hertil blev tilvejebragt af rytterregimentet. De landsbyer, der indgik i ryttergodset, fik således et tillæg af nybyggede huse.

Hovedgårdene

Enevælden ændrede snart vilkårene for hovedgårdenes drift. Allerede ved salget af krongodset var åbnet mulighed for at give køberne de samme rettigheder som hovedgårdene hidtil havde haft. 1682 blev det forbudt at inddrage bøndergårde under hovedgårdenes drift. Samtidig blev skattefriheden indskrænket til "komplette" hovedgårde, det vil sige hovedgårde med mindst 200 tdr. htk. bøndergods (svarende til 30-40 bøndergårde) inden for en afstand af 2 mil fra gården. Dermed mistede mange tidligere hovedgårde skattefriheden og genvandt den ikke siden. Med Christian V.s greve- og friherreprivilegier fra 1671 og Danske Lov fra 1683 blev det tilladt at oprette stamhuse med mindst 400 tdr.htk. Stamhuse med 1000 og 2500 tdr. htk. kunne oprettes til henholdsvis baronier og grevskaber, der fik skattefrihed for 100 henholdsvis 300 tdr. htk. bøndergods; i alt oprettedes 32 grevskaber og baronier.

Ladepladser

Den 8 august 1665 fremsendte strandliggerne på Hanstholm og Klitmøller en ansøgning til kongen om tilladelse til at vedblive med at sejle til Norge med korn og mel for Thisteds borgere eller for sig selv således, som de havde gjort fra arild af. Denne skibsfart var da blevet forbudt dem af borgmester Peder Justesen i Thisted af frygt for, at de skulle forsøge at unddrage sig erlæggelse af told. Ved kongelig bevilling af 24. september 1666 fik ansøgerne tilladelsen, og ved plakat af 4. september 1680 gaves der atter beboerne i Klitmøller, i Blokhuset og ved Tornby Strand tilladelse til at udføre korn til Norge og indføre trælast der fra mod at erlægge told. For de omtalte steders vedkommende samt for steder som Thorup Strand, Klim, Slettestrand, Furreby, Skallerup og Kjul havde denne vareudveksling allerede foregået i længere tid uden bevilling og uden, at der øjensynlig var gjort indsigelser imod den. Hvor thyboerne selv sejlede til Norge med deres skuder, synes det indtil 1680 at være norske skuder, der kom til Vendsyssel – mestendels hjemmehørende i Nedenæs Len (Arendal-egnen). Omkring 1678 oprettedes skudehandelspladsen Løkken i Furreby sogn. I begyndelsen synes der kun at have været et par huse, kort efter endnu et, men i 1682 var der allerede 5 huse, og det fremgår at disse fortrinsvis levede af sandskudefarten på Norge; 1715 var antallet af huse i Løkken vokset til 15, alle jordløse og indtil da tilhørende Kronen men dette år solgt ved en auktion.

Købstæder

Kun få nye købstæder oprettedes under den ældre enevælde:
 Frederikssund på Sjælland i 1665 og
 Frederiksort i Sønderjylland i årene 1663-67.
Frederikssund udviklede sig som en slags ladeplads for købstaden Slangerup men satte med tiden denne i skyggen.

Dertil kom fæstningsanlægget i Fladstrand. Dettes oprettelse synes til dels at være sket i lyset af freden i København 1660, hvor Danmark måtte afstå ikke blot Skånelandene men tillige Bohuslen med Marstrand. Derved forøgedes behovet for et udskibningssted så nordligt i Jylland som muligt, og havnen ved Fladstrand var efter forholdene en af de bedste muligheder, der fandtes. Stedet kunne således tjene såvel handelsmæssige som forsvarsmæssige hensyn, men af disse synes sidstnævnte i begyndelsen at have vejet tungest.

