text:
I serien _Spejarens lärling_ har utkommit:

Gorlans ruiner
Det övergivna landet
Krigarkungens sal
Slaget om Skandia
Den hemsökta skogen
Macindaws fästning

www.wahlstroms.se

Copyright © John Flanagan 2006
Cover design © www.blacksheep-uk.com
First published by Random House Australia Pty Limited,
Sydney, Australia. This edition published by arrangement
with Random House Australia.
Svensk utgåva © 2008 B. Wahlströms Bokförlag,
Forma Publishing Group AB
 _Originalets titel_ Ranger's Apprentice 4 – Oakleaf Bearers
 _Omslagsformgivning_ Evelina Thörnberg
 _E-boksproduktion_ Elib AB, 2013

ISBN 978-91-32-16323-4
_Till Leonie,
som alltid har trott på mig._

## 1

Ett rytmiskt knackande fick Will att vakna ur sin djupa sömn.

Han visste inte riktigt när han först blev medveten om ljudet. Det tycktes glida in i hans sovande medvetande och förvridas. Till sist blev han medveten om ljudet och insåg att han var vaken. Men vad var detta för ljud?

_Knack knack knack..._

Det var fortfarande där, men nu när han var medveten om de andra ljuden i den lilla stugan lät det inte längre lika högt.

Evanlyn brukade sova bakom ett skynke i hörnet. Will kunde höra hennes andetag bakom det. Hon hade uppenbarligen inte vaknat av ljudet. I rummets ena ände fanns en eldstad, och nu hörde han hur kolen i den knastrade till och drösade ihop.

_Knack knack knack..._

Ljudet kom från någon plats i närheten. Will sträckte på sig och gäspade, och satte sig sedan upp på den provisoriska soffan han hade byggt av trä och segelduk. Han skakade på huvudet för att kvickna till. Ljudet försvann för ett ögonblick, men kom sedan tillbaka igen. Nu insåg han att det kom utifrån. Fönsterrutorna var gjorda av oljat tyg. De släppte in lite ljus, men det var omöjligt att se mer än skuggor genom dem. Will ställde sig på knä och öppnade fönstret en bit. Sedan sträckte han ut huvudet och blickade ut över stugans lilla veranda.

En kall vindpust drog in i rummet, och han hörde hur Evanlyn vände på sig. Hennes skynke svajade till, och kolen i eldstaden glödde först starkare och sedan svagare.

Det var tidig gryning, och någonstans i träden började en fågel att sjunga. Återigen blev knackandet lite svårare att uppfatta.

Men sedan hörde han det igen och insåg vad det var. Det var vatten. Längre bort hängde en lång istapp från verandans tak. Den droppade, och vattnet träffade en uppochnedvänd spann som blivit stående nära kanten av verandan.

_Knack knack knack... knack knack knack._

Will lade pannan i djupa veck. Det här betydde något. Någonting viktigt. Men han var fortfarande sömnig, och kunde inte riktigt komma på vad det var. Han reste sig upp och smög fram mot dörren. Nu när han lämnat sin varma filt huttrade han lite av kylan.

Will var så tyst som möjligt för att inte väcka Evanlyn. Han lyfte på regeln och öppnade långsamt dörren. Han höll upp den så att underkanten inte skulle kärva mot stugans golv.

Han stängde dörren bakom sig och klev ut på verandans grova bräder. De var iskalla mot hans bara fötter. Will gick fram till spannen och insåg att flera andra istappar också droppade. Detta hade inte hänt förut. Han var inte säker på varför de inte brukade droppa.

Will tittade ut mot trädtopparna, som glittrade i det svaga gryningsljuset.

Från skogen hördes en svag duns. Snö som burits upp av en gran i flera månader föll till marken nedanför.

Och det var då han insåg vad som var så viktigt med det knackande ljudet.

Det knarrade till när dörren öppnades, och när han vände sig om kunde han se Evanlyn. Flickan var insvept i sin filt för att skydda sig mot kylan. Håret spretade åt alla håll.

"Vad är det?" frågade hon. "Är det något som inte stämmer?"

Han tvekade ett ögonblick och vände blicken mot vattenpölen bredvid spannen.

"Det har börjat töa", sa han.

*

När de hade ätit sin torftiga frukost satte de sig och betraktade verandan i morgonsolen. De hade sett fler tecken på att våren närmade sig, men de hade ännu inte diskuterat vad det innebar.

Runt stugan kunde man på flera ställen ana det bruna gräset under snön, och det våta ljudet av snö som dråsade ned från träden i skogen hördes allt oftare.

Snön låg naturligtvis fortfarande tjock både på marken och i träden. Men allt tydde på att våren var på väg. Det skulle inte sluta töa nu när det väl hade börjat.

"Vi måste snart ta oss härifrån", sa Will till sist. Båda hade tänkt på det länge, men ingen hade sagt något.

"Du är fortfarande för svag", sa Evanlyn. När Will varit kung Ragnaks slav hade han blivit beroende av något som kallades varmlöv. Det hade knappt gått tre veckor sedan han blivit helt fri från dem. När de kommit till stugan hade Will varit kraftigt försvagad av dålig näring, undermåliga kläder och slitsamt arbete. Maten de levt på sedan dess hade varit tillräcklig för att hålla dem vid liv, men den hade inte kunnat återställa Wills krafter och uthållighet. De hade levt på vildris och mjöl de hittat i stugan. Vid några tillfällen hade de hittat ätbara växter i skogarna eller lyckats fånga något mindre djur.

Det rörde sig inte mycket villebråd i skogarna så här års, och köttet hade inte varit särskilt näringsrikt.

Will ryckte på axlarna. "Jag klarar mig", sa han. "Jag är ju tvungen."

Och det var naturligtvis det som var det största problemet. De visste båda två att jägarna skulle komma tillbaka till de här bergstrakterna så snart snön smälte i passen. Evanlyn hade redan sett en. Det var en mystisk ryttare hon skymtat i skogen samma dag som Will blivit sig själv igen. Som tur var så hade figuren inte synts till igen sedan den dagen. Men det hade ändå varit en varning. Det skulle snart komma fler, och vid det laget ville Will och Evanlyn vara så långt borta som möjligt. De hade planerat att färdas söderut genom bergen och sedan korsa gränsen till Teutlandt.

Evanlyn skakade tveksamt på huvudet. För ett ögonblick sa hon ingenting. Sedan insåg hon att Will hade rätt. När det började töa ordentligt skulle de vara tvungna att resa, oavsett om hon tyckte att Will var tillräckligt stark eller inte.

"Vi har några veckor på oss", sa hon till sist. "Det har precis börjat bli varmare, och vem vet... det kanske kommer en köldknäpp till."

Det var i alla fall inte omöjligt, tänkte hon. Det kanske inte var troligt, men det var inte omöjligt. Will nickade.

"Du har rätt", sa han.

De var tysta igen. Efter en stund reste sig Evanlyn och borstade av byxorna. "Jag går och kollar snarorna", sa hon. Will började resa sig, men hon hejdade honom.

"Det är bäst att du stannar här", sa hon lugnt. "Du måste spara på krafterna så mycket som möjligt nu."

Will tvekade, men nickade sedan. Han visste att hon hade rätt.

Evanlyn tog fram en säck och slängde den över axeln. Sedan log hon och började gå mot träden.

Will kände sig värdelös och modfälld. Han plockade upp tallrikarna de ätit på. Att diska var det enda han klarade, tänkte han bittert.

De senaste tre veckorna hade de fått lägga sina snaror längre och längre från stugan. De hade fångat en del kaniner, ekorrar och harar med Wills snaror, men djuren hade blivit mer och mer försiktiga. Därför hade de tvingats lägga ut fällorna allt längre in i skogen.

Evanlyn följde en smal stig som sluttade uppåt. Hon misstänkte att hon skulle behöva följa den i minst fyrtio minuter innan hon kom fram till den första snaran. Om hon kunnat gå raka vägen hade det naturligtvis gått betydligt fortare. Men den här stigen ringlade fram och tillbaka mellan träden, så promenaden tog ganska lång tid.

Tecknen på att snön börjat smälta fanns överallt. Snön frasade inte längre under fötterna. Den var tyngre och blötare, och ofta sjönk man ned i den djupt. Hennes läderstövlar var redan genomblöta. Förra gången hon hade gått här hade snön varit som ett fint, torrt pulver.

Hon märkte också att djuren var mer energiska. Fåglar flög omkring bland träden, och de var många fler än de varit för bara några veckor sedan. Vid ett tillfälle skrämde hon en kanin på stigen. Den störtade genast i väg in i ett snötäckt björnbärssnår.

Om inte annat kanske chanserna att hitta djur i snarorna blivit större.

Nu fick hon syn på det diskreta märket som Will hade gjort i barken på en gran. Hon lämnade stigen och gick fram till platsen där hon och Will hade lagt de första snarorna. Hon mindes hur glad hon varit när han hämtat sig från varmlöven. Hennes vildmarksvana var inte så stor, men Will visste däremot mycket om snaror. Fällfångst var en del av Halts undervisning, hade han berättat.

Hon mindes hur hans ögon blivit fuktiga när han nämnt den gamle spejarens namn. De två ungdomarna kände sig mycket, mycket långt från sitt hemland.

När hon klev in mellan några snöklädda buskar blev hon glatt överraskad. En liten fågel hade fastnat i den första snaran. Hon kände till den här sorten: hon och Will hade ätit den förut, och köttet hade varit riktigt fint. Fågeln var stor som en liten kyckling och hade tryckt huvudet rakt genom snarans ögla. Evanlyn log bistert. En gång i tiden hade hon enbart tyckt att detta var grymt mot det stackars djuret. Nu kände hon sig nöjd av tanken på att få en riktig måltid.

Otroligt hur man förändras av en tom mage, tänkte hon när hon lade fågeln i påsen. Hon gillrade fällan på nytt och reste sig upp efter att ha lagt några frön på marken framför snaran. Hon blev lite irriterad när hon insåg att hon fått två blöta fläckar på knäna av den smältande snön.

Plötsligt rörde sig något i träden bakom henne. Hon kände det på sig snarare än hörde det.

Innan hon kunde röra på sig grep någon tag i henne. Hon flämtade till av förskräckelse, men innan hon hann skrika hade någon lagt handen för munnen på henne. Handsken var gjord av skinn, och den stank av rök, svett och jord.

## 2

De två ryttarna red in under träden och kom ut på en stor, öppen äng.

Bland Teutlandts kullar hade våren kommit längre än i de väldiga bergen norrut. Gräset på ängarna var redan grönt, och de enstaka snödrivor som fanns kvar låg på platser där solen sällan kom åt.

En tillfällig betraktare hade säkerligen lagt märke till hästarna som följde efter männen. Kanske hade han misstagit ryttarna för köpmän som tänkt ta sig in i Skandia och sälja sina varor till höga priser. Den som hann först om våren brukade nämligen bli rik.

Men den som granskade de två ryttarna närmare hade snabbt förstått att detta inte var köpmän. Det var beväpnade krigare.

Den kortare mannen hade skägg och var klädd i en spräcklig, grågrön mantel. Den tycktes suddig och såg ut som om den ändrade färg när mannen rörde sig. Han hade en långbåge över axeln, och bredvid sadeln hängde ett koger.

Hans följeslagare var en betydligt yngre, men ändå kraftigare man. Han bar en enkel brun mantel, och vårsolen glittrade i ringbrynjan och långsvärdet som stack ut under manteln. På ryggen hade han en rund sköld med en symbol som föreställde ett eklöv.

Ryttarnas hästar var lika olika som de två männen. Den yngre mannen satt på en högrest brun häst. Den hade långa ben och kraftig bringa, och det syntes tydligt att det var en stridshäst. Bakom honom traskade en annan stridshäst, som var svart. Den andre ryttarens häst var mycket mindre. Det var en hårig häst som hade tunnformig kropp och mest påminde om en ponny. Men det var ett kraftigt djur, och det såg mycket uthålligt ut. En annan häst som påminde om den gick strax bakom. Den var lastad med olika förnödenheter man behövde för att överleva i vildmarken. Till skillnad från den svarta stridshästen behövde det här djuret inte ledas med rep. Det traskade troget efter den andra, liknande hästen.

Horace sträckte på sig och kisade mot bergen som tornade upp sig framför dem. De övre delarna var fortfarande snötäckta, och det glittrade när solen lyste på dem.

"Menar du verkligen att vi måste över de där?" frågade han.

Halt sneglade på honom. Det såg nästan ut som om han log, men Horace var för upptagen med att studera bergskedjan för att märka det.

"Nej", sa spejaren. "Vi ska inte över dem. Vi ska _genom_ dem."

Horace såg fundersam ut. "Finns det någon sorts tunnel?"

"Nej, men ett pass", sa Halt. "En smal klyfta som slingrar sig fram genom bergen. På andra sidan ligger Skandia."

Horace såg ut att fundera på saken. Sedan såg Halt hur pojken tog ett djupt andetag, och han visste genast att Horace skulle ställa en ny fråga. Halt slöt ögonen. För några år sedan hade han varit ensam och sluppit svara på en massa onödiga frågor.

Innerst inne föredrog han sitt nya liv, men han gav ändå ifrån sig ett missnöjt ljud. Horace stängde munnen och såg ut som om han hade bestämt sig för att inte besvära Halt med fler frågor. Inte nu, i alla fall.

Halt blev inte lugnare av det. Nu kunde han inte låta bli att undra vad Horace hade tänkt fråga. Plötsligt kändes hela morgonen ofullständig. Halt försökte tränga undan känslan, men det gick inte. För en gångs skull hade Horace övervunnit sin nästan oemotståndliga lust att ställa frågor.

Halt var tyst i några minuter. Allt som hördes var ljudet från seldonen och sadlarna. Till sist kunde den före detta spejaren inte låta bli.

"Vad menar du?" frågade han.

Orden kom med större kraft än han egentligen hade tänkt sig. Horaces häst ryckte till av förskräckelse och tog flera steg åt sidan.

Horace kämpade för att lugna hästen och kastade sedan en snabb blick på sin nye läromästare. "Vad menar du?" frågade han när han fått bukt med riddjuret.

Den korte mannen grymtade uppgivet. "Det var ju precis det jag frågade! Vad menar du?"

Horace tittade på honom. Det såg ut som om han undrade om Halt tappat förståndet. Det fick inte den äldre mannen att känna sig på bättre humör.

"Vad menar du?" frågade Horace förbryllat.

"Men sluta!" röt Halt. "Sluta upprepa det jag säger! Det var ju _jag_ som frågade vad _du_ menade! Svara inte med exakt samma fråga!"

Horace såg ut att fundera på detta. "Nej", sa han sedan.

Halt tog ett djupt andetag. Han såg koncentrerad ut, och ögonen blixtrade av ilska under ögonbrynen. Men Horace hann före med sin fråga innan mannen hann säga något.

"Vad undrade du om jag menade?" frågade pojken. För ett ögonblick såg det ut som om han funderade på hur han kunde göra frågan tydligare. "Alltså... varför frågade du vad jag menar?"

Halt kämpade för att behärska sig. "Du tänkte ställa en fråga", sa han så lugnt han kunde.

Horace tittade frågande på honom. "Tänkte jag?"

Halt nickade. "Ja. Jag såg hur du förberedde dig!"

"Jaså", sa Horace. "Vad tänkte jag fråga, då?"

Halt var mållös. Han öppnade och stängde munnen flera gånger innan han till sist fick fram något.

"Det var det jag undrade", sa han. "När jag frågade vad du menade, så undrade jag egentligen vad du hade tänkt fråga."

"Jag tänkte väl fråga vad du menade", sa Horace. Halt stirrade på honom. Han undrade om Horace drev med honom. Inombords kanske han skrattade åt Halt. Det var inte särskilt förståndigt av honom i så fall. Man skrattade inte åt spejarna. Halt studerade pojkens blå ögon och ärliga ansikte och insåg snabbt att hans farhågor var obefogade.

"Låt mig fråga dig en sista gång, Horace: Vad var det du tänkte fråga alldeles nyss?"

Horace tog ett djupt andetag. "Jag kommer inte ihåg", sa han. "Vad pratade vi om?"

"Glöm det", sa Halt. Han satte hälarna i Abelards sidor och manade hästen framåt.

Han fortsatte att muttra irriterat för sig själv. Horace hörde något om "virriga lärlingar som glömmer av vad de tänkte på för en sekund sedan". Han förstod att Halt inte alls var nöjd med deras befängda samtal. Han lade pannan i djupa veck och försökte minnas vad han egentligen hade funderat på när Halt sett att han ville fråga något. Det kändes som om han var tvungen att minnas, vilket var lite konstigt. För det mesta brukade Halt sucka och himla med ögonen när Horace ställde frågor.

Den gamle spejaren kunde vara en förvirrande följeslagare. Precis när Horace slutade anstränga sig för att minnas kom frågan tillbaka.

Den här gången kunde han inte låta bli att ställa den. "Finns det många pass?"

Spejaren vände sig om i sadeln och tittade på honom. "Vad menar du?"

Horace struntade i att den frågan kunde få farliga konsekvenser. Han pekade på bergen.

"Genom bergen", sa han. "Finns det många pass genom bergen? Som leder till Skandia?"

Halt saktade in farten. När Horace hade kommit upp jämsides ökade han farten igen.

"Tre eller fyra", sa han.

"Men tror du inte att skandierna bevakar dem?" frågade Horace. Det verkade logiskt att göra det.

"Det är klart att de gör", sa Halt. "De här bergen är ju deras viktigaste försvarsverk."

"Så hur hade du tänkt komma förbi dem?"

Spejaren tvekade. Han hade funderat på den saken ända sedan de lämnat slottet Montsombre. Om han hade varit ensam hade han inte haft några som helst problem att komma förbi väktarna. Tillsammans med Horace och hans stora stridshäst kunde det däremot bli svårare. Han hade några idéer, men hade inte riktigt bestämt sig än.

"Jag ska tänka ut ett bra sätt", sa han. Horace nickade och såg nöjd ut. Han litade på att Halt skulle komma på något. Idéer var det han tyckte att spejarna var bäst på. Krigarlärlingen lät spejaren sköta tänkandet. Hans egen uppgift var att slåss om de träffade på bråkstakar. Horace lutade sig tillbaka i sadeln och kände sig ganska nöjd med sin egen roll.

Halt kände sig också lugnare. Nu visste han vad Horace velat fråga.

Sedan blev han plötsligt osäker. Tänk om detta var en ny fråga? Tänk om Horace egentligen hade tänkt fråga något annat förut? Det kändes outhärdligt att inte veta.

"Det var alltså det du tänkte fråga förut?" sa han.

Horace tittade förvånat på honom. "Vad menar...", började han. "Alltså... det jag tänkte fråga förut?"

Halt ryckte på axlarna. "Den där frågan om passen. Var det den du tänkte ställa förut?" Han försökte låta som om han redan kände till svaret men ville vara på den säkra sidan.

"Jag tror det", sa Horace tveksamt. "Jag vet inte riktigt. Jag blev lite förvirrad."

Halt red före igen. Att döma av orden han muttrade var han minst lika förgrymmad som han nyss hade varit.

## 3

Erak Stjärnföljare var kapten på ett vargskepp och en av skandiernas mest erfarna krigare. Nu var han på väg genom en korridor som ledde till stora salen. Han såg tankfull ut. Årstiden då skandierna gav sig ut på plundringståg var snart här, och han behövde reparera och se över sitt fartyg.

Nu hade Ragnak kallat på honom, och det kändes inte alls bra. I synnerhet eftersom det var Borsa som kommit med meddelandet. Borsa var överjarlens hilfmann, en sorts administratör. Detta kunde bara betyda att Ragnak behövde Eraks hjälp för att lösa en uppgift. Och om Erak kände sin överjarl rätt var det inte nödvändigtvis någon liten uppgift.