Atter igen efter enevældens indførelse forsøgte man sig med oprettelse af handelskompagnier for fjernhandelen: 1662 Islandsk Kompagni, 1670 Ostindisk Kompagni, 1671 Vestindisk Kompagni, 1672 Guinesisk Selskab. Desuden forsøgte man at ophjælpe industriel virksomhed, blandt andet tobaksspinderier. Man indkaldte fremmede håndværkere ved forordninger i 1671, 1681, 1682, 1688, 1698, og 1705. Ved købstadsforordningen af 1682 blev der givet København og 25 steder eneret på udenrigshandel, men allerede 1689 måtte ordningen atter opgives. Adskillige købstæder havde forholdsvis mange landbrugere, skønt dette ikke skulle være deres hovednæringsvej. I Rentekammeret, der havde en central rolle i de mange tiltag, formuleredes 1685 erfaringen: "Det er ikke venteligt, at købstæderne skal rejse sig, så længe bonden ikke er ved magt". Ganske vist fik købstæderne et vist indslag af fremmede, men nogen blomstrende fremgang for næringslivet skete ikke.

1700-tallet (1720-1770)

Ejendomsforholdene: Det er opgjort, at kongerigets samlede hartkorn i 1766 udgjorde omkring 385.000 Tdr, i hovedtræk fordelt således:
 7.963 Tdr. tilhørte bornholmske arvefæstere under Kronen,
 35.000 Tdr. var krongods,
 4.700 Tdr. hørte under købstæderne,
 8.500 Tdr. hørte under præstegårde og degneboliger,
 4.200 Tdr. var selvejere eller hørte under andre folk uden for bondestanden,
 206 Tdr. hørte under selvejermøller,
 30 Tdr. hørte under selvejerkroer, og
 324.401 Tdr. hørte under hovedgårde med tilliggender.
Det vil sige, at knap 85% var hovedgårdsjord, godt 11% tilhørte kronen, 1,2% hørte under købstæderne, 1,1% var selvejere og 2,2% tilhørte kirken (præstegårde med videre).

Krongodserne

Ryttergodset: Gennem godshandler og mageskifter var Kronens gods, omkring 1731 i alt henved 68.000 tdr. htk, blevet samlet i nogenlunde afrundede områder, hvis beliggenhed og størrelse var tilpasset at de skulle tjene til underlag for hver et af hærens i alt 12 rytterregimenter: i Jylland Dronningborg, Skanderborg og Kolding rytterdistrikter, et rytterdistrikt på Fyn, på Lolland og på Falster, og på Sjælland Kronborg, Frederiksborg, København, Antvorskov, Tryggevælde og Vordingborg rytterdistrikter.

Krongodserne fik aldrig den betydning, man havde håbet, hverken for landets militære styrke eller som indkomstkilde for Kronen, men i een henseende fik de uforglemmelig betydning: her startede folkeskolen. Allerede i Danske Lov fra 1683 havde enevælden udtrykt sin forhåbning om, at forældre og præster opdrog børnene til kristendom, og ved en bestemmelse i fattigforordningen 1708 blev dette fulgt op med en bestemmelse om, at degnen skulle sørge for fattige børns undervisning, fordi deres forældre ikke selv havde råd. I årene 1721-1727 fulgte Frederik 4. dette op med oprettelsen af 240 rytterskoler opført i de 12 rytterdistrikter. I reskript af 7. december 1721 blev amtmand i Københavns Rytterdistrikt Iver Rosenkrantz instrueret om, at kongen havde besluttet at bygge 10-25 skoler i hvert rytterdistrikt med 280 tdr. hartkorn til hver. I Københavns Rytterdistrikt blev således bygget i alt 19 skoler: Valby, Hvidovre, Brønshøj, Gladsaxe, Gentofte, Hvidøre, Lyngby, Lille Værløse, Måløv, Ballerup, Ledøje, Herstedøster, Herstedvester, Hvessinge, Brøndbyøster, Brøndbyvester, Farum, Slagslunde og Gandløse. Der blev bygget 5 om året i hvert af årene 1722, 1723 og 1724 og 4 i 1725. Derved kom undervisningen ind i langt fastere rammer, end det hidtil havde været tilfældet, og kongens tiltag blev også fulgt op af en del godsejere. Da indførelsen af konfirmationen i 1736 viste, at dette ikke var tilstrækkeligt, udstedes en forordning af 23. januar 1739, hvorved Christian 6. bekendtgjorde indførelse af almindelig undervisningspligt omfattende kristendomsundervisning og læsning, hvorimod forældrene selv måtte betale for undervisning i skrivning og regning. På grund af en omfattende modvilje fra de stedlige mod at betale de tilknyttede omkostninger til skoler, bøger og lærerlønninger måtte dette fremsynede tiltag dog tilbagekaldes igen i 1740.