De hade ätit frukost för länge sedan, så det var bara några tjänare kvar när Erak kom in i salen. Längst bort satt Ragnak och Borsa vid ett bord bredvid Ragnaks tron av trä. De två männen lutade sig över några pergament, och Erak kände igen dem. Det var uppgifter om skattebetalningar från olika delar av Skandia. Ragnak var mycket intresserad av dem, och Borsa var alldeles besatt. Han ägnade hela sitt liv åt att samla in skatt, och ve den jarl som försökte överlista Ragnak eller göra någon sorts avdrag som inte godkändes av Borsa.

När Erak såg bordet med pergamenten lade han ihop två och två och suckade lågt. Förmodligen behövde de hjälp med att driva in skatt. Det var säkerligen därför Ragnak hade kallat på honom.

Att samla in skatt var ingen syssla som Erak gillade. Han var plundrare, sjörövare, pirat och krigare. Därför var han ofta mer på skattesmitarnas sida än på överjarlens och den plikttrogne hilfmannens. Tyvärr hade Erak varit lite för framgångsrik för sitt eget bästa de senaste gångerna de skickat i väg honom. Numera tänkte Borsa automatiskt på Erak varje gång det uppstod problem med skatten från någon by.

Dessutom hade Eraks sätt att sköta arbetet på bara gjort honom ännu bättre lämpad i Borsas och Ragnaks ögon. Erak hade tyckt att uppgiften varit så tråkig att han försökt hantera den så snabbt och effektivt som möjligt. Långa diskussioner över beräkningar och belopp var ingenting för honom. Han föredrog en snabbare metod, som gick ut på att grabba tag i de misstänkta skattesmitarna och pressa stridsyxan mot strupen på dem.

Som krigare var Erak omtalad i hela Skandia. När han hotade med att ta i med hårdhandskarna fogade sig alla omedelbart. Han tyckte nästan det var synd att han aldrig fick göra verklighet av sina hotelser. De motsträviga personerna han fått i uppgift att leta upp brukade nästan alltid hosta upp det saknade beloppet, och ofta lite till dessutom. De ställde sig aldrig på tvären.

De två männen vid bordet tittade upp när Erak närmade sig. Den stora salen hade många funktioner. Det var här Ragnak och hans närmaste åt. Det var också här alla Skandias viktiga banketter hölls. Den lilla avdelningen där Ragnak och Borsa nu satt fungerade även som överjarlens arbetsrum. Det var inte särskilt privat, eftersom alla hans rådgivare kom och gick som de ville i salen. Men så var Ragnak heller inte typen som behövde vara för sig själv. Han gillade att synas och brukade göra sina uttalanden där folk kunde höra honom.

"Där är du ju, Erak", sa Borsa. Han brukade ofta konstatera det uppenbara.

"Och vem handlar det om den här gången?" frågade Erak och suckade. Att krångla sig ur det hela skulle bli svårt, så det var lika bra att försöka få det överstökat så snabbt som möjligt. Om han hade tur så gällde saken någon av de mindre städerna längs kusten. I så fall kanske han samtidigt kunde arbeta med fartyget och besättningen.

"Ostkrag", sa överjarlen. Eraks förhoppningar grusades direkt. Ostkrag låg österut, långt inåt landet. Det var en liten by på andra sidan bergskedjan som gick genom hela Skandia. För att komma dit var man tvungen att ta sig igenom något av de smala passen.

Detta betydde i bästa fall att Erak var tvungen att rida hela vägen dit och tillbaka på en ponny. Det var ett obekvämt sätt att resa på, och Erak avskydde det. När han tänkte på bergskedjan mindes han plötsligt de två slavarna från Araluen som han hade hjälpt att fly för flera månader sedan. Han undrade hur det hade gått för dem. Hade de hittat den lilla stugan högt uppe i bergen? Hade de överlevt de hårda vintermånaderna? Plötsligt insåg Erak att både Borsa och Ragnak väntade på någon sorts svar.

"Ostkrag?" sa han långsamt.

Ragnak nickade otåligt. "De är sena med kvartalsskatten", sa han. "Jag vill att du reser dit och skrämmer dem riktigt ordentligt." Ragnaks ögon gnistrade, precis som de alltid gjorde när han pratade om skatter och betalningar.

Erak kunde inte låta bli att sucka uppgivet. "Men de kan inte vara mer än en vecka sena", sa han, och Ragnak skakade häftigt på huvudet.

"Tio dagar!" fräste överjarlen. "Och det är inte första gången heller. Jag har varnat dem förut. Eller hur, Borsa?" Han tittade på hilfmannen, som nickade.

"Det är Sten Hammerhand som är jarl i Ostkrag", sa Borsa. Det lät på honom som om han tyckte att detta förklarade allt. Erak stirrade på honom. "Han borde kallas Sten Klisterhand", fortsatte hilfmannen. "Detta är inte första gången han är sen med att betala. Han låter oss alltid vänta alldeles för länge. Det är hög tid att vi lär honom en läxa."

Erak log ironiskt mot den korte, tanige hilfmannen. Borsa kunde vara en extremt respektingivande person – så länge han hade hjälp av någon annan. "Att _jag_ lär honom en läxa, menar du", sa Erak.

Borsa verkade inte höra att Erak var sarkastisk. "Precis!" sa han belåtet. Ragnak var däremot mer uppmärksam.

"Det är mina pengar det handlar om, Erak", sa överjarlen. Han lät nästan lite grinig. Erak mötte hans blick. Nu insåg han för första gången att Ragnak höll på att bli gammal. Hans hår hade en gång varit rött som eld, men nu började det bli grått. Erak var förvånad. Han tyckte inte att han själv var så gammal, och Ragnak var trots allt inte så många år äldre. Ändå var håret inte den enda förändringen han såg på överjarlen. Kinderna var pösiga, och han hade blivit väldigt bred om midjan. Erak undrade om han själv också höll på att förändras, men trodde inte det. Han brukade se sin egen spegelbild varje morgon i en spegel av polerad metall. Ragnak hade antagligen börjat åldras i förtid på grund av den betungande uppgiften med att vara överjarl, med allt vad det innebar.

"Vi har haft en hård vinter", sa Erak. "Det kom massor med snö. Passen kanske fortfarande är blockerade."

Han gick fram till en stor karta över Skandia som hängde bakom Ragnaks bord. Han hittade Ostkrag och förde fingret över kartan till det närmaste passet.

"Här har vi Ormpasset", sa han. "Det är inte omöjligt att den sena snön och plötsliga våren orsakat laviner där." Han höll kvar fingret mot kartan, men vände sig mot Ragnak och Borsa.

"Det kan ju faktiskt hända att jarlens budbärare helt enkelt inte kan komma igenom", fortsatte han. Men Ragnak skakade på huvudet, och han verkade återigen så där vresig som han varit allt oftare den sista tiden. Han hade inte längre något tålamod alls med att bli ifrågasatt.

"Det är Sten det beror på", sa Ragnak. "Jag är säker på det. Hade det handlat om någon annan så hade jag förmodligen trott som du, Erak." Erak nickade, trots att han insåg att Ragnak ljög. Överjarlen höll sällan med någon om han tvingades ändra sin egen uppfattning. "Jag vill att du reser dit och tvingar fram pengarna", fortsatte Ragnak. "För hit honom om han stretar emot. Eller, förresten... grip honom oavsett! Ta med dig tjugo karlar. Det är på tiden att han förstår. Jag är förbannat trött på att behandlas som en idiot av futtiga små jarlar."

Erak tittade förvånat på honom. Att en jarl greps i sin egen by hörde verkligen inte till det vanliga. I synnerhet inte om det handlade om något så enkelt som en sen skattebetalning. Att smita från skatten var nästan som en sport bland skandierna. Om man upptäcktes betalade man, och så var problemet löst. Såvitt Erak visste hade det aldrig hänt att en skattesmitare förts inför överjarlen. Skandierna gillade att känna sig oberoende, och många var mer lojala mot sin jarl än mot kung Ragnak.

"Är det så klokt?" frågade Erak lågt. Ragnak blängde på Erak över pergamenten på bordet.

" _Jag_ bestämmer vad som är klokt", sa han ilsket. "Det är jag som är överjarl – inte du."

Det var sårande ord. Erak var en respekterad jarl och brukade ha rätt att säga sin åsikt, även om den skilde sig från ledarens. Han var nära att ryta till, men hejdade sig. Det var inte läge att provocera Ragnak ännu mer. Han var redan på uruselt humör.

"Jag vet att du är överjarl, Ragnak", sa Erak lugnt. "Men Sten är jarl, och det kan mycket väl finnas en anledning till att hans betalning dröjer. Att gripa honom vore oerhört provocerande."

"Nej!" sa Ragnak. "En _anledning_ , det är precis vad som inte finns!" Hans ögon smalnade och han var nära att koka av ilska. "Han är en tjuv! Vi måste få folk att inse att detta inte duger!"

"Ragnak...", började Erak. Den här gången var det Borsa som avbröt honom.

"Jarl Erak, du har fått dina instruktioner!" sa han bestämt. "Gör som vi säger!"

Erak vände sig mot honom. "Jag följer överjarlens order, hilfmann. Inte dina!"

Borsa insåg sitt misstag. Han tog några steg bakåt och såg till att det kraftiga bordet stod mellan honom och Erak. Han sänkte blicken, och för ett ögonblick var det alldeles tyst. Till sist insåg Ragnak att han var tvungen att göra något. Han försökte verka så lugn som möjligt, men det märktes att han fortfarande var irriterad. "Lyssna på mig, Erak. Allt jag vill är att du hämtar pengarna från Sten. Om det inte finns en vettig orsak till varför han är sen så tar du med honom hit. Förstår du?"

"Och om det finns en vettig orsak?" frågade Erak.

Överjarlen viftade uppgivet med handen. "Då kan du låta honom vara. Är du nöjd nu?"

Erak nickade. "Det låter bra."

Ragnak förstod sällan när det var bäst att avsluta ett samtal. "Jaså, det tycker du?" sa han sarkastiskt. "Vad fint att det passar dig, jarl Erak! Men var snäll och ge dig av nu innan det blir högsommar."

Erak nickade stelt och vände sig om. Han hade hittat ett kryphål. Ragnak var ett elände när han var sur, och det var skäl nog att inte betala in skatten i tid. Erak visste förstås att han skulle vara tvungen att formulera det på något annat sätt när han kom tillbaka hit utan Sten.

## 4

Will vaknade till med ett ryck. Han satt på kanten av verandan och insåg att han hade somnat. Han undrade hur mycket tid han bara sovit bort den senaste tiden. Evanlyn hade sagt att det var nödvändigt för honom att vila medan han återhämtade sig. Förmodligen hade hon rätt.

Sedan fanns det ju inte direkt särskilt mycket att göra i den lilla stugan där de varit sedan de flytt från skandierna. Will hade städat undan, diskat, bäddat och dammat av möblerna. Det hade tagit ungefär en halvtimme. Efteråt hade han gått till ponnyn bredvid stugan och borstat den tills den var skinande blank. Ponnyn hade sett förvånad ut. Will misstänkte att ingen någonsin hade ägnat lika mycket tid åt att göra den fin.

När Will var färdig hade han börjat gå omkring i den lilla gläntan där stugan låg. Han hade studerat ställena där det bruna gräset börjat synas under snön. Han hade funderat på att sätta ut fler snaror, men struntat i det. De hade redan fler än de behövde. Will hade känt sig uttråkad och återvänt till verandan. Där hade han satt sig ned för att invänta Evanlyn. Solen var ganska varm, och vid något tillfälle måste han ha nickat till.

Nu var det inte längre lika varmt, och solen hade klättrat långt upp på himlen. Granarna kastade långa skuggor över stugan, och Will misstänkte att det var mitt på eftermiddagen.

Han funderade. Det hade varit förmiddag när Evanlyn gått för att titta till snarorna. Trots att de flyttat snarorna längre och längre bort från stugan så borde hon ha hunnit tillbaka vid det här laget. Hon hade nog varit borta i minst tre timmar nu – kanske ännu mer.

Om hon inte redan hade kommit tillbaka och gått in i stugan utan att väcka honom, förstås. Will reste på sig och gick fram till dörren, men inne i stugan fanns inga spår av att hon kommit tillbaka. Både säcken och hennes mantel saknades. Will började vanka av och an i den lilla gläntan. Han undrade vad han skulle göra och önskade att han visste hur länge Evanlyn varit borta. Han var irriterad över att han hade somnat. En svag oro började växa i maggropen. Vad kunde ha hänt med henne? Will funderade.

Hade hon gått vilse? Hon kanske irrade omkring i skogen och försökte hitta tillbaka till stugan. Det var möjligt, men inte särskilt troligt. Will hade gjort märken i träden, och Evanlyn visste precis var de var.

Tänk om hon hade skadat sig? Hon kanske hade ramlat och vrickat foten. Stigen gick genom ganska oländig terräng, och på vissa ställen var det brant. Evanlyn kanske låg orörlig i någon snödriva just nu.

Det tredje alternativet var förstås att hon hade sprungit på någon. Alla som kunde vistas här uppe var fiender. Tänk om skandierna hade tillfångatagit henne på nytt? Wills hjärta slog fortare när han tänkte på det. De skulle inte vara nådiga mot en förrymd slav! Och även om Erak hade hjälpt dem förut så skulle han nog inte göra det en gång till.

Will hade rört sig runt stugan medan han funderat. Han hade börjat samla ihop sin utrustning som för att förbereda sig på att leta. Han hade fyllt ett av vattenskinnen i en spann han fyllt vid en bäck. I en säck hade han lagt några torkade köttstycken. Nu spände han sina kraftiga stövlar och virade banden runt benen. Sedan tog han ned en jacka av fårskinn som hängde bredvid dörren.

Det andra alternativet var det troligaste, tänkte han. Evanlyn hade nog skadat sig. Att skandierna tillfångatagit henne på nytt verkade inte alls sannolikt. Det var fortfarande alldeles för tidigt på våren. De enda som skulle ha anledning att leta sig hit upp var jägare, men det verkade inte värt besväret att kämpa sig igenom den tjocka snön bara för att jaga. Det fanns inte tillräckligt med villebråd så här års. Nej, Evanlyn var nog i säkerhet men skadad.

I så fall vore det förstås en god idé att sadla ponnyn. Om han hade med sig den skulle hon kunna rida tillbaka till stugan när han hittat henne. Att han skulle hitta henne tvivlade han inte en sekund på. Han var skicklig på att spåra. Inte lika skicklig som Halt eller Gilan, förstås, men ändå ganska duktig. Att följa flickans spår genom snön verkade relativt enkelt.

Ändå tvekade Will när han tänkte på ponnyn. Den lilla hästen skulle föra oväsen, och på något sätt verkade det bäst att vara riktigt försiktig. Det var inte troligt att några människor hade upptäckt Evanlyn, men det var absolut inte omöjligt heller.

Will bestämde sig för att vara så tyst som möjligt. Han rullade ihop filtarna och slängde dem över axeln. Det kunde bli nödvändigt att sova ute i natt, och då var det bäst att vara förberedd. Will tog upp lite flinta och stål som låg bredvid eldstaden och lade föremålen i fickan.

Till sist var han redo att gå. Han svepte en sista gång med blicken över rummet när han stod i dörren. En liten pilbåge och ett koger stod bredvid dörren. Will tog upp båda och hängde kogret över axeln. Sedan kom han att tänka på en annan sak. Han gick tillbaka till eldstaden och drog ut en pinne ur askan. När han kom ut på verandan igen stängde han dörren och skrev: _Letar efter dig. Vänta här._

Det kunde trots allt hända att Evanlyn kom tillbaka, och det hade varit dumt om hon började leta efter honom samtidigt som han letade efter henne. Om hon återvände skulle ju spåren ändå leda tillbaka till stugan.

Will spände fast bågens sträng. När han gjorde det var det som om han hörde Halts röst inne i huvudet. "En osträngad båge tar bara upp plats. En strängad båge är ett vapen." Will tittade missnöjt på pilbågen. Den var inget vidare vapen. Men tillsammans med den lilla kniven han hade i bältet var den allt han hade. Han skyndade sig till gläntans kant och började följa Evanlyns spår genom snön. Solen hade lyst starkt under dagen, och de hade redan förlorat formen. Som tur var kunde Will fortfarande se dem tydligt. Han skyndade sig in mellan träden.

*

Han följde hennes spår, som ledde högre och högre upp i bergen. Han hade slutat springa och gick nu framåt i så högt tempo han orkade. Han var andfådd och visste att hans kondition inte var vad den brukade vara. För en tid sedan hade han orkat hålla samma höga tempo i flera timmar. Nu var han utmattad och andfådd efter bara tjugo minuter. Han skakade irriterat på huvudet och fortsatte att följa spåren.

Än så länge var det inte särskilt svårt, för han visste ju åt vilket håll Evanlyn hade gått. Han hade hjälpt henne att lägga ut snarorna några dagar tidigare. Då hade de rört sig betydligt långsammare och ofta tagit pauser så att Will inte skulle trötta ut sig. Först hade Evanlyn inte velat låta Will gå så långt, men till sist hade hon gett med sig och insett att det var nödvändigt. Hon visste inte hur man hanterade snaror, men Will var mycket insatt. Han kände till vilka tecken som tydde på att småvilt fanns i närheten och förstod var någonstans det var sannolikt att en fågel eller kanin skulle gå in i en fälla.

Det hade tagit Evanlyn ungefär fyrtio minuter att komma till snarorna den morgonen. För Will tog det en timme och en kvart. Han var tvungen att stanna flera gånger längs vägen och hämta andan. Han avskydde det, för det kostade honom dyrbar tid. Förr eller senare skulle det börja mörkna. Tyvärr hade han inget val. Det var ingen mening med att anstränga sig så att han stupade. Han ville kunna ge Evanlyn den hjälp hon behövde när han hittade henne. Solen hade gått ned bakom berget när han till sist kom fram till området med snarorna. Will lade handen på ett träd. Han hade gjort en symbol i barken som markering. Plötsligt såg han något i ögonvrån. Han trodde att hans hjärta skulle stanna.

I snön fanns avtryck av hovar. De gick rakt över Evanlyns spår. Någon hade förföljt henne.

Will glömde omedelbart hur trött han var. Han började springa mellan de tjocka granarna tills han kom fram till snaran. Där var snön allt annat än orörd. Will sjönk ned på knä och gjorde sitt bästa för att tolka det han såg.

Först och främst var snaran tom. Evanlyn hade slätat ut snön runt den och spritt ut några frön. Det hade alltså funnits ett djur i fällan när hon kommit hit.

De andra fotspåren tydde på att någon hade smugit sig på henne bakifrån medan hon gillrat fällan. Hästens spår hade tagit slut ungefär tjugo meter bort. Will förstod att hästen varit tränad för att röra sig ljudlöst, ungefär som spejarnas hästar. Det gillade han inte. Han tyckte inte om tanken på en fiende som hade samma färdigheter som han själv. För det var en fiende han hade att göra med nu, det var han säker på. Spåren av kampen mellan Evanlyn och motståndaren var tydliga för hans tränade öga. Will gissade att det var en man. För sin inre syn kunde han se honom smyga fram bakom Evanlyn, gripa tag i henne och släpa tillbaka henne genom snön.

Det syntes i snön att flickan först hade gjort motstånd. Sedan hade hon plötsligt slutat. Där tog två fåror vid. De ledde tillbaka till platsen där hästen väntat. Det var hennes hälar som gjort dem. Hon hade varit medvetslös när fienden släpat henne till hästen.

Eller död, tänkte Will. Det var som om någon lade en iskall hand på hans hjärta. Sedan skakade han på huvudet.

"Det hade varit meningslöst att släpa i väg henne om hon var död", muttrade han för sig själv. Han trodde det nästan. Ändå kände han tydligt den gnagande oron i magen när han följde hästens spår tillbaka till stigen. Han började genast följa den åt andra hållet – det som ledde bort från stugan.

Han var glad att han tagit med sig filtarna. Det skulle bli en kall natt. Det var tur att han fått med sig bågen också, fast han önskade att det var en bättre båge. Som hans egen båge, som han tappat vid bron i Celtica. Den hade varit vida överlägsen det här skandiska jaktvapnet.

Will hade nämligen en obehaglig känsla av att han snart skulle behöva använda ett vapen.

## 5

Hela världen var uppochnedvänd och skakig.

När Evanlyn återfick medvetandet insåg hon att hon hängde med huvudet bara några centimeter från en hästs kraftiga bringa. Hon hade huvudvärk, och den blev inte bättre av hästens stadiga tempo. Hästen var en fux, och den kastanjebruna pälsen såg ovårdad och misskött ut. Den var fläckad av svett och torkad lera.

För varje steg hästen tog fick hon något hårt i magen. Hon försökte vrida sig så att det blev mer bekvämt, men det enda hon fick för besväret var ett hårt slag i bakhuvudet. Hon förstod vad det betydde och slutade genast att kämpa.

När hon vred på huvudet kunde hon se ryttarens vänstra ben. Han var klädd i en lång mantel av päls och mjuka stövlar av skinn. Nedanför hennes huvud passerade den snötäckta marken förbi med hög hastighet. Evanlyn insåg att hon hade blivit uppslängd framför en sadel. Det hon kände mot magen var sadelknappen.

Plötsligt mindes hon. Hon hade märkt att någon varit bakom henne. När hon börjat vända sig om hade hon uppfattat en hastig rörelse i ögonvrån. Någon hade gripit tag i henne och tryckt en stinkande, handskklädd hand över hennes mun. Inte för att det funnits någon i närheten som kunnat höra hennes skrik, tänkte Evanlyn.

Kampen hade snabbt varit över. Fienden hade släpat henne bakåt innan hon hunnit återfå balansen. Hon hade försökt att sparka och bita för att komma loss. Mannens tjocka handske hade gjort det lönlöst att bita, och att sparka hade varit lika meningslöst. Till sist hade hon känt en kraftig smärta bakom vänster öra. Allt hade svartnat.

När hon tänkte på slaget insåg hon att stället bakom örat fortfarande gjorde ont. Att färdas på det här sättet var mycket obehagligt. Men att inte kunna se mannen som tillfångatagit henne var nästan ännu värre. Från den här positionen kunde hon inte ens se landskapet de red genom. Även om hon lyckades fly skulle det bli svårt att hitta tillbaka, eftersom hon inte hade sett några landmärken.

Evanlyn försökte försiktigt att vrida huvudet så att hon kunde se ryttaren. Han kände det uppenbarligen på sig, för han slog till henne i bakhuvudet på nytt. Precis vad hon behövde, tänkte hon nedslaget.

Efter en stund insåg Evanlyn att det var meningslöst att irritera ryttaren. Hon sjönk ihop och försökte slappna av så gott hon kunde. Det lyckades inte så bra, men så länge hon lät huvudet hänga slapp hon åtminstone anstränga nacken och axlarna.

Marken for förbi under henne. Snön yrde där hästen trampade upp den, och på många ställen skymtade brunt gräs fram. När ryttaren saktade in hästen förstod Evanlyn att de var på väg nedåt. Marken här var mycket brant. Hon kände hur ryttaren lutade sig bakåt i sadeln och såg hur han tog spjärn med fötterna i stigbyglarna.

Framför dem fanns en snödriva som hade smält och sedan frusit på nytt. Evanlyn kunde se hur hal den var, men hästen hade trampat på den innan hon hunnit ropa ut en varning. Hästen tappade kontrollen och började glida. Evanlyn hörde hur ryttaren grymtade till och drog hårdare i tyglarna. De gled, men efter ett ögonblick stannade hästen. De hade kommit över isen, och nu manade ryttaren hästen framåt igen.

Om något liknande hände igen skulle hon få möjlighet att fly, tänkte Evanlyn.

Hon var trots allt inte fastbunden på hästen. Hon bara hängde på den som ett gammalt bylte. Om hästen ramlade kunde hon nog kasta sig av och rusa i väg innan ryttaren kom på fötter. Åtminstone hoppades hon det.

Det var nog tur för Evanlyn att hästen inte ramlade. Hon hade nämligen varken sett bågen som ryttaren hade på ryggen eller det välfyllda kogret på hans högra sida. Det hände några gånger till att marken sluttade, och vid några tillfällen kanade hästen återigen flera meter. Men fastän hästen gnäggade panikslaget så tappade ryttaren aldrig kontrollen.

Till sist kom de fram till resans mål. Hästen stannade och ryttaren lade handen på Evanlyns axel. Sedan flög hon genom luften och landade i en våt snödriva. Hon tappade nästan andan, och det dröjde flera sekunder innan hon kunde titta sig omkring.

De var i en glänta där någon slagit upp ett litet läger. Nu kunde Evanlyn se mannen som tillfångatagit henne. Det var en kort, kraftig man. Han bar en sorts vid mantel av päls och hade en underlig, konformad hatt på huvudet. Den var också gjord av päls. Under manteln bar han oformliga byxor som såg ut att vara gjorda av någon sorts filttyg. På fötterna satt mjuka stövlar som gick ända upp till knäna.

Mannen var på väg mot Evanlyn. Han var hjulbent och hade vassa anletsdrag. Ögonen var mandelformade, och det såg ut som om mannen kisade. Hans hy var nötbrun och kindbenen höga. Evanlyn misstänkte att den väderbitne mannen hade tillbringat större delen av sitt liv i sadeln.

Näsan var kort och bred, och mannens läppar var tunna. Först tyckte Evanlyn att han såg grym ut. Sedan ändrade hon sig. Han såg bara obarmhärtig ut. Det syntes inga tecken alls på medlidande i mannens ögon när han drog upp henne på fötter.

"Res dig", sa mannen. Rösten var tjock och brytningen konstig, men Evanlyn förstod de skandiska orden. Språket påminde lite om det som talades i Araluen, och hon hade dessutom tillbringat flera månader med skandier. Evanlyn stod upp. Till sin förvåning märkte hon att hon var nästan lika lång som mannen. Men fastän mannen var kort så visste hon att han var stark.

Nu lade hon märke till bågen och kogret, och hon var glad att hon inte försökt fly. Mannen var säkerligen en skicklig bågskytt. I bältet hade han dessutom ett långt, böjt svärd i en skida av mässing.

Nu hördes röster från lägret. När Evanlyn tittade såg hon fem krigare som var klädda och beväpnade precis som mannen framför henne. Deras små, lurviga hästar var bundna vid ett rep mellan två träd, och i gläntan fanns tre små tält som tycktes vara gjorda av filtar. Mitt i gläntan fanns en cirkel av stenar, och innanför den sprakade en eld. De fem männen hade suttit runt den, men de reste sig förvånat när deras kamrat började knuffa Evanlyn i deras riktning.

En av dem klev fram. Han talade med en sorts självsäkerhet som fick Evanlyn att misstänka att han var gruppens ledare. Han sa något till mannen som hade tillfångatagit henne. Evanlyn förstod inte vad han sa, men hon hörde att han var arg, för han pratade mycket fort. Mannen som hade fört hit henne var lite äldre än de andra. Han vägrade låta sig skrämmas av den andre mannens ilska, utan svarade i samma ton samtidigt som han gjorde en gest mot Evanlyn. Grälet blev mer och mer högljutt. Det var uppenbart vad de talade om, för de pekade ofta på Evanlyn.

Hon tittade hastigt på de fyra andra männen. De hade satt sig ned vid elden och tycktes inte särskilt intresserade av fången. De betraktade grälet, men verkade inte det minsta oroade. En av männen fortsatte att grilla ett köttstycke. Det fräste när fettet droppade på glödbädden nedanför.

Evanlyn kände hur det kurrade i magen. Hon hade inte ätit sedan hennes och Wills bristfälliga frukost. Att döma av solen var det sent på eftermiddagen nu. Hon misstänkte att de ridit i minst tre timmar.

Efter en liten stund var ordväxlingen över. Mannen som tillfångatagit Evanlyn tycktes ha vunnit. Ledaren gjorde en uppgiven gest och satte sig ned vid lägerelden. Han tittade på henne och viftade sedan med handen mot den andre mannen. Evanlyn var både lättad och orolig. Hon hade trots allt ingen aning om vad som väntade. Ledaren verkade tycka att det var meningslöst att ha en fånge. Den andre mannen måste ha valt att behålla henne av något särskilt skäl. Men vilket?

Hon ryste när hon tänkte på det.

Det skulle förstås dröja innan hon fick svaret. Ryttaren tog fram ett rep och lade två öglor runt hennes axlar. Sedan släpade han henne till en stor gran vid gläntans bortre ände. Mannen band fast repet i det stora trädet. Evanlyn kunde röra sig lite, men inte särskilt långt åt något håll. Mannen grep tag i hennes händer och tryckte in dem bakom ryggen på henne. Evanlyn kämpade emot, vilket ledde till att hon fick ett nytt slag i huvudet. Efter det lät Evanlyn mannen binda hennes händer. Mannen drog åt riktigt hårt, och Evanlyn gnydde av smärta. Det var ett misstag, för mannen slog omedelbart till henne på nytt.

Evanlyn stod med händerna bundna bakom ryggen. Hon var dessutom fastbunden i ett träd. Hon funderade på hur hon skulle göra för att sätta sig ned, men ryttaren löste problemet åt henne. Han sparkade undan hennes fötter så att hon ramlade rakt ned i snön. Männen runt elden skrattade lågt.

I några timmar satt hon ned i en obekväm ställning. De hårda knutarna fick händerna att domna. De sex männen struntade i henne. De åt och drack någon sorts sprit från flaskor de hade i bältet. Ju mer de drack, desto mer högljudda blev de. Ändå var de hela tiden vaksamma. En av männen stod alltid på vakt. Han rörde sig utanför eldens krets och höll lägerplatsen under noggrann uppsikt. Männen turades om att vakta, och alla verkade se det som en självklarhet.

När det blev kväll började männen återvända till sina små tält. De var välvda och mycket låga, så männen fick krypa in i dem. Ändå var det säkerligen mycket varmare där inne än det var utanför.

Medan elden falnade kom en av männen fram till Evanlyn och kastade en tung filt över henne. Det var inte samme man som hade tillfångatagit henne, men han var precis lika hjulbent. Filten var grov och luktade häst, men hon var tacksam för värmen. Inte för att den var tillräcklig, förstås. Hon kröp ihop bredvid trädet och makade upp filten över axlarna. Evanlyn förberedde sig för en otroligt obekväm natt.

## 6

Halt lutade sig tillbaka. Han betraktade sitt verk och suckade belåtet.

"Så där", sa han. "Det här blir bra."

Horace tittade tveksamt på dokumentet som Halt gjort i ordning.

"Vems emblem är det där?" frågade han och pekade på en stor klump i hörnet. Symbolen föreställde en stor tjur. Halt rörde försiktigt vid sigillet för att se om vaxet hade hårdnat.

"Tja, jag förmodar att det är mitt", sa Halt. "Men våra skandiska vänner tror förhoppningsvis att det är den galliske kungens emblem. Kung Henris emblem."

"Ser hans emblem ut så?" frågade Horace. Halt studerade symbolen i vaxet.

"Ungefär", svarade han. "Egentligen är tjuren lite magrare, men förfalskaren jag köpte sigillet av hade utgått från ett lite otydligt avtryck."

"Men...", började Horace. Han lät bedrövad. Halt höjde ett ögonbryn och tittade på honom.

"Men?" sa spejaren. Horace skakade på huvudet. Han visste att Halt skulle fnysa åt hans invändningar.

"Det var inget", sa Horace efter en stund. Sedan insåg han att den före detta spejaren fortfarande väntade. Han bestämde sig för att byta samtalsämne.

"Jag trodde inte det fanns någon kung i Gallien", sa Horace.

Halt skakade på huvudet. "Det finns ingen riktig regim", sa han. "Kung Henri har ärvt tronen, men han har ingen riktig makt. Han har sitt hov i landets södra del, men låter de olika rövarbaronerna göra som de vill."

"Jo, jag märkte det", sa Horace och nickade. Krigsherren Deparnieux skulle han sent glömma.

"Gamle kung Henri har alltså inte mycket att säga till om", sa Halt. "Men det händer att han skickar sändebud till andra länder. Det är därför detta kommer att verka rimligt." Han nickade mot pergamentet medan han förde det fram och tillbaka genom luften så att bläcket skulle torka.

Horace suckade. "Det känns fel", sa han. Han kunde inte hejda sig.

Men Halt bara log och blåste på bläcket. "Det är så rätt det kan bli", sa han lugnt. "Och jag tvivlar på att de skandiska gränsvakterna märker något – i synnerhet om du klär dig i den där fina rustningen du tog från Deparnieux."

Horace skakade på huvudet. Nu när han gett uttryck för sitt missnöje kunde han lika gärna fortsätta.

"Det var inte så jag menade", sa han. "Och det vet du!"

Halt betraktade den bekymrade pojken och log. "Din hederskänsla är anmärkningsvärd", sa han lugnt. "Du förstår väl att vi måste komma förbi vakterna om vi ska hitta Will och flickan?"

"Evanlyn", sa Horace.

Halt viftade med handen. "Du vet vem jag menar." Evanlyn var egentligen prinsessan Cassandra. Hon var dotter till kungen av Araluen, men Horace brukade fortfarande använda namnet hon använt när Will och Horace först träffat henne. "Du förstår väl att vi måste det?" sa Halt.

Horace suckade djupt. "Jo, jag antar det... det verkar bara så... oärligt."

Halt höjde på ögonbrynen. "Oärligt?"

"Ja, jag har alltid tyckt att personliga sigill... de är... man får liksom inte..." Horace pekade på sigillet på Halts dokument. "Det där sigillet tillhör ju en _kung_ , Halt!"

Halt såg tankfull ut. "Han är inte mycket till kung."

"Det spelar ingen roll", sa Horace. "Det är en ren principsak. Alltså..." Horace var tyst en stund. "Det är som att stjäla post!"

I Araluen fanns ett postväsen som kontrollerades av kronan. Att stjäla post eller hindra en budbärare kunde få allvarliga konsekvenser. Inte för att det någonsin hade hindrat Halt. Ibland hade vissa speciella åtgärder varit nödvändiga. Men han bestämde sig för att inte berätta det för Horace. I Redmonts krigarskola levde man efter en hederskodex som var strängare än spejarnas. Det var naturligtvis riddarna som bar ansvaret för att skydda Kungliga posten, så det var förstås logiskt att de fick lära sig att visa respekt för den verksamheten.

"Så hur föreslår _du_ att vi löser det här problemet?" frågade Halt efter en stund. "Hur ska vi komma över gränsen?"

Horace ryckte på axlarna. Han föredrog enkla lösningar. "Vi kan slå oss in", sa han. Halt himlade med ögonen.

"Det är alltså moraliskt förkastligt att visa ett officiellt dokument...", började han.

"Ett _falskt_ dokument", sa Horace. "Med ett förfalskat sigill."

Halt nickade. "Ett förfalskat dokument. Det tycker du är fel. Är det alltså bättre att slå ihjäl vakterna och skjuta alla vi ser?"

Horace medgav att det inte lät så bra. "Fast jag menade inte att vi skulle döda alla", sa han. "Allt vi behöver göra är att slå oss in. Det känns ärligare. En riddare ska vara ärlig."

"Riddare kanske ska det, men inte spejare", muttrade Halt. Han sa det förstås så lågt att Horace inte kunde höra. Han fick påminna sig själv om att Horace var en ung idealist. Under de första åren på krigarskolan fick eleverna lära sig att följa riddarnas stränga regler till punkt och pricka utan att ifrågasätta dem. Det var först senare i livet de fick lära sig att kompromisser ofta var nödvändiga.

"Lyssna nu", sa Halt. "Se det så här: Om vi slog oss in och skyndade mot Hallasholm skulle de som såg oss skicka budbärare. Om vi förlorar överraskningsmomentet kan det gå illa. Om vi slår oss in så måste vi döda varenda vakt vi ser, för annars kommer ryktet att spridas. Förstår du?"

Horace nickade olyckligt. Han förstod vad Halt menade. "På det här sättet blir ingen skadad", fortsatte spejaren. "Du låtsas vara ett sändebud från kung Henri. Du kommer att ha på dig Deparnieux rustning, som uppenbarligen kommer från Gallien. Du behöver bara ha näsan i vädret och låta mig, din tjänare, sköta snacket. Det är så självupptagna galliska adelsmän brukar bete sig. Det finns ingen anledning för dem att skicka bud till Ragnak om att två utlänningar har korsat gränsen. Vi ska trots allt ändå träffa honom."

"Och vad står det i meddelandet jag ska lämna?"

Halt kunde inte låta bli att le. "Det är tyvärr hemligt. Du vill väl inte att jag avslöjar viktiga statshemligheter?" Horace såg så plågad ut att Halt gav med sig. "Nåväl, det handlar om affärer. Kung Henri vill hyra tre vargskepp av skandierna. Det är allt."

Horace såg förvånad ut. "Är inte det lite ovanligt?"

Halt skakade på huvudet. "Inte det minsta. Skandierna är legosoldater. De hyr ofta ut sina tjänster till andra. Vi låtsas bara att Henri vill hyra några fartyg och besättningar för att anfalla arridierna."

"Arridierna?" sa Horace. Halt skakade på huvudet och låtsades se förtvivlad ut.

"Jag önskar att Rodney hade lärt dig mer geografi och lite mindre etik. Arridierna är ett ökenfolk i syd." Han tittade på Horace, som såg frågande ut.

"På andra sidan Eviga havet?" sa han plötsligt. "Nu minns jag!"

"Nu minns du", sa Halt med samma tonfall. "Inte för att de är så mycket att minnas. De är ju bara flera miljoner stycken!"

"Men de har aldrig utgjort något problem för oss, eller hur?" sa Horace. Halt skrattade till.

"Inte än", sa han. "Och vi får verkligen hoppas att de inte försöker."

Horace kände på sig att Halt var nära att ge en föreläsning om internationell strategi och diplomati. Sådant brukade för det mesta få Horaces huvud att snurra efter bara några minuter. Det var svårt att hålla reda på vem som var allierad med vem och vilka som konspirerade mot sina grannländer. Horace föredrog Sir Rodneys lektioner: det fanns rätt, det fanns fel, det fanns svart och det fanns vitt. Horace ville helst slippa lyssna på Halt. Bästa sättet var antagligen att hålla med honom.

"Du har nog rätt när det gäller förfalskningen", sa han. "Det är trots allt den galliske kungens sigill detta handlar om. Det är ju inte som att du har förfalskat något av kung Duncans dokument. För det skulle väl inte ens du göra?"

"Det är klart att jag inte skulle", sa Halt lugnt. Han började lägga undan bläcket, fjädrarna och de andra verktygen han använt. Han var glad att han så lätt kommit över det galliska sigillet. Dessutom var det nog tur att Horace inte kunde se den nästan perfekta kopian av kung Duncans sigill som Halt hade i ryggsäcken. "Sätt på dig den vackra rustningen nu", sa Halt. "Det är dags att prata med de skandiska vakterna."

Horace fnyste och vände sig om. Halt kom plötsligt att tänka på en annan sak.

"Horace...", började han. Pojken vände sig om. Han hörde att Halt tänkte säga något viktigt.

"Ja, Halt?"

"Berätta inte om grälet mellan mig och kungen när vi träffar Will."

För några månader sedan hade Halt tänkt ut en desperat plan. Han hade inte fått lämna Araluen för att leta efter Will, så han hade förolämpat kungen offentligt och tvingats gå i landsflykt under ett år. Knepet hade visserligen fungerat, men Halt hade ändå fått lida. Som landsförvisad fick han inte längre vara med i spejarnas sällskap. Att tvingas lämna in sitt eklöv av silver hade varit oerhört svårt för honom, men han hade ändå gjort det för sin försvunne lärlings skull.

"Som du vill, Halt", sa Horace. Men Halt verkade tycka att en mer ingående förklaring var nödvändig.