Fiskerlejer

Blandt sogne med fiskeri i Hjørring amt 1735 nævnes Fladstrand, Skagen og Råbjerg sogne, hvor fiskeri af flynder, torsk og kuller forekom, desuden nævnes at i "Tversted, Aasdahl, Thorenby, Wennebjerg, Maarup og Rubjerg Sogne haves nogle faa Fiskerbaade, hvormed udtages paa Havet og fiskes med Kroge nogle smaa Torsk og Kuller".

Ladepladser

Omkring 1735 var den nordvestjyske skudefart i fuld gang. Tolderen i Hjørring vurderede, at smør, ost, flæsk, kød, vadmel, lærred, tællig, voks, huder, skind, mjød, brændevin og deslige blev udført til Norge med sandskuder, mens tømmer og jern udgjorde den vigtigste last fra Norge tilbage til Nordvestjylland. Herredsfogeden for Thy oplyste at "Klitmøller for den store Nogoce, som der er, tiltager Aar fra Aar og med Folk bliver formeret, da endog paa denne Tid findes 68 baade smaa og store Husholdninger og 11 Sandskuder; lige Beskaffenhed har det med Vixøe, hvor de foruden stor Seilads, som der forefalder af de saakaldede Skuder fra Nedenæs Lehn og andre Stæder i Norge, endog haver selv 2de Skuder, som alt ved min hafte Omreise er opskrevet og erfaret". Ifølge end indberetning fra 1741 fra amtmanden fandtes da i Thy 20 sandskuder, hvoraf kun få på enkelte hænder, de fleste ejedes af interessentskaber på indtil 5 medlemmer, især fra Klitmøllers omegn.

Købstæder

Antallet af købstæder var lille, og de fleste af disse forblev meget små gennem hele 1700-tallet; Endnu i 1801 havde de fleste danske købstæder og flækker kun nogle få hundrede indbyggere. Kendetegnende var det, at de største købstæder lå i Sønderjylland og Holsten.

Kilder: Degn (1987) tabel 1; folketællingerne 1769, 1787 og 1801 ifølge de trykte udfald. Købstæder med mere oprettede mellem 1600 og 1801 er vist med kursiv.

Efter den unge enevældes tiltag for oprettelsen af blandede fæstningsanlæg og købstæder gik der mere end et halvt århundrede, inden nye købstæder kom til:
 Nibe (Nørrejylland) 1727,
 Hørsholm (Sjælland) 1739,
 Hillerød (Sjælland) 1750-erne,
 Frederiksværk (Sjælland) 1750-erne,
 Skanderborg (Nørrejylland) ca. 1760,
 Marstal (Ærø) 1760,
 Christiansfeld (Sønderjylland) 1773.
Kendetegnende for disse er, at de fortrinsvis havde økonomiske hensyn bag sig. Til gengæld havde man i det lange tidsrum fra den unge enevælde til afslutningen af Store Nordiske Krig ladet flere steder drive handel, håndværk og skibsfart uden særrettigheder hertil: Allinge-Sandvig, Fladstrand, Løgstør, Nørresundby, Hillerød og Nibe. Kun de to sidstnævnte var med (og da blandt de første), da man atter gav sig i kast med at udnævne nye købstæder.

Købstæderne havde en vis forret til håndværk, handel og skibsfart inden for en vis omkreds (læbæltet) omend dette ikke synes at have haft nogen stor betydning for deres næringslivs trivsel: i adskillige købstæder spillede fiskeri og landbrug en ikke ubetydelig rolle som levevej.

Tiden fra landboreformerne til midten af 1800-tallet

Et samfund i opbrud (1770-1810)

I anden halvdel af 1700-tallet stod det klart, at det gamle landsbyfællesskab som driftsform var forældet og ej heller var i pagt med tidens tanker om forholdet mellem stat og almue. Man søgte efter en forandring, hvis hovedmålsætninger var en opløsning af driftsfællesskabet og samling af hver gårds jorder på eet sted, overgang fra fæste til selveje, afskaffelse af stavnsbåndet, omlægning af landets administrative forhold.

Løsningen blev landboreformerne, der afskaffede de gamle vangebrug. Jorderne blev omfordelte således, at hver gård nu fik jorden samlet enten eet sted eller som nogle få jordlodder (typisk en hovedlod, en overdrevslod – der ofte senere blev frasolgt – og en moselod eller englod). I nogle tilfælde skete jordomfordelingen uden at flytte gårde ud af landsbyerne men i de fleste tilfælde blev et større eller mindre antal gårde – i adskillige tilfælde mere end halvdelen – flyttet ud af landsbyen. Udviklingen skete i løbet af en menneskealder og var stort set afsluttet ved udbruddet af krigen med England i 1807.

Landboreformerne ændrede vel ikke meget ved de tidligere forhold bortset fra, at en del gårde og husmandssteder blev udflyttede i forbindelse med landsbyernes udskiftning, men dette skete ofte kun langsomt, hvorfor langt de fleste landsbyer bevarede deres præg af samlede bebyggelser.

Forandringens vinde (1810-1855)

Efter den krise, der fulgte i hælene på statsbankerotten 1813 og tabet af Norge 1814 med deraf følgende omstillinger, startede et opsving, der som et mærkepunkt havde Englands indførelse 1828 af den "glidende korntold". I samvirke med hamborgske handelshuse udvikledes et stadigt voksende kornsalg til Hamborg, Holland og England, ligesom tidligere tiders kornhandel på Norge fortsatte på den nye tids betingelser. Denne periodes altdominerende kornsalg fik to bebyggelsesmæssige virkninger: udskibningssteder, enkle opankringspladser spredt rundt om langs landets kyster og kun undtagelsesvis forsynede med kornmagasiner men ofte betjenende de store kornproducenter, herregårdene og godserne. Desuden ladepladser, skudehandelspladser og skipperbyer, idet det allerede ved plakat af 26. marts 1816 fastsattes, at tiendeyderne skulle føre tiendekornet "til den nærmest liggende kjøbstad eller det nærmeste ladested". Ladestederne var i flere tilfælde anerkendte udhavne for købstæder beliggende inde i land, eksempelvis Rødvig (Store Heddinge), Bisserup (Slagelse), Bandholm (Maribo), Struer (Holstebro) og Hjarbæk (Viborg). Antallet af indbyggere var forholdsvis små, sjældent over 200. Skudehandelspladser var steder fortrinsvis i Jylland såsom Løkken, Blokhus, Klitmøller, Agger, Hals og Hadsund med anerkendte særrettigheder, mens skipperbyer som Troense på Tåsinge, Marstal på Ærø, Turø By på Turø samt Nordby og Sønderho på Fanø var hjemsteder for søfarende, selvom de selv ikke havde et egentligt opland. Flere af disse bebyggelser havde allerede i begyndelsen af 1800-tallet mere end 300 indbyggere, og talte foruden søfarende også håndværkere og handlende (således 1801 havde Rørvig 303, Troense 536, Hals 643, Klitmøller 336 og Løgstør 463 indbyggere, mens Marstal handelsplads havde 1449 indbyggere). Foruden de omtalte steder, hvis rettigheder var fastlagt særskilt, var det kun købstæderne, der måtte handle på udlandet. For bønderne indebar dette, at de måtte indbringe til købstæderne og sælge deres korn til de derboende købmænd, som derefter videresolgte det til stadsboerne eller udlandet. Dette indebar, at bønderne kun havde ringe indflydelse på salgspriserne og som følge af den ringe omsætning nærmest levede ved byttehandel, idet købmændene på deres side forsynede dem med de nødvendige varer og gav dem de nødvendige kreditter. Ved den begyndende indførelse af næringsfriheden blev disse bindinger gradvist løsnet, men endnu i 1870-erne synes der at have været en forholdsvis fast forbindelse mellem bonde og købmand.