"Jag vill berätta det för honom själv", sa Halt. "Och vid rätt tillfälle. Förstår du?"

Horace ryckte på axlarna. "Som du vill", sa han på nytt. "Låt oss prata med skandierna nu!"

*

Inget prat behövdes. De två ryttarna red genom passet tills de slutligen kunde se gränsstationen. Halt hade räknat med att vakterna skulle ropa från palissaden och be dem sitta av från hästarna. Det hade varit det normala. Men de såg inga livstecken alls när de närmade sig den lilla gränsstationen.

Nu var de tillräckligt nära för att urskilja detaljer. "Porten är öppen", muttrade Halt.

"Hur många män brukar stå på vakt vid en sådan här station?" undrade Horace.

Spejaren ryckte på axlarna. "Ett halvdussin. Kanske ett helt dussin."

"Här verkar det inte finnas någon alls", konstaterade Horace. Halt sneglade på honom. "Tro det eller ej, men det har jag också märkt." Plötsligt fick han syn på något. "Vad är det där?"

I skuggorna innanför porten såg de en skepnad. De manade hästarna framåt. Halt visste vad det var han sett redan innan de kom fram.

Det var en död skandier. Snön runt honom var alldeles röd av blod.

Inne i byggnaden låg tio andra. Alla hade dödats på samma sätt. De hade fått flera skador i bröstet, armarna och benen. De två resenärerna steg ned från sina hästar och betraktade den fruktansvärda scenen.

"Vem kan ha gjort det här?" frågade Horace. Det hördes på honom att han var skakad. "De har fått mängder av sticksår!"

"De har blivit skjutna", sa Halt. "Det är pilar som orsakat de där såren. Efteråt samlade mördarna ihop pilarna. Alla utom den här." Han höll upp ena halvan av en pil som legat gömd under ett lik. Skandiern hade antagligen brutit den för att försöka dra ut den ur sitt sår. Andra halvan satt fortfarande kvar i den dödes lår. Halt studerade pilen och symbolerna nära fjädrarna. Många bågskyttar markerade sina pilar.

"Vet du vem som låg bakom detta?" frågade Horace lågt. Halt mötte hans blick. Horace såg att spejaren såg djupt oroad ut. Det gjorde honom nästan ännu mer skakad än åsynen av de döda skandierna. Halt brukade inte bli oroad i första taget.

"Jag tror det", sa spejaren. "Och jag tycker inte alls om det. Det verkar som om temujaierna är i farten igen."

## 7

Spåren ledde österut. För det mesta ledde de i alla fall åt det hållet när Will följde dem. Den mystiske ryttaren hade ridit ned från berget, och spåret slingrade fram och tillbaka genom den tjocka granskogen. Men varje gång ryttaren haft ett val hade han ridit österut.

Will var utmattad efter redan en timme, men fortsatte ändå. Då och då snubblade han till i snön, och vid några tillfällen ramlade han raklång i en snödriva.

Det hade varit så frestande att få ligga kvar där och låta de värkande musklerna vila, att låta pulsen bli normal och bara få pusta ut.

Men varje gång han funderade på det kom han att tänka på Evanlyn igen. Hon hade släpat honom upp för berget till stugan. Hon hade hjälpt honom att fly från de hemska barackerna utanför krigarkungens sal. Hon hade botat hans fruktansvärda beroende av varmlöv. Varje gång han tänkte på henne kände han att han fick ny kraft. Och på något sätt lyckades han alltid resa sig och kämpa sig vidare genom snön.

Han släpade fötterna efter sig och höll blicken fäst vid spåren. Han såg och märkte inget annat – bara hovarnas avtryck i snön.

Solen sjönk sakta ned bakom berget. Temperaturen sjönk snabbt, och Will kände en bitande kyla under sina svettiga kläder. Det var verkligen tur att han tagit med sig filtarna. När han till sist stannade för natten kunde de fuktiga kläderna bli rena dödsfällan. Utan de varma, torra filtarna hade risken varit stor att han frusit ihjäl.

Skuggorna blev djupare. Han visste att skymningen var nära. Ändå fortsatte han framåt så länge han kunde se hästens spår. Han var för utmattad för att lägga märke till variationerna i spåret. Här och var hade hästen kanat för att det varit halt. På de ställena halkade Will också. Han kunde inte urskilja de många hemliga meddelandena som fanns i spåren och som Halt hade lärt honom att se. Allt han kunde göra var att följa spåren.

Det var det enda han orkade.

Det hade mörknat för länge sedan när Will inte längre kunde se spåren. Han fortsatte ändå så länge han visste i vilken riktning stigen ledde. När han till sist kom till ett vägskäl bestämde han sig för att stanna och slå läger. Han skulle svepa in sig i filtarna. Han kanske till och med vågade tända en liten lägereld. En eld hade gett honom värme och ljus.

Och rök.

Rök? Plötsligt kände han lukten. Det luktade granvedseld – en av Skandias absolut vanligaste dofter. Will stod stilla och lyssnade. Så fort han tänkt på elden hade han känt röklukten. I sitt trötta huvud försökte han förstå sambandet, och snart insåg han att det inte fanns något. Detta var en ren slump. Anledningen att han kände doften var att det fanns en eld i närheten.

Han försökte tänka klart. Detta betydde att någon hade slagit läger i närheten. Det innebar med största sannolikhet att den som tillfångatagit Evanlyn fanns i närheten. De var i närheten och hade stannat för natten. Allt han behövde göra var att hitta dem och...

"Och vad då?" muttrade han för sig själv. Han var dödstrött och rösten lät grötig. Will tog en klunk vatten från skinnet han hade i bältet. Sedan ruskade han på huvudet som för att kvickna till. Under flera timmar hade han bara koncentrerat sig på en enda sak: att hinna ifatt ryttaren. Nu när han närmade sig sitt mål insåg han att han inte hade den blekaste aning om vad han skulle göra härnäst. En sak var säker: att befria Evanlyn med våld skulle inte gå. Will var så utmattad att en sparv hade kunnat ge honom stryk.

"Vad hade Halt gjort?" muttrade han. De senaste månaderna hade han alltid ställt sig den frågan när han blivit osäker. För ett ögonblick kunde han nästan se hur Halt stod bredvid och tittade på honom – som om han ville se hur Will löste problemet. Först och främst gällde det att tänka.

_Titta efter först_ , brukade Halt säga. _Sedan kan du göra något._

Will nickade. Det var åtminstone en tillfällig lösning.

"Titta efter först", sa han för sig själv. "Sedan kan du vila. Sedan kan du göra något."

Han gjorde en paus på några minuter. Han satte sig på huk och lutade ryggen mot en trädstam. Sedan reste han sig på nytt. Hans muskler var stela och protesterade direkt. Will struntade i det och fortsatte längs stigen. Han rörde sig så försiktigt han kunde.

Lukten av rök blev starkare. Nu kände han en annan doft också, och han insåg att det var lukten av grillat kött. Några minuter senare kunde han urskilja en orange glöd i mörkret. Skenet reflekterades i den vita snön och såg starkare ut än det egentligen var. Will insåg att det fortfarande var en bit kvar och fortsatte längs stigen. När han var mindre än femtio meter från elden smög han in mellan träden. Snödrivorna där var tjocka, och han sjönk ned ända till knäna.

Det blev allt glesare mellan träden. Nu kunde han se en glänta och ett läger. Will lade sig på mage och ålade framåt i de tjocka skuggorna under granarna. Nu kunde han se tre välvda tält i en halvcirkel runt elden. Han såg ingenting som rörde sig. Lukten av kött måste ha dröjt sig kvar långt efter att måltiden var avslutad. Will ålade vidare, men stannade till när han såg något som rörde sig bakom ett av tälten. En man blev plötsligt synlig i eldens sken. Han var kraftig och klädd i pälsar, men ansiktet skymdes av hans huvudbonad. Den var också gjord av päls. Mannen var beväpnad. Will såg att han hade ett krökt svärd i bältet, och i höger hand höll han en sorts lans.

Will tittade sig omkring och försökte se fler detaljer. Längre bort stod sex hästar bundna vid några träd. Det betydde nog att det sammanlagt fanns sex ryttare. Will bet sig i underläppen och undrade hur han skulle få med sig Evanlyn härifrån. Sedan kom han att tänka på att han inte ens hade sett henne. Han svepte med blicken över lägerplatsen och undrade om hon var i något av tälten. Sedan fick han plötsligt syn på henne.

Hon satt hopkurad under ett träd och hade dragit upp en filt ända till axlarna. När Will tittade närmare kunde han se repen som höll fast henne. Han tittade tills ögonen sved för att urskilja så många detaljer som möjligt. Samtidigt var han så trött att allt såg lite suddigt ut. Han gnuggade sig i ögonen, men det hjälpte inte.

Will började smyga tillbaka genom skogen och leta efter ett lämpligt gömställe. Ryttarna skulle inte fortsätta sin resa förrän i morgon, och Will behövde vila innan han gjorde något. Han var för trött för att tänka ut en riktig plan.

Han visste bara att han behövde vila på en skyddad plats. Den fick förstås inte ligga så långt bort att han inte hörde när ryttarna gav sig av. Will insåg bistert att han inte kunde göra upp någon eld. Men han hade åtminstone filtarna, och det var ju alltid något.

Han hittade en liten sänka under en gran och kröp ned i den. Förhoppningsvis skulle inte ryttarna undersöka området runt lägret innan de gav sig av i morgon. I så fall skulle de hitta hans spår. Will insåg att det ändå inte fanns något han kunde göra åt saken. Han lossade filtarna från ryggen och svepte in sig i dem. Sedan lade han sig med ryggen mot en trädstam.

Han hann knappt sluta ögonen innan han somnat.

*

Redan kvällen innan hade Evanlyn märkt att de två krigarna var ovänner. Under morgonen stegrades osämjan ännu mer.

Hon kunde inte veta det, men det här vara bara det senaste bråket i en lång rad av gräl mellan de två männen. Den lilla gruppen med spanare var endast en av många som hade korsat gränsen till Skandia. Några veckor tidigare hade Evanlyn faktiskt sett en spanare från en annan grupp i närheten av stugan där hon och Will gömt sig under vintern.

Mannen som hade tillfångatagit henne hette Ch'ren. Han tillhörde en av de mest inflytelserika familjerna bland temujaierna. Bland temujaierna brukade unga adelsmän tjänstgöra som vanliga soldater i ett helt år innan de befordrades till officerare.

Den lilla gruppens ledare hette At'lan. Han hade många års militär erfarenhet men var bara sergeant. Som vanlig ofrälse kunde han nämligen aldrig komma längre än så inom armén. Det störde honom att den arrogante och envetne Ch'ren snart skulle ha en högre befattning än han själv. Ch'ren såg i sin tur ned på At'lan och avskydde att behöva lyda mannens order. Dagen innan hade han ridit upp i bergen ensam bara för att reta sergeanten.

Han hade tillfångatagit Evanlyn utan att tänka speciellt mycket på konsekvenserna. Egentligen hade det varit bättre om han låtit henne vara. Spanarna hade order om att hålla sig dolda. Ingen hade bett dem att ta fångar, och därför var de inte heller utrustade för det.

At'lan hade bestämt att den enklaste lösningen var att döda flickan. Så länge hon levde fanns det en möjlighet att hon skulle fly och avslöja temujaierna. At'lan visste att det skulle kosta honom livet om det hände. Han kände varken sympati eller medlidande gentemot flickan, utan var helt neutral. Hon hörde inte till Folket, så för temujaierna var hon knappt ens en människa.

Nu hade han beordrat Ch'ren att döda henne. Ch'ren hade vägrat, och det berodde inte på att han ville skona Evanlyn. Det berodde på att han ville reta upp sergeanten.

Evanlyn tittade oroat på medan männen bråkade. Precis som kvällen innan förstod hon att det var henne de pratade om, för det hände ofta att de pekade på henne. Det var också uppenbart att situationen blev farligare och farligare. Till sist lyfte den äldre mannen handen och gav den andre en hård örfil så att han raglade tillbaka flera steg. Sedan vände han sig om, drog sin sabel och började gå mot Evanlyn.

Hon tittade på svärdet och på mannens allvarliga uppsyn. Hon såg varken vrede, ondska eller avsky i hans ansikte. Han såg bara ut som om han tänkte slå ihjäl en irriterande fluga.

Evanlyn öppnade munnen för att skrika, men inget ljud kom. Mannen kom närmare och närmare. Hon undrade varför de hade släpat hit henne och bundit henne om de ändå skulle döda henne nu.

Det hela verkade så fruktansvärt meningslöst.

## 8

Halt betraktade tankfullt spåren i snön. Horace stod bredvid och var nära att explodera av nyfikenhet.

Till sist reste sig Halt från den upptrampade plätten han undersökt.

"Minst trettio", muttrade han. "Kanske ännu fler."

"Halt?" sa Horace. Han visste inte om Halt skulle avslöja fler detaljer, men han kunde inte vänta. Spejaren var på väg bort från palissaden nu. Han följde ett spår som ledde mot bergen bortanför passet.

"En liten grupp fortsatte in i Skandia. Kanske fem eller sex stycken. Resten återvände åt samma håll de kommit från." Halt pekade med sin långbåge medan han pratade, och det lät nästan som om han talade med sig själv snarare än med Horace.

"Men vilka är de, Halt?" frågade Horace. Spejaren var djupt koncentrerad, men pojken hoppades ändå att han skulle märka frågan.

"Temujaier", sa Halt utan att vända sig om.

Horace suckade och himlade med ögonen. "Det har du redan berättat! Vad jag undrar är... vilka är de egentligen, de där temujaierna?"

Halt vände sig om och betraktade honom. För ett ögonblick undrade Horace om han skulle komma med ännu en utläggning om hur obildad han var. Det gjorde han inte. "Det är inte så konstigt att du inte hört talas om dem", sa han lugnt.

Horace ville inte avbryta, utan skakade bara på huvudet.

"Temujaierna är ett ryttarfolk från Östra stäpperna", förklarade Halt.

"Täpporna?" frågade Horace.

Halt log hastigt. "Större än så. Stäpperna – de enorma grässlätterna i öst. Ingen vet riktigt var temujaierna kommer från. I början var de en massa mindre stammar, men sedan dök det upp en ledare som hette Tem'gal. Han enade stammarna och blev den förste sha'shanen."

"Sha'shanen?" sa Horace tveksamt. Han hade ingen aning om vad ordet kunde betyda. Halt nickade.

"De mindre stammarna brukade ha en ledare som kallades shan. Tem'gal skapade titeln sha'shan när han själv blev ledare. Det betyder ungefär 'storshanen'. Ledarnas ledare."

Horace nickade långsamt. "Vem var den där Tem'gal, då?" frågade han. "Jag menar, var kom han från?"

Halt ryckte på axlarna. "Ingen vet. Från början var han en vanlig herde, sägs det. Sedan blev han ledare för sin stam och slöt fred med de andra stammarna. Samtidigt förvandlade han temujaierna till ett enda jättelikt krigarfolk. Deras lätta kavalleri är nog det bästa i världen. De är mycket organiserade och tycks aldrig känna fruktan. I strid är de fullständigt skoningslösa. Vad jag vet har ingen någonsin besegrat dem."

"Men vad gör de här?" frågade Horace. Halt tittade allvarligt på honom och såg ut att fundera på ett svar.

"Det är frågan, det", sa han till sist. "Vi bör följa efter den här lilla gruppen och se vad vi kan få reda på. De har ju faktiskt rest åt samma håll som vi är på väg åt."

Halt hängde bågen på ryggen och gick tillbaka till Abelard. Horace skyndade efter och satt upp på den svarta stridshästen han suttit på för att imponera på vakterna. Han pressade hälarna mot hästens sidor och började rida efter Halt.

De andra två hästarna följde efter. Stridshästen gick i sitt rep, och Tug följde troget efter utan att behöva ledas.

*

Halt lutade sig från sadeln och inspekterade snön.

"Titta vem som har kommit tillbaka", sa han och pekade på ett spår i snön. Horace red fram och tittade ned på marken. Allt han kunde se var en massa hovspår som redan höll på att förlora formen i den mjuka, blöta snön.

"Vem har kommit tillbaka?" frågade han.

Halt släppte inte spåren med blicken. "Den ensamme ryttaren som lämnade sällskapet."

För ett tag sedan hade de passerat ett vägskäl. En ryttare hade ridit djupare in i Skandia medan resten av sällskapet hade ridit norrut och hållit sig utanför gränsen. På platsen där de nu stod såg det ut som om ryttaren återigen hade anslutit sig till de andra.

"Det här gör saken lite enklare", sa Halt. "Nu behöver vi inte oroa oss för att han ska smyga sig på oss bakifrån medan vi spårar de andra." Han lät hästen ta några steg framåt, men hejdade den sedan. Halt såg koncentrerad ut.

"Det där är konstigt", mumlade han. Han gled ned från sadeln och hukade sig ned i snön. Han studerade marken en stund. Sedan lyfte han blicken och tittade åt det håll som den ensamme ryttaren kommit från. Han grymtade till och reste sig.

"Vad var det nu?" frågade Horace. Halt grimaserade. Han var inte riktigt säker på hur han skulle tolka spåren, och det oroade honom. I sådana här situationer ville han slippa ovisshet.

"Ryttaren kom inte tillbaka till gruppen på det här stället", sa Halt. "Den större gruppen var här minst en dag _innan_ han kom tillbaka." Horace ryckte på axlarna. Det fanns nog en anledning, tänkte han.

"Han red alltså efter dem för att träffa dem senare."

"Sannolikt. Det här är uppenbarligen en grupp spanare. Den ensamme ryttaren red förmodligen i väg för att spana på egen hand. Frågan är bara: vem förföljde honom på vägen tillbaka?"

Horace höjde förvånat på ögonbrynen. "Var han förföljd?"

Halt suckade frustrerat. "Jag är inte helt säker", sa han kort. "Men det verkar så. Snön smälter snabbt, så spåren är redan otydliga. Det är lätt att urskilja hästarnas spår, men någon tycks också ha gått till fots. Tror jag."

"Vad tycker du att vi ska göra?" frågade Horace.

Halt bestämde sig snabbt. "Följa efter dem", sa han. Han satt upp i sadeln. "Jag kommer inte att kunna sova förrän jag har fått reda på vad som står på. Jag tycker inte om olösta mysterier."

Situationen blev ännu mer mystisk efter ungefär en timme. Då lyfte Tug plötsligt huvudet och gnäggade. Han hade varit tyst fram till dess, och ljudet var så oväntat att både Halt och Horace ryckte till. De snodde runt och tittade förvånat på den lilla hästen. Tug gnäggade på nytt. Det var ett långt, utdraget ljud. Det lät som om han var lite rädd. Horaces andra stridshäst började plötsligt också att gnägga. Horace fick lugna sin egen häst för att den inte skulle gnägga, men Abelard höll sig lugn.

Halt gjorde en gest som betydde att hästen skulle vara tyst. Tug slutade väsnas, och de andra hästarna tystnade också.

Men det syntes på Tug att han inte tyckte om situationen. Han höll frambenen brett isär, och näsborrarna fladdrade när han vädrade i den kalla luften. Han darrade, och det såg ut som om han fick anstränga sig för att behärska sig.

"Vad i...", muttrade Halt. Han gled ned från sadeln och gick fram till den skräckslagna hästen. "Lugn, lugn", mumlade han och kliade Tug i nacken. "Vad är det som skrämmer dig så, min vän?"

Det lilla riddjuret blev genast lugnare. Tug tryckte huvudet mot Halts bröst och gned det fram och tillbaka. Spejaren kliade den lilla hästen bakom öronen.

"Så, så...", sa spejaren. "Du känner någonting på dig, eller hur? Vad synd att du inte kan berätta för oss vad det är."

Horace tittade på medan hästen långsamt lugnade sig. Men fastän djuret hade slutat darra så stod öronen fortfarande rakt upp. Det var tydligt att Tug fortfarande var orolig.