Som eksempel på baggrunden for og årsagen til oprettelse af udskibnings- og ladesteder skal omtales Mullerup strand. I det 18. århundrede havde Kalundborg en florissant handel, idet den naturlige, gode havn beliggende i læ af Gisseløre for enden af en bred, dyb og ofte isfri fjord gav mulighed for en betydelig handel, især afsætning af korn til Norge og Flensborg. Tilsvarende forudsætninger havde nabokøbstæderne Holbæk og Slagelse ikke, og handelsmæssig stod de i skygge af Kalundborg. Da Norge blev skilt fra Danmark og toldskranker vanskeliggjorde kornhandelen, rettedes blikket navnlig mod England som ny aftager af korn, og da England 1828 indførte den såkaldte glidende korntoldskala, fik Kalundborg i kraft af sin beliggenhed og gode havn nye, store muligheder i kornhandelen. Da købmændene var interesserede i at sælge kornet på tidspunkter med lavest mulig told, gjaldt det om at have kornet liggende i en havn, hvorfra det hurtigt og nemt kunne udskibes, og hvor der om vinteren kun var ringe fare for indefrysning. I 1840'erne opførte en købmand fra Slagelse imidlertid kornlagringsrum ved Mullerup strand for herfra at foretage kornudførsel. Nogle købmænd fra Kalundborg forsøgte som et modtræk at oprette et eget kornlagringsrum ved Mullerup, men opnåede derved blot at trække endnu mere handel bort fra Kalundborg. Senere svækkedes Kalundborgs stilling endnu mere, da England helt afskaffede indførselstolden i slutningen af 1840'erne. Mullerup strand på sin side mistede betydning for Slagelse, da købstaden fik station på den 1856 anlagte jernbane fra København til Korsør.

En særlig udvikling gennemgik udskibningssteder og ladesteder ved Limfjorden som følge af Vesterhavets gennembrud af Aggertangen ved en stormflod 1825. Indtil dette år var Limfjorden en fjord, lukket mod vest af Agger tange. Al varefragt ad søvejen til og fra den vestlige del af Limfjorden, herunder egnens købstæder Thisted, Nykøbing, Lemvig, Skive og Nibe, foruden Viborg (hvis ladested var Hjarbæk) og Holstebro (hvis ladested var Struer) måtte gå over Ålborg, og flere af ladestedernes beboere drev selvstændig handel som kommissionærer for købmænd i Ålborg, selvom dette strengt taget var i strid med loven. Ved siden af dette ernærede ladestedernes beboere sig ved håndværk, gæstgiveri, fiskeri og krejleri (den stedlige benævnelse for prangervirksomhed). En særlig vanskelighed for søfarten var Løgstør Grunde, der kun tillod forholdsvis lavbundede skibe at passere, hvorfor Ålborg fik en fremtrædende rolle som formidler af handlen mellem den vestlige del af Limfjorden og resten af kongeriget. Den 1825 opståede passage mellem hav og fjord var i begyndelsen ikke så stor, men i de følgende år udvidede strømmen det nye løb så meget, at det første skib 1831 kunne passere gennem "Aggerkanalen", og 1839 blev besejlingsforholdene yderligere forbedrede, da en ny stormflod uddybede renden gennem tangen. Dermed skabtes en ny tilstand, hvor de bosatte i Limfjordens vestlige del kunne sejle direkte ud i Vesterhavet og derfra videre til de handelsforbindelser i Norge, Sverige, England, Slesvig-Holsten, Nordtyskland og Holland, som tidligere var gået over Ålborg. Antallet af skibe, der årligt passerede Aggerkanalen nåede 1840 op på 400, men væksten fortsatte og toppede 1855 med 1800 skibe. En bølge af vækst og opdrift skyllede ind over vestfjordens ladepladser og købstæder; flere købmænd fik egne skibe, og i tiden omkring midten af århundredet begyndte man at bygge anløbsbroer og egentlige havneanlæg. Den århundredegamle skudehandel fra vestkysten af Thy til Norge flyttede indenfjords, og der opstod en række nye udskibnings- og ladesteder, hvor folk skabte sig en til tider meget indbringende handel, således inden for Thisted tolddistrikt ved Krik, Oddesund, Tambohuse, Hindsels, Gravgård, Doverodde, Visby å, Gudnæs strand, Vilsund, Hovsør og Øsløs. For eksempelvis Struers vedkommende var 1851 hjemmehørende 14 skibe med i alt 260 kommercelæster. Samme år blev Struer anløbet af 152 skibe fra udenlandske havne, heraf 95 fra Norge, 36 fra England og 13 fra Altona. Fra indenlandske havne uden for Limfjorden havde stedet 46 anløb, heraf 34 fra København. Nogle år senere begyndte Aggerkanalen at sande til, og antallet af gennemløbende skibe faldt fra 1800 i 1855 til 93 i 1864 og 28 i 1867. Med tiden genvandt Ålborg efterhånden sin tidligere rolle som mellemled i fjordens handel og søfart og den kortvarige handels- og søfartsmæssige opblomstring i den vestlige Limfjord var til ende. For de fleste af ladestederne egne forhold fik dette tidsbegrænsede opsving kun ringe betydning. Således havde Struer i 1840 (ved begyndelsen af opsvinget) 114 indbyggere og 1860 (ved slutningen af opsvinget) 159 indbyggere, en fremgang på bare 45 indbyggere i løbet af tyve år.