"Jag har aldrig sett en spejarhäst bete sig så där", sa Horace lågt. Halt tittade på honom, och det syntes att han var bekymrad.

"Inte jag heller", sa spejaren. "Det är det som oroar mig så."

Horace betraktade Tug. "Han tycks ha lugnat sig nu", sa han.

Halt lade handen på djurets sida. "Han är fortfarande spänd som en bågsträng, men jag tror att vi kan fortsätta. Det är bara en timme kvar tills det skymmer, och jag vill se var våra vänner har slagit läger för natten."

Han klappade Tug i nacken en sista gång och satt sedan upp på Abelard på nytt. Snart var de på väg igen.

## 9

Will låg insvept i sina filtar under en gran. Han hade sovit dåligt hela natten. Han hade slumrat till några gånger, men varje gång hade han snabbt vaknat av kylan och sina egna tankar.

Han kände sig fullständigt maktlös. Han ville befria Evanlyn från ryttarna som tillfångatagit henne, men han hade absolut ingen aning om hur han skulle göra. De var sex män som såg ytterst erfarna ut, och de hade dessutom livsfarliga vapen. Han var bara en pojke med en dålig båge och en dolk. Det enda hans pilar dög till var jakt. Spetsarna var av härdat, vässat trä – inte alls som de sylvassa spetsarna han fått använda som Halts lärling. I Araluen brukade man säga att varje spejare bar två dussin människoliv i bältet. Talesättet syftade på spejarnas skicklighet som bågskyttar och på att ett fullmatat koger innehöll tjugofyra pilar.

När Will låg vaken funderade han. Han insåg bittert att han förväntades vara skicklig på att tänka och planera. Just nu kom han inte på någonting, och det kändes som om hans maktlöshet var ett svek mot Evanlyn. Och mot andra. När han slöt ögonen kunde han se Halts ansikte. Den skäggige spejaren log bistert och bad honom att tänka ut en bra plan. Sedan försvann leendet, och Halt såg bara arg och besviken ut. Halt tänkte på Horace. Han hade följt med honom genom Celtica till Morgaraths bro. Den kraftige krigarlärlingen hade alltid låtit Will stå för tänkandet. Will suckade. Just nu kände han sig fullständigt oduglig. Han undrade om det berodde på varmlöven. De kanske hade förstört hans hjärna och gjort det omöjligt för honom att tänka klart.

Will frågade sig ofta vad Halt hade gjort i hans ställe. Många gånger fungerade det, men den här gången var det inte till någon hjälp alls. Han hörde ingen inre röst som gav honom goda råd.

Sanningen var naturligtvis att det inte fanns mycket som Will kunde göra. Han var obeväpnad och befann sig i ett område han inte alls kände till. Motståndarna var många och han var ensam, och dessutom var han inte alls i form. Det enda han kunde göra var att bevaka männens läger och vänta på en möjlighet att befria Evanlyn och fly in i skogen med henne.

Till sist kröp Will ut från sitt gömställe under granen. Det var ingen idé att ens försöka sova. Han samlade ihop sina ägodelar och tittade upp. Snart skulle gryningens första ljus lysa upp trädtopparna. Att döma av stjärnorna på himlen var det en knapp timme kvar.

"Åtminstone _en_ färdighet jag inte har glömt", sa han bedrövat. Han sa orden högt, precis som han vant sig vid att göra på sistone.

Han tvekade, men fattade sedan ett beslut. Han smög försiktigt in mellan träden och närmade sig lägerplatsen. Det fanns ju alltid en möjlighet att något hade förändrats. Vakten kanske hade somnat eller gått in i skogen för att undersöka något. I bästa fall kanske Will kunde smyga fram och befria Evanlyn.

Det var inte sannolikt, men det var möjligt. Och om ett sådant tillfälle visade sig var det viktigt att Will kunde ta vara på det. Så tyst han kunde smög han fram mellan trädstammarna. En av filtarna hängde över hans axlar som en mantel.

Det tog honom tio minuter att komma tillbaka till det lilla lägret. Hans förhoppningar grusades tyvärr omedelbart när han kom fram. En av männen stod fortfarande på vakt, och han avlöstes av en utvilad man medan Will såg på. Mannen gick sedan ett varv runt gläntan och passerade ungefär tjugo meter från platsen där pojken satt hukad bakom ett träd. Det syntes att mannen var vaksam. Han svepte med blicken över området och höll utkik efter minsta tecken på rörelse från skogen.

Will tittade längtansfullt på bågen som mannen hade över axeln. Den var strängad och påminde väldigt mycket om vapnet som han själv hade fått kort efter att han blivit Halts lärling. Halt hade faktiskt sagt något om krigare från öst när han överlämnat bågen. Will undrade om de här männen hörde till folket som Halt hade pratat om den gången.

Vaktens båge var ett riktigt vapen, tänkte Will. Inte en sådan leksak till pilbåge som han själv hade med sig. Om han haft en riktig båge hade han nog kunnat uträtta något. Han lekte med tanken på att försöka övermanna vakten och ta pilbågen, men han insåg snabbt att det var en dålig idé.

Att komma i närheten av mannen utan att märkas var omöjligt. Även om han skulle lyckas med det hade det varit vansinnigt av honom att ge sig på en beväpnad krigare. Att försöka försvara sig med den lilla dolken mot mannens sabel hade varit rena självmordet. Will kunde förstås kasta kniven, men den var dåligt balanserad och ytterst olämplig som kastvapen.

Nej, det var ingen idé. Will satt kvar på huk bakom trädet och väntade på en möjlighet. Den verkade inte komma. Längre bort kunde han se Evanlyn bredvid lägret. Runt trädet hon var bunden vid fanns en stor, öppen yta. Det skulle inte gå att smyga över den utan att bli upptäckt. Allt verkade hopplöst.

Han måste ha somnat till. Kanske berodde det på kylan och den sömnlösa natten. När han plötsligt hörde röster vaknade han omedelbart.

Det var tidig morgon. Gryningsljuset lyste upp hela gläntan från sidan och fick träden att kasta långa skuggor. Vid sidan av tälten stod två män och grälade. Will förstod inte vad de sa, men vad diskussionen handlade om var uppenbart. En av männen tecknade hela tiden mot Evanlyn. Hon var fortfarande bunden vid trädet, men stirrade klarvaket på de två krigarna.

Männen blev argare och argare, och de pratade högre och högre. Till sist hade den äldre av de båda männen fått nog. Han gav den andre en hård örfil så att han vacklade bakåt. Sedan nickade han kort, drog sitt svärd och började gå mot Evanlyn.

Will frös till. Krigaren var så lugn när han drog sitt vapen och började gå mot flickan att det nästan var svårt att tro att han skulle skada henne. Männen verkade nästan för likgiltiga för att vara elaka. Ändå var det precis det känslokalla sättet som fick paniken att växa i Will. Nu höjde mannen sitt svärd. Evanlyn öppnade munnen, men fick inte fram ett ljud. Will insåg att den korte, hjulbente krigaren skulle döda henne utan att tveka.

Nästan utan att tänka hade Will spänt bågen. Evanlyn kurade ihop sig i snön och försökte utsiktslöst att parera det dödande hugget. Will reste sig upp och började spänna bågen samtidigt som han förtvivlat gick igenom situationen i sitt huvud.

Hans pil skulle inte döda krigaren. Den var bara en spetsig pinne, trots att spetsen hade härdats med eld. Risken var stor att mannens tjocka pälsar skulle stoppa pilen helt och hållet. Det fanns bara ett ställe där mannen var oskyddad. Det var handleden, som hade blottats när han lyft armen. Om Will träffade där skulle han kunna stoppa svärdshugget. Will hade lagt märke till allt detta medan han spänt bågen och siktat. Han siktade lite ovanför platsen han ville träffa, för pilen skulle inte flyga helt rakt. Sedan höll han andan och släppte pilen.

Bågsträngen sjöng lågt, och den lätta pilen for i väg. Den gick i en sorts båge och sjönk djupt in i krigarens handled.

Will hörde hur mannen ropade till av smärta samtidigt som han själv lade ytterligare en pil på strängen. Han spände bågen och sköt. Mannen hade tappat sitt svärd. Det hade nästan träffat Evanlyn i armen, och hon hade ryggat tillbaka av förskräckelse. Wills andra pil träffade krigarens ärm och blev sittande där utan att göra någon skada. Mannen höll sig för handleden, och det sipprade blod mellan hans fingrar.

Trots att mannen var överraskad hade han instinktivt vänt sig om för att se var pilen kom från. När Will sköt sin andra pil såg han den lilla gestalten på andra sidan gläntan. Med en irriterad grymtning släppte han sin skadade hand och drog fram en lång dolk med den andra. Mannen tycktes helt ha glömt Evanlyn. Han pekade på Will och ropade åt sina män att följa efter honom. Sedan började han själv att springa mot bågskytten.

Wills tredje pil ven förbi mannens ansikte. Han hade snabbt fått kliva åt sidan för att undvika den. Sedan störtade han framåt igen, och två av de andra krigarna kom efter. Will såg en fjärde man som rusade fram mot Evanlyn, och han insåg bedrövat att han hade misslyckats. Han skickade i väg en pil mot mannen, men visste att det var lönlöst. Will vände sig mot den närmaste krigaren, släppte sin värdelösa båge och drog kniven han hade i bältet.

Och precis då hörde han ett ljud från det förflutna. Det var ett nästan kusligt bekant ljud som han hört många gånger i Redmonts skogar.

Det var ljudet av en kraftig bågsträng, och det följdes av ett vinande. En pil susade genom luften med enorm kraft. Det smäckte till när den träffade sitt mål.

Pilen hade svart skaft och grå fjädrar. Nu stack den ut ur krigarens bröst, och mannen ramlade bakåt och blev liggande i snön. Will hörde samma ljud en gång till: sjungandet, vinandet och ljudet när pilen träffade. Ännu en krigare föll omkull. Den tredje vände sig om och började springa mot hästarna som var bundna på andra sidan av gläntan. Will hörde hovar och förstod att ytterligare två män redan hade flytt. De ville slippa att själva falla offer för den osynlige bågskyttens pilar.

Will tvekade. Det snurrade i huvudet på honom. Han förstod instinktivt vad som hade hänt, men han hade ingen aning om hur det gått till. Sedan vände han sig om och fick syn på den dolde figuren med grå mantel ungefär trettio meter bort. Mannen höll en kraftig långbåge i händerna, och han hade redan lagt en ny pil på strängen.

"Halt?" ropade han med sprucken röst. Han började springa mot gestalten, men sedan kom han ihåg en sak. Evanlyn var fortfarande i fara! Han såg den återstående krigaren närma sig Evanlyn med sabeln höjd. Will pekade på henne och ropade panikslaget. Han ville att Halt skulle skjuta, men insåg plötsligt att spejaren omöjligt kunde se vad som var på väg att ske. Det stod flera träd i vägen.

Sedan såg Will att en annan figur var på väg mot flickan och mannen som angripit henne. Det var en lång, kraftig gestalt som såg ytterst bekant ut. Han var klädd i ringbrynja, och över den hade han en vapenrock med en symbol som liknade ett eklöv.

Han stack fram sitt vapen och stoppade sabeln som ven mot Evanlyn. Sedan ställde han sig mellan Evanlyn och mannen som försökte döda henne, och med en serie blixtsnabba hugg tvingade han sin motståndare bakåt. Mannen med sabeln parerade frenetiskt och tycktes inse att hans motståndare var överlägsen. Plötsligt lyfte han sabeln och rusade fram för att anfalla. Efter att hans motståndare slagit undan sabeln vacklade han till, och nu var ett dödande hugg på väg...

"Döda honom inte!" ropade Halt i sista sekunden. Horace vred handleden så att svärdets flata sida träffade mannen i huvudet. Hans ögon tappade fokus och han sjönk medvetslös ihop på marken.

Han hade haft tur.

"Vi vill gärna ha en fånge", sa spejaren lugnt. Sedan var han nära att ramla omkull när en liten gestalt tumlade huvudstupa in i honom. Will hade slagit armarna om sin lärare, mästare och vän. Många ord kom ur munnen på honom, men han snyftade så mycket att det var omöjligt att höra vad han sa. Halt klappade honom på axeln och märkte till sin förvåning att en tår var på väg ned för hans egen kind.

Horace högg sönder Evanlyns rep med sitt svärd och hjälpte henne försiktigt att resa sig.

"Har du klarat dig?" frågade han oroligt. När han såg att hon hade det log han brett.

"Horace, tack gode Gud att du är här!" snyftade flickan. Hon slog armarna om honom och tryckte ansiktet mot hans bröst. Horace kände sig förbluffad. Han ville omfamna henne, men insåg snabbt att han fortfarande höll i sitt svärd. Efter någon sekund grymtade han till och tryckte ned det i marken. Han slog armarna om henne och kände doften av hennes hår och mjuka hy.

Hans leende blev ännu bredare. Det fanns vissa fördelar med att vara hjälte.

## 10

Menar ni verkligen att Horace är någon sorts hjälte i Gallien?" frågade Will förbluffat. Han undrade om Halt och Horace drev med honom.

Den väderbitne spejaren nickade. "En känd och respekterad person", sa han. Evanlyn vände sig mot den muskulöse unge krigaren och rörde vid hans hand.

"Alldeles otroligt", sa hon. "Såg ni hur han tog hand om den där temujaien som försökte döda mig?" En sällsynt glöd hade tänts i hennes ögon, och Will kände sig plötsligt lite svartsjuk. Han trängde snabbt undan känslan när han insåg hur dum den var.

Halt hade inte velat stanna för nära temujaiernas läger. Det var svårt att säga hur långt bort den stora armén var, och det fanns alltid en möjlighet att de två männen som flytt skulle återvända i sällskap med andra.

De hade färdats tillbaka längs stigen som Halt och Horace hade följt från gränsstationen. Mitt på dagen hade de hittat en plats på en kulle med god utsikt över området. Det fanns dessutom en sänka i marken som de kunde gömma sig i. Härifrån kunde de se väldigt långt utan att själva bli upptäckta, och Halt hade snabbt bestämt att de skulle slå läger. De behövde fundera på vad de skulle göra härnäst.

De hade tänt en liten eld i skydd av några högresta unga granar, och sedan hade de lagat mat.

Evanlyn och Will hade varit alldeles utsvultna, så de åt med glupande aptit av den välsmakande grytan som spejaren tilllagat. Under en liten stund hade det varit knäpptyst, och allt som hörts hade varit ljudet av deras hungriga ätande.

Efteråt hade de gamla vännerna börjat berätta om alla äventyr de varit med om sedan slaget mot wargalerna på Uthals slätt. Will hade tittat storögt på medan Halt beskrivit hur Horace besegrat den fruktansvärde lord Morgarath i en duell till döden.

Horace hade sett generad ut, och Halt hade beskrivit striden på ett skojfriskt sätt. Han hade sagt att pojken snubblat klumpigt när Morgarath närmat sig på sin stridshäst. I själva verket hade Horace gjort så för att få Morgarath ur sadeln. Krigarlärlingen hade rodnat och berättat att det varit Gilan som lärt honom ett av de viktigaste knepen han använt sig av. Under resan i Celtica hade den unge spejaren lärt Horace och Will hur man försvarar sig med dubbla knivar, och de i sin tur hade tränat så fort tillfälle gavs. Horace hade nästan fått det att låta som om det varit Wills förtjänst att han vunnit. Will själv hade lutat sig tillbaka och förbluffats över hur mycket Horace hade förändrats. När de varit myndlingar vid slottet i Redmont hade de varit svurna fiender, men nu var Horace hans bäste vän.

En av dem, i alla fall. I samma stund kände han ett rufsigt huvud mot axeln. Han vände sig om och kliade Tug mellan öronen på ett ställe där den lilla hästen tyckte om att bli klappad. Tug frustade av välbehag. Hästen hade vägrat gå mer än en meter eller två från Will sedan de återförenats.

Halt betraktade dem och log inombords. Det var en oerhörd lättnad att ha hittat sin lärling. Han hade lidit mycket under månaderna som gått sedan han sett vargskeppet försvinna med Will. Det hade verkligen känts som om han svikit pojken. Nu när han hade hittat sin lärling igen kände han sig nöjd. Det hade visserligen dykt upp nya saker att oroa sig för, men just nu ville han inte tänka för mycket på dem.

"Tror du att du kan be din häst att gå tillbaka till de andra hästarna?" frågade han med låtsat allvar. "Snart tror han att han är en av oss!"

"Du skulle ha sett honom när vi hittade dina spår", sa Horace. "Han blev helt tokig. Han höll på att driva Halt till vansinne! Han måste ha känt din lukt och förstått att det var dig vi var på spåren. Fast Halt misstänkte inget."

Halt höjde ett ögonbryn. "'Halt misstänkte inget'?" sa han. "Och det gjorde du?"

Horace ryckte på axlarna. "Jag är bara krigare", sa han. "Ingen förväntar sig att jag tänker. Sådant överlåter jag åt er spejare."

"Jag måste medge att jag blev förbryllad. Jag har aldrig sett någon av spejarnas hästar bete sig så där. När jag försökte lugna honom förstod jag att han hade märkt något speciellt. När du klev fram för att skjuta var jag nästan rädd att han skulle rusa rakt på dig."

Will fortsatte att klappa hästens rufsiga huvud. Han log brett. Nu när Halt var här kände han sig säker. Han hade inte haft den känslan på mer än ett år. Han log mot spejaren och var glad att Halt verkade så nöjd med det han gjort. Evanlyn hade berättat om resan över Stormhavet och allt som hänt innan de kommit till Hallasholm.

Horace hade tittat på Will med beundran när hon berättat om hur han hade förödmjukat kapten Slagor i den rökiga, illaluktande stugan på ön där de tagit skydd undan Stormhavets oväder. Halt hade bara betraktat sin lärling och nickat kort. Will visste att det var ett högt betyg, och för honom var det värt mer än översvallande beröm från någon annan. Det betydde mycket att få Halts godkännande, för Will var inte särskilt nöjd med det som hänt när de kommit till Hallasholm. Där hade han varit slav vid Ragnaks sal och blivit beroende av varmlöv. Will hade varit orolig över hur Halt skulle reagera, men när Evanlyn hade berättat om hur förändrad Will blivit hade spejaren bara svurit lågt åt de skandiska slavdrivarna. Han hade betraktat Will över elden, och Will hade sett en djup sorg i sin mästares ögon.

"Jag beklagar verkligen att du behövde gå igenom det där", sa Halt. Will visste att allt skulle ordna sig.

Till sist hade de pratat färdigt. Det fanns många detaljer de glömt berätta eller helt enkelt hoppat över, men de skulle ju ha gott om tid att prata mer under veckorna som kom. I stort hade alla en bra bild av vad som hänt sedan sist.

Det fanns bara en viktig sak som inte hade nämnts. Vare sig Will eller Evanlyn visste att Halt hade blivit avstängd från spejarnas sällskap och tvingats gå i landsflykt. Spejaren hade förklarat för Horace att han inte ville avslöja det än, och de hade inte sagt någonting om det.

När skuggorna blev längre gick Halt tillbaka till platsen där fången var bunden. Han lossade på repen en liten stund. Först lossade han händerna och sedan fötterna. Temujaien grymtade uppskattande. Halt hade gjort samma sak flera gånger under eftermiddagen. Han ville försäkra sig om att mannen inte blev helt förlamad för att blodflödet till hans händer och fötter strypts.

Det var också ett sätt att kontrollera att fångens rep satt som de skulle och att mannen inte hade lossat dem. Halt frågade mannen vad han hette och vilket militärt förband han kom från. Han visste förstås att han inte skulle få något svar. Halt hade tillbringat flera år bland "Folket", som temujaierna kalllade sig. Han talade deras språk, men hade bestämt sig för att inte avslöja det för fången. Istället talade Halt köpmännens språk, som innehöll ord från både galliskan, teutoniskan och temujaiernas språk.