Den stærke befolkningsvækst, som skete i begyndelsen af 1800-tallet, bevirkede, at landdistrikterne fik et voksende indslag af landhåndværkere uden, at dette fik nogen nævneværdig indflydelse på bebyggelsesmønsteret. Kun få steder opstod der større eller mindre virksomheder med et fabriksmæssigt præg, og endnu omkring 1855 fandtes der af bebyggelser med indslag af oplandsrettet virksomhed (høkere, købmænd og lignende) og/eller industri kun en håndfuld.

Den udvikling, som det danske samfund gennemgik i første halvdel af 1800-tallet, førte således kun til mindre ændringer i de befolkningsmæssige – og dermed bebyggelsesmæssige – forhold. Sideløbende med kornhandelstiden oplevede landet en vis afvandring til købstæderne, og omkring midten af århundredet var opstået de første tilløb til forstadsbebyggelser uden for købstædernes administrative område – et forvarsel om den gennemgribende forandring, som da endnu blot var i sin vorden.

Kilde: J.P.Trap: Danmark, 1 udgave (1858-60).

Sammenfattende kan det således siges, at det først var fra omkring midten af 1800-tallet, at det førindustrielle samfund oplevede et begyndende opbrud.

Litteratur
 Aage Aagesen: "Befolkningen" (Atlas over Danmark, bind I, 1; 1960),
 Ejler Alkjær: "Byernes oplandstilknyttende og oplandsskabende Faktorer" (Det danske Marked, 1942, s. 139-153),
 Erik Arup: Danmarks Historie I-II (1925-32),
 Steen B. Böcher: "Vandkraftens Udnyttelse i det sydlige Nørrejylland før og nu. En erhvervsgeografisk Undersøgelse" (Meddelelser fra Skalling-Laboratoriet, Bind VII, København 1942),
 Aksel E. Christensen: Kongemagt og aristokrati. Epoker i middelalderlig dansk statsopfattelse indtil unionstiden (Akademisk Forlag 1976),
 Aksel E. Christensen: Vikingetidens Danmark paa oldhistorisk baggrund (2. udgave, Akademisk Forlag 1977),
 En beskrivelse af Tikøb Sogn i året 1681 (Helsingør Kommunes Museer 1997),
 Ole Feldbæk: "Den lange fred. 1700-1800" (Gyldendal og Politikens Danmarkshistorie, Bind 9, 1990),
 Ole Fenger: ""Kirker rejses alle vegne".1050-1250" (Gyldendal og Politikens Danmarkshistorie, Bind 4, 1989),
 Hans H. Fussing: "Bybefolkningen 1600-1660. Erhvervsfordeling, ambulans, indtjeningsevne" (Skrifter udgivet af Jysk Selskab for Historie, Sprog og Litteratur, 1, Universitetsforlaget i Aarhus 1957),
 Lone Hvass: "Møllegader, møllepladser og dæmninger" (Bygning, by og land nr. 15, 1992, s. 9-11),
 Kai Hørby: "Velstands krise og tusind baghold. 1250-1400" (Gyldendal og Politikens Danmarkshistorie, Bind 5, 1989),
 Vivi Jensen: "Fordrivelsen fra klostret" (Skalk 2003 nr 3, s. 20-29),
 Lars Larsson: "Skånske skatte" (Skalk 2000 nr 6, s. 5-11),
 Aksel Lassen: "Skæbneåret 1659. Hungersnød og pest over Sydvestdanmark" (Skrifter udgivet af Jysk Selskab for Historie, Sprog og Litteratur, 5, Universitetsforlaget i Aarhus 1958),
 Allan A. Lund: Adam af Bremens krønike (Wormanium 2000)
 Hugo Marcussen: "Landskab og byvækst" (Landskap, 51. årgang, København 1970, s. 1-5),
 Ole Mortensøn: "Kystlandskabet" (Kulturhistorien i planlægningen. De kulturhistoriske interesser i landskabet. Miljø- og Energiministeriet, Skov- og Naturstyrelsen, 1996, s.239-262),
 Per Grau Møller: "Det agrare landskab efter 1800" (Kulturhistorien i planlægningen. De kulturhistoriske interesser i landskabet. Miljø- og Energiministeriet, Skov- og Naturstyrelsen, 1996, s.217-238),
 Axel H. Pedersen: Birketing i gl. Københavns amt 1521-1965 (København 1968),
 Henrik Pedersen: De danske Landbrug, fremstillet paa Grundlag af Forarbejderne til Christian V.s Matrikel 1688. (København 1929),
 Erland Porsmose: "De fynske landsbyers historie – i dyrkningsfællesskabets tid" (Odense University Studies in History and Social Sciences, Vol. 109, Odense Universitetsforlag 1987)
 Erland Porsmose: "Hovedgårde og godslandskaber" (Kulturhistorien i planlægningen. De kulturhistoriske interesser i landskabet. Miljø- og Energiministeriet, Skov- og Naturstyrelsen, 1996, s.79-98),
 Erland Porsmose: "Landsbyer" (Kulturhistorien i planlægningen. De kulturhistoriske interesser i landskabet. Miljø- og Energiministeriet, Skov- og Naturstyrelsen, 1996, s.43-60),
 Thomas Bloch Ravn: "Gennembrud" (Skalk 1993 nr. 3, s. 18-24),
 Peter Sawyer: "Da Danmark blev Danmark. Fra ca. år 700 til ca. 1050" (Gyldendal og Politikens Danmarkshistorie, Bind 3, 1989),
 Benito Scocozza: "Ved afgrundens rand. 1600-1700" (Gyldendal og Politikens Danmarkshistorie, Bind 8, 1990),
 Gunner Solvang: "Vand- og vindmøller" (Kulturhistorien i planlægningen. De kulturhistoriske interesser i landskabet. Miljø- og Energiministeriet, Skov- og Naturstyrelsen, 1996, s.99-126),
 Axel Steensberg: Borups bønder. Et sjællandsk agrarsamfund i vikingetid og middelalder (Wormanium, Højbjerg 1983),
 Axel Steensberg: Pebringegården. Folk og dagværk fra oldtid til nutid (Wormanium, Højbjerg 1986),
 Niels Peter Stilling: De nye byer. Stationsbyernes befolkningsforhold og funktion 1840-1940 (Selskabet for Stationsbyforskning 1987),
 Bjarne Stoklund: Huset og skoven. Et sjællandsk husmandshus og dets beboere gennem 300 år (Wormanium, Højbjerg 1980),
 Bjarne Stoklund: "Enkeltgårdslandskaber, skov- og hedebygder" (Kulturhistorien i planlægningen. De kulturhistoriske interesser i landskabet. Miljø- og Energiministeriet, Skov- og Naturstyrelsen, 1996, s.61-78),
 Jens Vellev: "Peder Olsen" (Skalk 1992 nr 6, s. 13-15)