Fången bara struntade i Halt, precis som spejaren hade misstänkt. Halt ryckte på axlarna och gick i väg. Horace satt vid elden och oljade in sitt svärd. Evanlyn stod på vakt längre upp och höll uppsikt över området nedanför kullen. Någon behövde avlösa henne om ungefär en halvtimme, tänkte Halt. Han började vanka av och an och fundera över de nya problemen. Plötsligt märkte han att någon gick bredvid honom. Han log när han såg att det var Will. Han hade klätt sig i den spräckliga manteln som Halt haft med sig. Halt hade också gett honom en båge och en lång kniv. Spejarna brukade använda en sorts dubbla knivslidor, men Halt hade inte kunnat hitta en sådan till pojken efter det att han stängts av från spejarna. Will hade inte sagt något om det.

"Vad är det som bekymrar dig, Halt?" frågade den unge mannen.

Halt stannade till och höjde ett ögonbryn. Det hade Will sett honom göra många gånger.

"Bekymrar mig?" sa han. Will log brett. Han tänkte inte ge sig förrän Halt hade berättat. Halt betraktade sin lärling. Han har verkligen mognat det senaste året, tänkte han. För ett tag sedan hade det här svaret gjort pojken mycket förvirrad.

"När du går fram och tillbaka som en tiger i en bur så betyder det för det mesta att du funderar över något", sa Will.

Halt tittade på honom. "Har du blivit expert på tigrar?"

Wills leende blev ännu bredare. "Och när du försöker distrahera mig med en motfråga så _vet_ jag att det är något viktigt du funderar på!"

Halt var tvungen att ge sig. Han hade ingen aning om att han blivit så lätt att genomskåda. Det skulle han behöva ändra på – om han inte redan var för gammal, förstås. "Jo", sa han. "Du har väl rätt. Jag funderar på något. Men det är inget allvarligt, så oroa dig inte."

"Vad är det?" frågade hans lärling.

Halt lade huvudet på sned. "Jag sa ju att du inte ska oroa dig. Det betyder att vi inte behöver diskutera saken."

"Jag vet det", sa hans lärling. Han log fortfarande. "Men jag vill ändå veta vad det är."

Halt tog ett djupt andetag och suckade. "Jag tycker mig minnas att jag hade mer auktoritet än så här", muttrade han. Sedan såg han att Will fortfarande väntade. "Det är temujaierna", sa Halt efter en stund. "Jag skulle vilja veta vad de håller på med." Han kastade en blick mot platsen där fången satt bunden. "Och att få något vettigt ur vår vän där borta är fullständigt omöjligt. Det vore lättare att göra en snöboll i en eld."

Will ryckte på axlarna. "Är det verkligen vårt problem? Det bästa är väl att låta det vara. De får väl slåss med skandierna om de vill."

Halt kliade sig på hakan. "'Min fiendes fiende är min vän', säger man ibland. Är det så du tänker nu?"

Will ryckte återigen på axlarna. "Inte riktigt", sa han. "Men det stämmer ändå ganska bra, eller hur? Om skandierna är upptagna med att slåss med temujaierna så kommer de väl att lämna oss i fred."

"På ett vis har du rätt", sa Halt. "Men det finns också ett annat talesätt: 'man vet vad man har, men inte vad man får'. Känner du till det?"

"Ja. Du menar alltså att temujaierna kan bli ett större problem än skandierna?"

"Absolut. Om de besegrar skandierna kan de mycket väl fortsätta till Teutlandt, Gallien och Araluen."

"Men först måste de ju vinna sitt krig mot skandierna", sa Will. Han visste av egen erfarenhet att skandierna var hårdföra och skickliga krigare. Ett krig mellan dem och temujaierna skulle säkerligen bli blodigt. Will föreställde sig att skandierna skulle stå som en skyddande mur mellan temujaierna och resten av världen. I slutändan skulle båda sidorna bli kraftigt försvagade, men ingen skulle vinna. Det verkade alldeles perfekt. Men det Halt sa sedan fick honom genast att känna sig mindre säker på sin sak.

"Visst kommer de att vinna", sa Halt. "Det kan du vara helt säker på. Det blir givetvis ett mycket hårt krig, men förr eller senare kommer temujaierna att segra."

## 11

Efter kvällsmaten samlade Halt den lilla gruppen. Mörkret hade fallit, och det ven spöklikt när vinden drog fram mellan träden. Det var en ljus natt, och månen lyste klart ovanför trädtopparna. De fyra vännerna satt insvepta i sina mantlar runt den falnande elden.

"Will och jag pratade om en viktig sak förut", sa Halt. "Eftersom det berör oss alla så tänkte jag berätta om det."

Horace och Evanlyn tittade frågande på varandra. De hade utgått från att mästaren och hans lärling helt enkelt pratat mer om vad som hänt de senaste månaderna. Nu lät det som om det var något annat som bekymrade Halt.

När alla tittade uppmärksamt på Halt fortsatte han. "Mitt viktigaste mål är att föra dig, Will och pr..." Han hejdade sig. Han hade varit nära att säga "prinsessan", men de hade kommit överens om att aldrig nämna hennes riktiga identitet under resan. "Att föra er alla ut ur Skandia", sa han. "Eftersom ni är förrymda slavar kan det sluta illa om skandierna fångar er på nytt. Och som vi alla vet är faran störst för Evanlyn."

De tre unga lyssnarna nickade. Will hade berättat för Halt och Horace hur farligt det kunde bli om Ragnak förstod att hon var kung Duncans dotter. Överjarlen hade svurit inför vallerna, de blodtörstiga skandiska gudarna, att han skulle döda alla släktingar till Araluens kung.

"Samtidigt är jag mycket bekymrad över de här temujaierna", fortsatte Halt. "De har inte varit så här långt västerut på tjugo år, och förra gången det hände utgjorde de ett hot mot hela västern."

Nu lyssnade de verkligen uppmärksamt. Horace och Evanlyn lutade sig lite närmare. I lägereldens sken kunde Halt se hur osäker den unge krigaren såg ut.

"Överdriver du inte nu, Halt?" frågade han.

Will sneglade på sin vän. "Det trodde jag också", sa han lågt. "Men det verkar faktiskt inte så."

Halt skakade genast på huvudet. "Jag önskar nästan att jag gjorde det", sa han. "Men om temujaierna går till anfall så kan det bli mycket farligt för alla länder i vår del av världen. Araluen också."

"Vad hände förra gången, Halt?" frågade Evanlyn. Hon lät oroad. "Var du där? Slogs du mot dem?"

Halt tvekade. Han ville ogärna prata om sina upplevelser bland temujaierna. Till sist bestämde han sig för att berätta lite i alla fall. "Jag slogs både med dem och mot dem", sa han kort. "Vi ville lära oss vissa saker av dem, och jag blev utvald för uppdraget."

Horace lade pannan i djupa veck. "Vad då?" frågade han. "Vad skulle spejarna kunna lära sig från en grupp vildsinta ryttare?" Horace beundrade spejarna, men hans bild av dem stämde inte riktigt överens med verkligheten. Han trodde att de visste i stort sett allt som var värt att veta.

"Ni ville veta hur de gör sina bågar, eller hur?" frågade Will plötsligt. Han mindes bågarna som ryttarna hade haft. De påminde väldigt mycket om hans egen. Halt tittade på honom och nickade.

"Dels det. Men det fanns en annan sak också, som var ännu viktigare. Jag hade i uppdrag att byta till mig några hingstar och ston. Hästarna som spejarna rider på i dag är släktingar till temujaiernas riddjur." Han såg på Will. "Deras sammansatta bågar var naturligtvis intressanta, men de är ju också lite knepiga att tillverka. I slutändan bestämde vi oss för att de inte var så mycket bättre än våra vanliga långbågar. Hästarna var däremot en helt annan sak."

"De gick alltså med på utbytet?" frågade Will. Han vände sig mot den lilla hästen som stod bakom honom. Tug gnäggade lågt. Nu när han tänkte på det så såg han tydligt likheten med hästarna han sett i temujaiernas läger.

"Verkligen inte!" sa Halt och skakade på huvudet. "Till sist var jag tvungen att ta med mig hästarna ändå. Det skulle inte förvåna mig om jag fortfarande är efterlyst bland temujaierna!"

"Stal du dem?" frågade Horace. Det hördes att han var lite missnöjd.

Halt dolde ett leende. "Jag lämnade vad jag tyckte var en tillräcklig betalning. Temujaierna verkade inte dela min uppfattning. De ville inte sälja sina hästar till något pris."

"Men vad hände när deras armé invaderade?" frågade Will. Han ville inte diskutera om hästarna hade stulits eller inte. "Hur långt kom de?"

Halt petade i glödbädden med en pinne. Snart vaknade några små, gula lågor till liv bland de röda kolen. "De anföll längre söderut den gången", sa han. "De invaderade ursaliernas land och Mittens kungariken på nolltid. Det gick helt enkelt inte att stoppa dem. De var fruktansvärda krigare: snabba, modiga och disciplinerade. De höll alltid ihop i en jättestor grupp medan deras motståndare använde små enheter om kanske tolv man."

"Hur lyckades de med det?" frågade Evanlyn. Hon hade tillbringat mycket tid med sin far och visste att det största problemet för en befälhavare var att behålla kontrollen och se till att kommunikationen med trupperna fungerade. Halt tittade på henne och såg att hon var intresserad.

"De använder ett speciellt system med signaler. Tack vare det kan överbefälhavaren samordna soldaternas manövrer. Det är ett mycket komplicerat system. De använder färgade flaggor i olika kombinationer, och på natten använder de färgade lyktor. Det fanns helt enkelt ingen armé som kunde hindra dem när de stormade fram mot havet.

De tog sig in i Teutlandt från nordost och fortsatte sedan genom Gallien. Varenda armé som stod i vägen besegrades. Vid flera tillfällen var de överbemannade, men deras överlägsna taktik gjorde dem oslagbara. De var bara tre dagar från den galliska kusten när de stannade."

"Varför stannade de?" frågade Will. De tre ungdomarna hade tittat skräckslaget på Halt medan han berättat om temujaiernas framfart. Nu skrattade spejaren till.

"Det hade med politik att göra", sa han. "Och dåliga musslor."

"Politik?" fnös Horace. Precis som de flesta krigare ogillade han politik och politiker.

"Precis. Det här var på den tiden när Mat'lik var temujaiernas högste ledare – sha'shan, som det kallas. Bland folk som temujaierna är det en mycket ostadig position. Den som är starkast brukar se till att själv bli sha'shan, och ytterst få sha'shaner har dött av ålderdom." Halt gjorde en kort paus innan han fortsatte.

"Personer som sha'shanen upplever som ett hot brukar skickas i väg på uppdrag långt hemifrån. I det här fallet var det Mat'liks bror, brorson och kusin som verkade farligast, så han såg till att de hade fullt upp med armén. På det sättet höll han dem inte bara på avstånd. Han såg dessutom till att de höll uppsikt över varandra. De litade naturligtvis inte alls på varandra."

"Var det inte farligt att ge dem kontroll över armén?" frågade Will.

Halt nickade, och det syntes på honom att han tyckte att frågan var bra. "I normala fall hade det varit farligt. Men kommandostrukturen var utformad så att ingen av de tre hade fullständig kontroll. Mat'liks bror, som hette Twu'lik, hade det strategiska befälet. Brorsonen var kassachef och kusinen kvartermästare. Den förste ledde alltså armén i strid, den andre hade hand om pengarna och den tredje tog hand om maten. Soldaterna var lika lojala mot alla tre. På det sättet kunde de hålla koll på varandra."

"Men var kommer musslorna in i bilden?" frågade Horace. Mat var ett område som intresserade honom. Halt lutade sig mot stocken han hade bakom ryggen.

"Mat'lik gillade sötvattensmusslor", förklarade han. "Han gillade dem så mycket att han fick sin hustru att laga en stor musselrätt trots att det var helt fel årstid. Vissa av dem var dåliga, och han blev fruktansvärt sjuk av dem. Han skrek, grep sig för halsen och föll sedan ihop. Det var uppenbart att han var nära att dö."

Halt betraktade sina åhörare. "När nyheterna nådde armén ilade de tre rivalerna tillbaka till sha'shanens hov. En efterträdare skulle utses, och de visste att någon annan skulle få posten om de inte skyndade sig. De behövde komma tillbaka snabbt så att de kunde muta de olika shanerna och köpa deras röster."

"Så de avbröt invasionen?" frågade Will. "När de hade kommit så långt?"

Halt viftade med handen. "De var ganska praktiska av sig", förklarade han. "De visste att Gallien skulle ligga kvar. De hade kämpat sig igenom landet en gång innan och visste att de kunde göra det igen. Men de hade bara en chans att bli sha'shan."

"Du menar alltså att hela västra halvklotet räddades av några dåliga musslor?" frågade Evanlyn.

Spejaren log bistert. "De små detaljerna är ofta de viktigaste, även när det gäller historia. Dåliga skaldjur är ett exempel av många. Märkligt, men sant."

"Och var någonstans var du när allt det här hände, Halt?" frågade Will sin mästare.

Halt log på nytt. "Var jag var? Det ska jag sent glömma. Jag var på väg mot kusten så fort jag bara kunde med en liten flock..." Han sneglade på Horace. "Med en liten flock ärligt införskaffade hästar. Några temujaier var mig hack i häl. De knappade in på mig dessutom. Men en morgon höll de plötsligt in sina hästar och lät mig galoppera i väg. De vände sig om och red tillbaka österut mot sitt hemland."

Det var tyst en stund efter att Halt hade slutat berätta. Halt kände på sig att det var Will som skulle ställa den första frågan, och han blev inte besviken.

"Vem blev den nye sha'shanen?" frågade han. "Var det brodern, brorsonen eller kusinen?"

"Ingen av dem", sa Halt. "En tidigare relativt okänd person blev den nye ledaren. De tre andra avrättades för att de avbrutit sitt uppdrag i väst." Halt petade lite i glöden medan han mindes dagen då ryttarna plötsligt hade slutat förfölja honom.

"Hur som helst, nu är de tillbaka igen", sa han tankfullt. "Jag undrar verkligen vad de planerar den här gången."

## 12

Morgonen därpå bröt de upp tidigt och följde den lilla vägen som ledde tillbaka mot passet och över gränsen. Horace hade erbjudit Evanlyn den svarta hästen som en gång hade tillhört Deparnieux. Hon hade protesterat och sagt att det var en bättre häst än Horaces egen, men Horace hade skakat på huvudet.

"Kanske", hade han sagt. "Men jag är van vid Kicker. Vi känner varandra!" Och så var den saken avklarad. Fången red på en häst de tagit från temujaiernas läger. En annan av temujaiernas hästar bar packningen som tidigare burits av Tug.

Den lilla hästen var överlycklig över att få bära Will istället. Nu visade Tug sin glädje på nytt genom att gnägga och slänga fram och tillbaka med huvudet. Halt vände sig om i sadeln och log.

"Det är fint att han är så glad. Hoppas bara att han inte tänker hålla på så där hela vägen hem!"

Will log och klappade den lilla hästen på huvudet.

"Han lugnar sig snart", sa han. Tug började slänga med huvudet igen. Till allas stora förvåning började Abelard att göra exakt samma sak.

"Nu börjar min också!" sa Halt förbluffat. "Det har smittat av sig!" Han mumlade några ord för att lugna Abelard. Sedan vände han sig mot Will igen. "Hästar tycks gilla dig. Jag trodde att...", började han. Sedan hejdade han sig, och Will såg hur han spanade in mot träden som nu kantade stigen.

"Jäklar", sa han lågt. Han vände sig mot Horace och Evanlyn, men innan han hann säga något hörde de vapen som skramlade. En grupp beväpnade krigare klev fram mellan träden och blockerade vägen bakom dem.

När Halt vände blicken framåt såg han att en annan grupp hade kommit ut mellan träden och ställt sig framför dem. Männen spred ut sig tills ryttarna var helt omringade.

De hornprydda hjälmarna och runda träsköldarna gick inte att ta miste på. "Skandier!" utbrast Will. Halt såg ut att sjunka ihop i sin sadel, och det var uppenbart att han var djupt missnöjd med sig själv.

"Ja", sa han. "Hästarna försökte varna oss. Jag tog för givet att Tugs beteende bara berodde på glädje!"

En kraftig man som höll en dubbelyxa över ena axeln klev fram. Han hade en hjälm med enorma horn. Halt hörde hur Horace drog sitt svärd.

"Sätt tillbaka ditt vapen, Horace", sa han utan att vända sig om. "De här männen är alldeles för många. Inte ens du skulle klara av dem alla."

Mannen framför dem hade höjt sin yxa så fort Horace dragit sitt svärd. Skandiern hanterade det väldiga vapnet som om det vore en leksak. När han pratade kände Will genast igen rösten.

"Var snälla och sitt av från era hästar", sa han.

"Erak!" utbrast Will. Mannen tog ett steg framåt och kisade mot den unge ryttaren. Huvan hade skymt hans ansikte så att jarlen inte känt igen honom. Nu såg skandiern tydligt pojkens ansikte, och han tyckte även att en av de andra ryttarna såg bekant ut. Evanlyn var insvept i en mantel, så även hon hade varit svår att känna igen. Nu såg Erak tydligt att det var hon. Han svor lågt.

"Sitt av!" sa han. "Allihop."

Han gjorde tecken åt sina mannar att komma närmare samtidigt som fyra av ryttarna steg ned på marken. Den femte var bunden vid sin häst och kunde inte följa ordern. Erak tecknade åt två krigare att lyfta ned fången från sadeln.

Halt gjorde en rörelse med handen så att huvan föll av. Erak studerade det allvarliga, skäggiga ansiktet. Mannen såg förvånansvärt liten ut nu när han stod på marken, i synnerhet i jämförelse med den kraftige skandiern. Will var nära att också fälla bak sin huva, men Erak hejdade honom.

"Låt den vara på", sa han lågt. Han visste inte om någon av krigarna kände igen slaven som hade flytt från Hallasholm flera månader innan, men det var bäst att ta det säkra för det osäkra. Ju färre som kände igen honom, desto bättre. Erak gav även Evanlyn en varnande blick. "Det gäller dig också", sa han. Hon nickade genast.

Erak vände sig mot Halt. "Jag har sett dig förut", sa han.

Halt nickade. "Om du är jarl Erak så har vi sett varandra förut", sa han. "På stranden vid Sankmarkerna." Plötsligt kände jarlen igen den andre mannen. Det var inte ansiktet som fick honom att minnas, utan snarare mannens hållning och massiva långbåge. "Avståndet mellan oss var förstås stort", sa Halt.

"Tillräckligt litet för att skjuta", grymtade Erak och pekade på Halts pilbåge. Halt nickade. Skandierns ansikte mörknade av ilska när han studerade spejarens båge och koger.

"Och nu har du nytt djävulskap för dig, förstår jag", sa han. "Men vad de där två har med saken att göra begriper jag inte." Han pekade på Will och Evanlyn med tummen.

"Vad är det för djävulskap du tror att jag sysslar med?" frågade Halt förvånat.

Erak fnös. "Jag känner till dig och din pilbåge. Jag har sett vad du har gjort vid Ormpasset."

Nu förstod Halt. Han mindes förödelsen och liken i det lilla fortet vid gränsen. Det måste vara det passet som skandiern pratade om. Vakterna hade dödats av bågpilar, och Erak visste att Halt var en skicklig skytt. Det var därför han hade dragit sin slutsats.

"Det var inte vi som gjorde det där", sa Halt och skakade på huvudet.

Erak klev närmare. "Inte? Jag såg dem. Skjutna! Varenda en. Vi följde dina spår därifrån."

"Kanske det", sa Halt lugnt. "Men om du kan spåra så har du säkert sett att vi bara var två personer. Vakterna vid gränsen var döda redan när vi var där. Vi följde spåren efter en större grupp. Det var de männen som dödade vakterna."