Noter

Eksterne henvisninger
 Den digitale byport
 Anders Andrén: "Städer och kungamakt – en studie i Danmarks politiska geografi före 1230" (Scandia, bind 49 (1983), nr 1)
 Per Boje og Ole Hyldtoft: "Økonomiske, geografiske og demografiske aspekter" (Urbaniseringsprosessen i Norden, Del 3: Industrialiseringens første fase; Universitetsforlaget Oslo-Bergen-Tromsø 1977),
 Steen B. Böcher: "Vandkraften som initial lokaliseringsfaktor for dansk industri" (Geografisk Tidsskrift, 52. Bind, 1952-53, s. 33-50),
 Jens Ole Christensen: "Fladstrand – befæstning og byudvikling" (Historie, Ny række, 18, 1989, s. 421-450),
 Ole Degn: "Danmark. De nyanlagte byer og byudviklingen i Danmark 1600-1800" (Urbaniseringsprosessen i Norden, Del 2: De anlagte steder på 1600-1700 tallet; Universitetsforlaget Oslo-Bergen-Tromsø 1977),
 Ole Degn: "Byer, hierarkier og byudvikling i Danmark 1550-1700" (Historie, Ny række, Bind 17; 1987, s. 527-546),
 Viggo Hansen: "Den rurale by. De bymæssige bebyggelsers opståen og geografiske udbredelse" (Geografisk Tidsskrift, 64 bind.; 1965, s. 54-69),
 Ole Hyldtoft: "Urbaniseringen i Danmark 1914-1970" (Studia Historica Jyväskylänsia 27, Historica IV; Jyväskylä 1983)
 P. B. Jacobsen: "Bidrag til Fremstilling af det danske Kiøbstadvæsen under Kongerne Christian III. og Frederik II." (Historisk Tidsskrift, 1. række, Bind 5; 1844)
 Henrik M. Jansen, Tore Nyberg og Thomas Riis: "Danmark. Danske byers fremvækst og udvikling i middelalderen" (Urbaniseringsprosessen i Norden, Del 1: Middelaldersteder; Universitetsforlaget Oslo-Bergen-Tromsø 1977),
 C. Klitgaard: "Den nordjyske Skudehandel" (Historie/Jyske Samlinger, 5. række, Bind 1; 1932)
 Axel Linvald: "Hvem ejede Danmarks Jord omkring Midten af det 18. Aarhundrede?" (Historisk Tidsskrift, 8. række, Bind 4; 1912, s. 147-158),
 Fridlev Skrubbeltrang: "Studier over gårde, gårdbrugerantal og brugsstørrelser i det 17. århundrede" (Historisk Tidsskrift, 12. række, Bind 5; 1971, s. 1-36),
 Severin Christensen Sortfeldt: "Bidrag til Fiskerbyen Løkkens Historie" (Jyske samlinger, 4. række, Bind 3; 1917, s. 59-78),
 John Kousgård Sørensen: "Stednavnene og bebyggelserne, ældre?, samtidige?, yngre?" (Fortid og Nutid, 1981-1982; s. 91-96)

Se også
 lægebolig, apotek, bondegård, husmandssted, fyrtårn, tingsted, fabrik,
 Skudehandel

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


For its Northeast Campaign for Atlantic Offshore Wind Power project.
For its Civil Society House project in Montenegro.
For its social media work.
Public Policy and Education Fund of New York, Inc.
For its project, Fair Elections New York.
Take Back Our Republic, Inc.


text:
<?php

use Hubzero\Content\Migration\Base;

/**
 * Migration script for adding rate limiting table
 **/
class Migration20150623152144ComDeveloper extends Base
{
	/**
	 * Up
	 **/
	public function up()
	{
		if (!$this->db->tableExists('#__developer_rate_limit'))
		{
			$query = "CREATE TABLE `#__developer_rate_limit` (
						`id` int(11) unsigned NOT NULL AUTO_INCREMENT,
						`application_id` int(11) DEFAULT NULL,
						`uidNumber` int(11) DEFAULT NULL,
						`ip` varchar(255) DEFAULT NULL,
						`limit_short` int(11) DEFAULT NULL,
						`limit_long` int(11) DEFAULT NULL,
						`count_short` int(11) DEFAULT NULL,
						`count_long` int(11) DEFAULT NULL,
						`expires_short` datetime DEFAULT NULL,
						`expires_long` datetime DEFAULT NULL,
						`created` datetime DEFAULT NULL,
						PRIMARY KEY (`id`)
						) ENGINE=MyISAM DEFAULT CHARSET=utf8;";

			$this->db->setQuery($query);
			$this->db->query();
		}
	}

	/**
	 * Down
	 **/
	public function down()
	{
		if ($this->db->tableExists('#__developer_rate_limit'))
		{
			$query = "DROP TABLE `#__developer_rate_limit`";

			$this->db->setQuery($query);
			$this->db->query();
		}
	}
}

redpajama_set_name: RedPajamaGithub