Erak tvekade. Han var inte särskilt bra på att spåra. Han var trots allt sjökapten. En av männen i hans följe brukade däremot jaga ibland. Även om han inte var lika skicklig på att spåra som spejarna så hade han faktiskt misstänkt att spåren kommit från två olika grupper. Erak mindes det tydligt nu.

Detta förbryllade honom. "Om det inte var du som gjorde det, vem var det då?"

Halt nickade mot den bundne fången. "Han och hans vänner", sa han. "Han ingick i en grupp temujaier vi sprang på igår. Spanare. Gruppen som angrep gränsstationen var större. Sex personer lämnade den gruppen och fortsatte in i Skandia."

"Temujaier?" sa Erak. Han kände naturligtvis till krigarna från öst, men det hade varit många år sedan de synts till här.

"Vi dödade några", sa Halt. "Två kom undan, men vi lyckades tillfångata en."

Erak klev fram till fången. Mannen stod på marken, med händerna bundna framför sig. Han blängde argt på de storvuxna nordborna. Erak studerade mannens pälsar och väderbitna hy.

"Visst är han temujai", sa Erak. "Men vad gjorde de här?"

"Precis vad jag också undrade", sa Halt. Erak kastade en irriterad blick på honom. Han avskydde att känna sig förvirrad. Han föredrog enkla problem. Helst sådana han kunde lösa med yxan.

"Och vad gör du här?" frågade han Halt.

Halt vände sig lugnt mot honom. Han lät sig inte störas av skandierns vrede. "Jag kom hit för att hämta pojken", sa han. Erak betraktade honom och den mindre figuren bredvid. Wills ansikte skymdes fortfarande av den grå huvan. Eraks ilska försvann lika plötsligt som den kommit.

"Ja", sa han med lite lugnare tonfall. "Det sa han att du skulle göra."

Erak uppskattade mod och lojalitet, precis som de flesta skandier. En annan tanke slog honom plötsligt. Det var något han hade funderat på en längre tid.

"Hur visste du att vi var på stranden den där gången?"

"Ni hade lämnat en sårad man bakom er", sa Halt. "Det var han som berättade."

"Nordel?" sa Erak klentroget. "Han hade hellre spottat dig i ansiktet!"

"Han var skyldig mig att berätta", sa Halt. "Åtminstone var det nog så han kände. Han höll på att dö och hade tappat sitt svärd. Jag gav det till honom."

Erak öppnade munnen för att säga något, men hejdade sig. De skandiska krigarna ansåg att själen skulle försvinna för alltid om man dog utan vapen i hand. Spejaren måste ha känt till det.

"I så fall är jag tacksam", sa han efter en stund. Han funderade. "Jag vet förstås inte vad vi ska göra åt vår nuvarande situation." Han kliade sig på hakan och studerade den kortvuxne fången. Temujaien fick honom att tänka på en fastbunden rovfågel. "Jag skulle bra gärna vilja veta vad den här mannen och hans vänner håller på med."

"Jag också", sa Halt. "Jag hade tänkt föra mina vänner över gränsen till Teutlandt. Jag funderade på att återvända hit efter det och hitta de andra temujaierna tillsammans med min vän där." Han nickade mot fången. "Det hade varit intressant att veta hur många de är."

Erak grymtade. "Han skulle aldrig berätta det för dig. Jag vet inte så mycket om temujaierna, men en sak känner jag till. De berättar aldrig något de inte får avslöja. Aldrig någonsin. Det spelar ingen roll om man torterar dem till döds."

"Det har jag också hört", sa Halt. "Men det kanske finns ett sätt."

"Verkligen?" sa jarlen sarkastiskt. "Vad då för sätt?"

Halt tittade på den korte ryttaren. Han hade lyssnat intresserat på samtalet. Halt visste att mannen talade köpmännens språk, men hade ingen aning om hur mycket han begrep av allmänna språket. Eftersom han hade ingått i en grupp med spanare verkade det sannolikt att han åtminstone förstod lite. Halt tog jarlens arm och ledde honom några steg bort.

"Jag funderar på att låta honom fly", viskade han.

## 13

De två männen stod böjda över repen i snön.

"Hittills har allt gått enligt planerna", sa Erak. "Det lilla krypet stack så fort Olak låtsades somna under sitt vaktpass." Han sneglade på den store skandiern som haft det sista vaktpasset. "För du låtsades väl, Olak?"

Krigaren log brett. "Visst, jarl Erak. Och det såg otroligt trovärdigt ut! Det finns få som kan spela en sovande man lika bra som jag. Jag borde bli en sådan där kringresande skådespelare."

Erak grymtade skeptiskt. "Vad gör vi nu?" frågade han Halt.

"Nu förföljer jag honom", sa Halt. "Precis som vi sa i går kväll. Han kommer att leda mig raka vägen till temujaiernas armé."

"Jag har funderat på det där", sa Erak. "Jag har bestämt mig för att ändra på en sak. Jag vill följa med dig."

Halt hade börjat gå mot platsen där hästarna stod bundna. Nu stannade han och vände sig mot skandiernas ledare. Han såg mycket bestämd ut. "Vi pratade ju om detta i går. Kom vi inte fram till att det är bäst att jag gör det här ensam? Det går fortare, och sannolikheten att de upptäcker en ensam person är mindre."

" _Vi_ kom inte fram till det", sa Erak. "Du kom fram till det själv. Du får helt enkelt stå ut med att det hela blir lite långsammare och mindre ljudlöst än du hade tänkt dig."

Halt tog ett djupt andetag. Han tänkte protestera, men Erak hindrade honom.

"Var inte dum nu", sa han. "De nya omständigheterna har gjort oss till tillfälliga bundsförvanter. Det pratade vi också om i går."

"Och därför tänker du hålla mina tre vänner fångna", sa Halt sarkastiskt.

Erak ryckte på axlarna. "Det är klart. De är ju enda garantin vi har för att du kommer tillbaka! Men föreställ dig att du var i min situation nu. Om vi har att göra med en hel armé temujaier så vill jag inte bara återberätta en massa saker för överjarlen. Jag vill se det hela med egna ögon. Det är därför jag följer med dig. Jag behöver din hjälp för att följa spåren, men titta kan jag göra själv."

Han tystnade och väntade på Halts reaktion. När spejaren förblev tyst fortsatte Erak. "Så länge vi har dina vänner vet vi att du kommer tillbaka. Men det finns ingen garanti för att du avlägger en sanningsenlig rapport."

Halt funderade. Plötsligt insåg han att det fanns en möjlig fördel.

"Nåväl", sa han. "Men om du tänker följa med mig så finns det ingen anledning att du håller mina vänner fångna. Låt dem gå tillbaka över gränsen medan du och jag letar efter temujaierna."

Erak log och skakade långsamt på huvudet. "Det kan jag inte göra", sa han. "Jag vill gärna tro att jag kan lita på dig, men egentligen har jag ingen anledning. Om du vet att dina vänner tillfångatagits av mina mannar så minskar risken att du sätter en kniv i mig."

Halt slog ut med händerna. "Tror du verkligen att en så klen liten stackare som jag kan rå på en stor varg som du?"

Erak log bistert. "Verkligen inte. Men på det här sättet kan jag sova om nätterna och vända ryggen mot dig utan att oroa mig."

Halt var själv nära ett leende. "Jag får väl acceptera det", sa han. "Ska vi ge oss av medan spåren är färska, eller vill du stå här och käbbla tills snön smälter?"

Erak ryckte på axlarna. "Det är ju du som käbblar. Kom nu!"

*

Halt tittade sig över axeln. Abelard var på väg upp för sluttningen, och bakom honom svajade Erak fram och tillbaka i sadeln på den förrymde temujaiens häst. Fången hade flytt till fots, och Halt hade tyckt att den lurviga lilla ponnyn var ett bättre riddjur för Erak än Horaces stridshästar. De skandiska krigarna hade inte haft några egna hästar. De hade gått till fots, precis som de brukade göra.

"Sa du inte att du kunde rida?" ropade Halt. Jarlen fumlade nervöst med händerna. Det såg ut som om han försökte hålla sig kvar i sadeln med råstyrka snarare än balanssinnet.

"Jo, det gjorde jag", sa jarlen. "Men jag sa aldrig att jag är bra på det!"

De hade följt krigarens spår hela dagen. Efter att de passerat Ormpasset hade spåret gått i en vid båge från gränsen mot Teutlandt. Nu var de återigen i Skandia, ungefär trettio kilometer från gränsen. Halt skakade på huvudet och fortsatte sedan att studera marken framför dem. Han tittade efter de svaga spåren som den flyende mannen hade lämnat efter sig.

"Han är skicklig", muttrade han.

"Vem?" frågade Erak. Det lät som om han hickade till, för hästen halkade lite precis när han sa ordet. Halt pekade på spåret, men skandiern kunde inte se någonting alls.

"Temujaien", sa Halt. "Han har dolt sina egna spår. Din spårare hade nog inte lyckats förfölja honom."

Det där var ganska viktigt i sammanhanget. När Halt och Erak hade bestämt sig för att samarbeta så var det för att de hade ett gemensamt mål. Båda ville veta vad temujaierna höll på med. Men Erak var beroende av Halts färdigheter. Jägaren i hans eget sällskap var inte på långa vägar lika skicklig som den gamle spejaren från Araluen.

"Tja", sa Erak. "Det är ju därför du är här, eller hur?"

"Ja", sa Halt. "Det man kan fråga sig är varför _du_ är här."

Erak sa inget. Han koncentrerade sig på att hålla sig kvar på hästen medan den tog sig upp för den branta sluttningen. Den var inte alls van vid en tung, skandisk sjökapten.

Till sist kom de upp på krönet. Nedanför dem låg en bred, djup dalsänka. På andra sidan syntes fler kullar.

Rök slingrade sig upp i luften. På slätten nedanför dem brann tusentals lägereldar. Låga, välvda tält stod uppställda så långt ögat kunde nå. Röken doftade inte gran, utan var frän och stickande. Erak rynkade på näsan.

"Vad är det de bränner?" frågade han.

"Torkad hästspillning", sa Halt kort. "De har alltid med sig sitt bränsle. Titta."

Han pekade mot området där temujaiernas hästar betade. Härifrån såg djuren ut som en trögflytande massa som rann långsamt över dalgångens botten.

"Vid Gorlogs tänder!" sa Erak förbluffat. "Hur många djur är det?"

"Säkert tio tusen", sa Halt. "Kanske tolv tusen." Skandiern visslade lågt.

"Är du säker? Hur vet du det?" Det var ingen särskilt vettig fråga, men Erak var så överväldigad av hästarna att han inte riktigt tänkte på vad han sa.

Halt vände sig mot honom. "Det är ett knep man får lära sig som kavallerist", sa han torrt. "Man räknar benen och delar med fyra."

Erak såg på honom. "Jag försökte bara småprata, spejare", sa han.

Halt såg irriterad ut. "Sluta med det", sa han kort. De två männen var tysta medan de studerade fiendens läger.

"Menar du alltså att det finns mellan tio och tolv tusen krigare där nere?" frågade Erak till sist. Det var ett skräckinjagande antal. Skandierna kunde möta dem med femton hundra man, kanske två tusen. Det var sju mot en. Men Halt skakade på huvudet.

"Fem eller sex tusen", sa han. "Varje krigare har minst två hästar. Sedan har de antagligen med sig ytterligare fyra eller fem tusen man som inte slåss utan sköter andra uppgifter."

Det lät ju bättre, tänkte Erak. Då var oddsen bara tre eller fyra mot en. _Lite_ bättre. Men inte mycket.

Inte mycket bättre alls, egentligen.

## 14

Jag tänker smyga ned och titta närmare", sa Halt. "Vänta här."

"I helvete heller", sa Erak. "Jag ska med!"

Halt betraktade den storvuxne skandiern. Egentligen visste han att det var lönlöst att säga emot, men han försökte ändå. "Du förstår väl att jag vill försöka röra mig så obemärkt som möjligt?"

Erak nickade. "Absolut. Men jag har inte ändrat mig. Jag vill inte bara återberätta något för överjarlen. Jag vill ha sett fienden med egna ögon så att jag förstår vad vi har att göra med."

"Jag kan berätta för dig vad ni har att göra med", sa Halt bistert.

"Jag vill se det själv", sa jarlen envist.

Halt ryckte uppgivet på axlarna. "Som du vill. Men rör dig riktigt försiktigt. Du får inte föra oväsen. Temujaierna är inga dumhuvuden, vet du. De har säkerligen vakter som cirklar omkring utanför lägret."

"Då får du väl berätta var de är så att jag kan undvika dem", sa Erak argt. "Jag kan röra mig obemärkt om jag måste."

"Hoppas du är bättre på det än på att rida", muttrade Halt. Skandiern blängde på honom, men sa inget. Till sist ryckte Halt på axlarna. "Låt oss skrida till verket."

De band fast sina hästar så att de inte skulle synas från dalen. Sedan rörde de sig försiktigt mellan träden mot dalsänkans botten. De hade kommit några hundra meter när Halt plötsligt vände sig mot skandiern.

"Finns det björnar i de här bergen?" frågade han.

Hans följeslagare nickade. "Visst gör det det. Men de är nog inte ute så här tidigt på året. Hur så?"

Halt suckade. "Jag hoppas att temujaierna tror att du är en björn när de hör dig braka runt bland träden."

Erak log, men bara med munnen. Hans ögon var lika kalla som snön.

"Mycket lustigt", sa han till Halt. "Vet du vad, jag har god lust att sätta yxan i skallen på dig!"

"Kan du göra det utan att väsnas? I så fall hade det nästan varit välkommet." Halt vände sig om och fortsatte ned för kullen. Han gled fram mellan skuggorna och knäckte inte en enda pinne.

Erak försökte att göra som spejaren. Halt bet ihop tänderna när han hörde skandierns framfart. Han skulle bli tvungen att lämna skandiern bakom sig när de kom närmare lägret. Plötsligt skymtade han något i träden till vänster. Han höll upp handen som tecken på att Erak skulle stanna. Den store skandiern förstod inte gesten, utan fortsatte framåt tills han stod bredvid Halt.

"Vad är det?" frågade han. Han försökte viska, men för Halt lät det som rena åskskrällen.

Halt vände sig om och viskade i skandierns öra. "Vaktpost. I träden."

Det var en teknik temujaierna ofta använde. När en större grupp slog läger för natten posterade de dolda vakter som skulle varna resten så tidigt som möjligt om en angripare dök upp. Deras främsta uppgift var att lyssna. Halt och Erak hade precis passerat en sådan vaktpost. Den var på vänster sida och lite bakom dem. För ett ögonblick funderade Halt på att bara fortsätta ned för kullen, men sedan ändrade han sig. De hade passerat _en_ sådan här vaktpost, men det kunde mycket väl finnas fler. Han bestämde sig för att det var bäst att dra sig tillbaka så försiktigt som möjligt. Det skulle snart skymma. De skulle inte kunna undersöka lägret närmare, men det kunde inte hjälpas. Dessutom skulle det nog vara svårt att komma mycket närmare med Erak utan att bli upptäckt. Halt lutade sig fram och viskade på nytt i den kraftige mannens öra.

"Följ med mig. Rör dig långsamt. Var försiktig med var du sätter fötterna."

Det låg fullt med kvistar och gamla kottar i snön. På vägen ned hade Halt grimaserat flera gånger när Erak trampat på grenar så att de knäckts.

Halt gled däremot fram mellan träden som en vålnad. Efter ungefär femtio steg klev han in bakom ett träd och vinkade åt skandierna att komma. Han tittade oroligt på när den storvuxne mannen närmade sig. Han satte ned fötterna så försiktigt han kunde. Till sist klarade Halt inte av att titta längre. Han vände sig åt vänster för att se om någon av vakterna hade hört dem.

Precis då knakade det till. Det var ett högt ljud, och Erak svor lågt. Han hade knäckt en rutten trädgren.

"Stå stilla", väste Halt. Han hoppades innerligt att inte Erak skulle röra sig. Istället gjorde Erak ett av de allra vanligaste misstagen bland otränade smygare. Han försökte rusa till närmaste skydd så fort han kunde, som om snabbheten kunde kompensera för hans vårdslöshet. Den häftiga rörelsen avslöjade honom.

Någon ropade till ovanför dem, och sekunden efter regnade flera pilar ned över trädet som skandiern gömt sig bakom. Halt kikade fram från sitt gömställe. Han såg två gestalter i dunklet. En av dem var på väg bort. Mannen lyfte ett horn till läpparna och blåste i det. Den andra figuren hade lagt en ny pil på strängen och spanade uppmärksamt mot Eraks gömställe. Han väntade på att skandiern skulle röra sig så att han kunde skjuta honom.

Halt visste att han var tvungen att hjälpa Erak. "Jag distraherar honom", sa han lågt. "Så fort jag visar mig rusar du till ett annat träd."

Skandiern nickade och förberedde sig på att springa.

"Spring till det närmaste trädet", ropade Halt. "Inte längre! Det har du inte tid med, tro mig."

Skandiern nickade på nytt. Han hade sett hur snabbt temujaien fått i väg sina första pilar. Vad skulle han göra när han kommit fram till nästa träd? Halts knep skulle bara fungera en gång. Han hoppades att spejaren hade fler planer. Flera hornstötar genljöd över dalen när den andre vakten blåste i sitt horn. Erak visste inte vad Halt planerade, men han visste att tiden var knapp.

Erak såg hur spejaren klev fram från sitt gömställe. Han väntade ett ögonblick och störtade sedan så snabbt han kunde mot närmaste träd. En pil ven genom luften och slog in i stammen alldeles ovanför huvudet på honom. Hans hjärta bultade, trots att han bara hade rusat tio meter upp för sluttningen. Han kastade en snabb blick mot Halt. Spejaren hade tagit skydd på nytt och befann sig ungefär fem meter bort. Han hade tagit fram sin egen båge och lagt en pil på strängen. Nu såg han djupt koncentrerad ut.

Halt kände på sig att skandiern tittade på honom. "Titta fram", sa Halt. "Gör det så att han inte får en stor måltavla att skjuta på. Se efter om han står kvar."

Erak nickade och tittade runt stammen. Temujaien stod på samma sätt som innan. Han höll bågen i händerna och hade spänt den till hälften. Det såg ut som om han var beredd att skjuta mot både Erak och Halt. Halt skulle å andra sidan behöva kliva fram, sikta och skjuta. Det skulle han omöjligt hinna.

"Han har inte rört sig ur fläcken", ropade Erak till spejaren.

"Meddela mig om han gör det", sa Halt lågt. Erak nickade. Han låg på mage i snön, och bara en liten del av hans ansikte stack fram bakom stammen.

Halt lutade sig tillbaka mot trädets bark och andades djupt. Nu behövde han förlita sig på ren instinkt. Han föreställde sig temujaien som en mörk skepnad mot den ljusa snön. Han mindes vilken position mannen hade stått i och lät sedan det undermedvetna ta över. Han tvingade sig själv att andas lugnt och långsamt. Hemligheten med snabbhet var att man aldrig fick ha för bråttom. För sin inre syn såg han hur han skulle skjuta sin pil. Han föreställde sig hur pilen skulle vina genom luften när han släppte bågsträngen. Han tänkte på det intensivt tills pilens bana kändes som en del av honom själv.

Sedan rörde han sig som i trans.

Mjukt. Rytmiskt. Han gled fram från sitt gömställe och snodde runt i en enda rörelse. Hans vänstra axel var vänd mot mannen. Med höger hand spände han bågen och med den vänstra sköt han bågen ifrån sig tills den var helt spänd. Det var som om han siktade och sköt mot ett minne. Han hade inte ens sett gestalten i trädet innan han släppt strängen. Pilen var redan på väg mot sitt mål.

När han till sist uppfattade bågskytten med ögonen visste han att han skjutit väl.

Pilen träffade sitt mål. Temujaien ramlade baklänges ned i snön. Hans eget skott hade kommit ungefär en halv sekund för sent, och pilen for upp bland grantopparna.

Erak reste sig upp och betraktade den kortvuxne mannen med förundran.

Det låg redan en ny pil på långbågens sträng. Erak hade inte ens lagt märke till hur spejaren tagit fram den.

"Gudar!" muttrade han. Skandiern lade sin väldiga hand på den kortare mannens axel. "Jag är verkligen glad att du är på min sida."

Halt ruskade på huvudet och blängde irriterat på den skandiske krigaren. "Sa jag inte till dig att vara försiktig med var du sätter fötterna?"

Erak ryckte på axlarna. "Det var jag", sa han. "Men medan jag tittade på marken slog jag skallen i en trädgren så att den gick i två delar."

Halt höjde på ögonbrynen. "Menar du skallen eller grenen?"

Erak rynkade pannan. "Grenen, så klart!"

"Det är djupt beklagligt", sa Halt. Sedan nickade han mot sluttningen. "Nu måste vi skynda oss härifrån."

## 15

När de hade kommit upp på krönet vände sig Halt om. Erak stannade bredvid honom, men spejaren knuffade den kraftige mannen mot de två hästarna.

"Fortsätt framåt!" ropade han.

Från dalen hördes hornstötar och rop.

En bit ned på sluttningen kunde Halt se rörelse. Temujaierna som hade suttit i träden och lyssnat hade lämnat sina gömställen och var nu på väg upp mot krönet.

"Rena getingboet", muttrade Halt för sig själv. Han bedömde att minst ett halvdussin män var på väg upp för sluttningen. Dessutom höll man uppenbarligen på att samla ihop en större grupp nere i själva lägret. Förmodligen planerade temujaierna att skicka det sällskapet runt kullen så att Halt och Erak fångades mellan två grupper.

Ensam hade han och Abelard enkelt kunnat fly från dem. Men tillsammans med skandiern var det inte lika lätt. Han hade sett karlen rida, och han var lindrigt sagt inte särskilt skicklig. Det var tack vare sin envishet Erak överhuvudtaget höll sig kvar i sadeln.

Halt visste att han måste att vinna tid på något sätt.

Trots att de varit fiender ända fram till nu så tänkte Halt inte en sekund på att överge Erak.

Han kastade en blick mot platsen där de hade bundit Eraks häst. Abelard behövde naturligtvis inte bindas. Sjökaptenen hade redan klättrat upp i sadeln. Halt gjorde en gest med handen som inte kunde misstolkas. "Stick!" ropade han. "Skynda, skynda, skynda!"

Erak behövde inte övertalas. Han fick hästen att ta några steg så att den var vänd åt hållet de kommit från. Den storvuxne skandiern vajade fram och tillbaka i sadeln och grep krampaktigt tag i hästens man samtidigt som han pressade benen mot det tunnformade djurets sidor. Sedan började han rida ned för sluttningen. Djuret halkade fram och tillbaka i den våta snön mellan träden. Vid ett tillfälle glömde Erak att böja sig när han passerade under några snötyngda trädgrenar. Det virvlade av snö, och när molnet hade lättat var både ryttaren och hästen täckta av ett tjockt, vitt lager.

Halt kastade sig upp i sadeln och vände Abelard. Han var på väg i full galopp innan han hunnit ta ett andetag. Abelard halkade visserligen också till vid flera tillfällen, men Halt satt lugnt kvar i sadeln och hade full kontroll. Han knappade in på Erak för varje sekund som gick.

Han har tur om han överlever i femtio meter till, tänkte Halt. Eraks häst gled hit och dit. Förr eller senare skulle nog både han och hästen braka rakt in i en gran.

Halt ökade farten. Nu var han jämsides med skandiern. Halt lutade sig åt sidan och grep tag i den andra hästens tyglar. Erak hade för länge sedan släppt dem och försökte klänga sig fast vid hästen bäst han kunde.

Nu hade Halt i alla fall lite kontroll över det andra riddjurets framfart. Han lät Abelard ta över och leda dem mellan träden. Det ryckte i tyglarna, men han höll dem i ett desperat grepp och tvingade den andra hästen att följa efter. Abelard gjorde som han hade lärt sig och följde den rakaste och enklaste vägen ned för berget. Nu hade de kommit ungefär två tredjedelar av vägen ned. Halt tyckte att deras chanser att överleva såg bättre ut, men sedan hörde han rop och hornstötar från krönet. Han kastade en blick över axeln, men det var för många träd i vägen för att han skulle se något. Att temujaierna hade nått krönet var det förstås ingen som helst tvekan om.

Plötsligt insåg han att det bara var en tidsfråga innan de skulle hinna i fatt honom. Det skulle vara lika enkelt för dem som det hade varit för Halt att rida i kapp den klumpige skandiern.

En tunn trädgren träffade honom i ansiktet så att han fick tårar i ögonen. Det var straffet för att han hade tittat åt ett annat håll. Han ruskade på huvudet för att bli av med snön som regnat ned från trädet. Sedan konstaterade han att terrängen framför dem hade blivit bättre.

"Släpp inte taget!" ropade han. Skandiern svarade genom att göra precis det som Halt hade varnat för. Han släppte greppet med ena handen och gjorde en gest som för att visa att han förstod.

"Oroa dig inte för mig!" ropade han. "Jag klarar mig bra!"

Halt skakade på huvudet. Han hade sett potatissäckar som suttit stadigare på hästryggen än Erak. Han undrade hur skandiern lyckades hålla balansen på ett krängande fartyg. Nu blev det glesare mellan träden. Halt hörde en hornstöt från vänster och förstod att den första gruppen som tagit sig runt kullen från lägret närmade sig. Detta skulle inte bli lätt, tänkte Halt bistert. Han pressade knäna hårdare mot Abelards sidor, och hästen började springa ännu fortare. Erak ropade till och var nära att flyga ur sadeln igen. Halt kastade ännu en blick över axeln för att försäkra sig om att skandiern satt kvar på hästen. Sedan galopperade de ut på det jämna landskapet mellan kullarna.

De första ryttarna i gruppen från dalgången kom fram bland kullarna knappt två hundra meter bort. Halt vände och störtade tillbaka längs spåren de följt tidigare under dagen. Nu när de var på planare mark var det lättare att titta bakåt. Han kunde se minst ett dussin ryttare som förföljde. Han kom att tänka på den där gången för många år sedan när en annan grupp arga temujaier hade jagat honom. Självklart hade han stulit hästarna. Han hade bara inte kunnat med att göra Horace upprörd när han berättat om sitt förra möte med ryttarna från öst. Det hade känts som om pojken redan varit tillräckligt besviken.

Nu saktade han in farten precis tillräckligt mycket för att hästen bakom skulle kunna komma jämsides med hans egen. Halt kastade tillbaka tyglarna till den skandiske jarlen, som gungade fram och tillbaka i sadeln. Märkligt nog så fångade Erak dem. Det var i alla fall inget fel på hans reflexer, tänkte Halt. "Fortsätt!" ropade han till skandiern.

"Vad... tänker... du... göra?" frågade Erak. Han kastades fram och tillbaka i sadeln, och orden flög ur honom ett och ett.

"Jag tänker tvinga dem att sänka tempot", sa Halt. "Stanna inte för att titta. Rid bara på. Så fort du kan!"

"Detta är så... fort... jag... kan", svarade skandiern. Men Halt skakade redan på huvudet. Spejaren hade tagit ned långbågen och höll den i ena handen. Erak såg vad Halt tänkte göra, men det var för sent för att hejda honom.

"Nej!" ropade han. "Låt bli...!"

Men sedan träffade bågen hästen i ändan så att det smällde till. Den störtade framåt med ännu högre hastighet än den haft innan.

Eraks svordomar förvandlades snart till ett vrål och han kämpade desperat för att hålla sig kvar på hästen. Han var ursinnig. Sedan kom han att tänka på att han faktiskt fortfarande satt i sadeln. Det verkade gå bra att sitta kvar trots att det gick så fort. När hästen började sakta ned daskade han till den med handflatan så att den skulle öka farten igen.

Halt var nöjd. Efter några sekunder red Erak runt ett hörn mellan två kullar och försvann.

Halt gav Abelard en signal med knäet. Hästen visste vad den betydde. Den vände sig om i en halvcirkel så att den stod tvärs över spåret de hade följt.

Hästen hade varit på väg i full galopp, men den hade stannat på bara ett ögonblick. Nu stod den blickstilla medan ryttaren ställde sig i stigbyglarna och lade en pil på bågsträngen.

Halt visste att hans långbåge hade större räckvidd än temujaiernas mindre pilbågar. Han lät ryttarna komma lite närmare. Genom att studera hur snabbt de färdades mellan två närliggande platser kunde han bedöma hur han skulle sikta och när han behövde skjuta. Han gjorde det nästan utan att tänka, för han hade många år av i stort sett ständig träning bakom sig. Nu släppte han den första pilen. Den for i väg mot ryttarna i en snäv båge.

De var hundrafemtio meter från honom när pilen träffade den närmaste ryttaren. Han gled åt sidan och försökte hålla sig kvar i sadeln, men ramlade snart i ett moln av snö tillsammans med sitt riddjur. Ryttaren bakom överraskades och hade ingen chans att undvika ledarens stupade häst. Han och hans häst tumlade också omkull. Halt såg sprattlande armar och ben i den yrande snön.

Kaos utbröt bland de andra ryttarna. De ryckte desperat i tyglarna för att styra undan sina riddjur från förödelsen. Några av riddjuren stegrade sig och kom i vägen för varandra. Andra stannade tvärt och kanade en bit tills de stod stilla. Halt hade redan vänt sig om, rundat kröken och ridit efter Erak.

Temujaierna återfick långsamt kontrollen över situationen. Ledarens häst hade kommit på fötter, men haltade. Den gick runt i en cirkel samtidigt som den frustade. Ryttaren låg i en växande blodpöl i snön. Det var först nu de andra såg den kraftiga, svarta pilen som stack ut ur honom. Temujaierna var skickliga skyttar, men var inte vana vid att själva angripas med pilbågar – och på så här långt håll, dessutom. Det verkade som en dålig idé att galoppera efter de två flyende ryttarna. Temujaierna var absolut inte fega, men de var inte dumma heller. Deras motståndare hade visat prov på otrolig träffsäkerhet. När de samlat sig igen fortsatte de att rida, men inte i samma höga tempo.

Den andre ryttaren, som kolliderat med ledaren, lämnade de. Han gick efter ledarens häst för att fånga den. Hans eget djur hade brutit nacken. Mannen hade inte bråttom, för tanken på att fortsätta jakten var inte särskilt lockande.

## 16

Halt stannade två gånger till och försökte sakta ned förföljarna. Vid båda tillfällena satt han av från Abelard och lät hästen runda nästa krök. Sedan väntade spejaren i granarnas skuggor. I sin spräckliga grå och gröna mantel var han nästan osynlig.

När temujaierna kom runt hörnet längre bort avfyrade Halt två pilar. Ryttarna insåg aldrig att någon sköt på dem förrän det var för sent, och två ryttare till ramlade ur sadeln.

Platserna han sköt från valde Halt ut med omsorg. Det var platser där han hade tydlig uppsikt över stigen bakom sig. Däremot lade han sig inte _alltid_ i bakhåll när tillfälle bjöds. Det ledde till att temujaierna blev mycket försiktiga varje gång de rundade ett hörn och såg en längre sträcka framför sig. De väntade sig hela tiden att återigen få höra de svarta pilarnas vinande.

De två senaste gångerna hade de inte ens sett Halt förrän han sprungit tillbaka mot sin häst. Temujaierna blev mer och mer försiktiga, och de sänkte farten så att de till sist rörde sig mycket långsamt. De kände inte till den här stigen, så de visste aldrig vad som väntade bakom nästa krök. Snart insåg de att det inte var någon idé att tillfångata de två männen som spionerat på deras läger. Två män kunde trots allt inte skada dem. De kanske skulle rapportera vad de sett till sina överordnade, men temujaierna var förberedda för strid. De hade ju faktiskt kommit hit för att slåss.

Det var precis vad Halt hade hoppats. Efter att ha stannat två gånger satte han i väg i full galopp, och det dröjde inte länge förrän han hann ifatt Erak. Skandiern hörde hovar bakom sig. När han vände sig om väntade han sig nästan att se en grupp vildsinta ryttare. När han såg att det var spejaren slappnade han av. Hans egen häst saktade in farten när Abelard närmade sig. Halt red upp jämsides med krigaren.

"Var... har... du... varit?" frågade Erak. Han talade lika ryckigt som förut.

Halt pekade med tummen över axeln. "Jag har försökt vinna tid åt oss", svarade han. "Kan du inte få den lilla hästkraken att gå fortare?"

Erak såg nästan sårad ut. Han tyckte att detta gick riktigt bra.

"Jag är faktiskt en utmärkt ryttare", sa han stelt. Halt tittade sig över axeln. Ingen syntes till, men han visste inte hur lång tid det skulle ta innan temujaierna insåg att bakhållen hade slutat. Om de kröp fram i den här takten skulle nog motståndarna snart hinna ifatt dem.

"Problemet just nu är att ungefär tjugo temujaier förföljer oss", ropade Halt. "Du kanske _tror_ att du är en utmärkt ryttare, men de _är_ faktiskt utmärkta ryttare. Skynda dig nu!"

Erak såg hur Halt höjde sin båge och daskade till den lilla hästen på nytt. Den här gången brydde sig skandiern inte om att ropa åt Halt att sluta. Han grep tag i hästens man och höll fast för vilda livet när djuret pilade i väg. Han var öm i hela kroppen och funderade allvarligt på att hugga huvudet av spejaren när det här var över.

De fortsatte. Varje gång Eraks häst saktade in fick den en ny smäll av Halt. Landmärkena runt dem började se bekanta ut, och snart galopperade de in i Ormpasset. Längre bort kunde de se den övergivna gränsstationen. Där väntade Eraks tjugo krigare tillsammans med Evanlyn, Will och Horace. När krigarna fick syn på de två galopperande ryttarna reste de sig direkt och tog fram sina vapen.

Halt höll in Abelard framför sina tre vänner. Erak försökte göra samma sak, men hans häst sprang vidare i ungefär tjugo meter innan den stannade så tvärt att Erak föll ur sadeln.

Två eller tre av skandierna brast i skratt och skrattade så att tårarna rann. Jarlen tittade bistert på dem när han rest sig upp, och hans ögon var kalla som is. Männen slutade skratta lika snabbt som de börjat.

Halt gled ned på marken och klappade tacksamt Abelard i nacken. Den lilla hästen var knappt andfådd. Den hade kunnat springa hela dagen om det behövts. De andra tittade nyfiket på spejaren.

"Hittade ni armén?" frågade Will.

Halt nickade allvarligt. "Visst gjorde vi det."

"De är flera tusen", sa Erak. Skandierna såg förvånade ut. De började prata upprört, men Erak avbröt dem.

"De är fem eller sex tusen, och de är antagligen på väg hitåt." Krigarna gav återigen ifrån sig förvånade läten och började snart prata i mun på varandra. En av skandierna klev fram.

"Men vad gör de här, Erak?" frågade han. "Vad vill de?"

Det var spejaren som besvarade frågan. "Samma som alltid. De vill ha ert land. De har kommit för att ta det från er."

Krigarna tittade på varandra. Sedan bestämde sig Erak för att ta befälet igen.

"De kommer att märka att vi är en hård nöt att knäcka", sa han. Han höjde yxan och pekade mot fortet bakom krigarna. "Vi kommer att försvara den här platsen samtidigt som en av oss skyndar till Hallasholm för att rapportera. De kanske är fem tusen, men det finns en klar gräns för hur många som kan komma in i det här passet. Vi borde kunna hålla stånd mot dem i minst fyra eller fem dagar."

Skandierna grymtade och nickade som om de höll med. Flera av dem svingade sina yxor i luften. Jarlen blev mer och mer självsäker nu när han hade en plan. Det var en typ av plan som skandierna gillade: okomplicerad, enkel att genomföra och med ett visst inslag av kaos. Erak tittade på Halt. Han hade stått lutad mot sin väldiga pilbåge och betraktat skandiern.

"Jag tänker skicka en karl till Hallasholm på en häst. Resten av oss stannar här och slåss." Skandierna grymtade återigen uppskattande. "Du kan stanna och slåss eller ge dig av", sa han till Halt. "Det spelar ingen roll för mig."

Halt skakade på huvudet.

"Det är för sent för att ge sig av", sa han. Han vände sig mot sina tre unga vänner och ryckte uppgivet på axlarna. "Temujaierna är just nu mitt emellan oss och Teutlandt. Vi måste stanna här. Vi har inget val."

Will tittade på Evanlyn och Horace. De som hade varit så nära att få återvända till sitt hemland.

"Alltihop är mitt fel", sa Halt och tittade på de två före detta slavarna. "Jag borde ha fört er i säkerhet med en gång istället för att undersöka vad temujaierna höll på med. Jag trodde att vi skulle hitta en patrull, men det vi såg var en hel invasionsarmé."

"Det är inte alls ditt fel, Halt", sa Will. Han avskydde att se sin mästare be om ursäkt eller lägga skulden på sig själv. I Wills ögon kunde Halt inte göra fel. Horace skyndade sig att hålla med.

"Vi stannar här och hjälper skandierna att försvara sig", sa han. En av de storvuxna krigarna dunkade honom i ryggen.

"Så ska det låta, pojk!" sa han. Flera andra nickade gillande. Men Halt skakade på huvudet igen.

"Ingen ska stanna här. Det vore nämligen helt meningslöst."

Det fick skandierna att grymta ilsket. Erak tystade dem och klev fram. Han ställde sig framför den kortare mannen med grå mantel och stirrade på honom.

"Det är absolut inte meningslöst", sa han. Han pratade lågt och lät nästan hotfull. "Vi försvarar den här platsen tills Ragnak kan skicka hela armén. Vi är tjugo stycken. Det borde vara mer än tillräckligt för att hålla de där små krypen på avstånd ett tag. Det kommer inte att bli som när de slaktade vakterna här. Då var det bara ett dussin man här. Vi kommer att försvara passet eller dö. Det spelar ingen roll för oss så länge de förlorar tre eller fyra dagar."

"Det kommer att vara över på tre eller fyra _timmar_ ", sa Halt torrt. Det blev tyst i den lilla gruppen. Skandierna kände sig för chockade och förolämpade för att svara. Erak var den förste som hämtade sig.

"Om du tror det så har du aldrig sett en skandier slåss, min vän", sa han. Han lät mycket sarkastisk när han uttalade de två sista orden. De andra skandierna började snart hytta med nävarna mot Halt och ropa argt. Spejaren var tyst en stund. Han vägrade låta sig skrämmas av skandiernas vrede. Till sist blev det tyst igen.

"Det vet du ju att jag har", sa Halt och tittade på Erak.

Den skandiske ledaren såg fundersam ut. Han visste att Halt hade rykte om sig att vara en skicklig krigare och utmärkt strateg. Mannen var trots allt spejare, och Erak visste tillräckligt mycket om spejarnas sällskap för att veta att de sällan spottade ur sig oöverlagda förolämpningar.

"Frågan är nog snarare om ni har sett temujaierna slåss", sa Halt.

Skandierna var tysta. Det hade naturligtvis ingen av dem. Halt fortsatte när han såg att alla lyssnade.

"Det har jag. Jag ska tala om för er vad jag hade gjort om jag var temujaiernas general."

Han pekade på passets branta sidor, som reste sig högt ovanför det lilla fortet. Där växte en hel del träd som på något sätt fått fäste i de nästan lodräta klipporna.

"Jag hade skickat upp en grupp krigare på passets väggar. Låt oss säga två hundra. Jag hade sagt åt dem att skjuta alla som var dumma nog att visa sig."

Skandierna tittade dit Halt pekade. En av dem fnyste hånfullt.

"De skulle aldrig lyckas. Det är omöjligt att komma upp dit."

Halt vände sig mot krigaren och tittade honom i ögonen. Det var viktigt att även den här mannen förstod.

"Det är definitivt inte omöjligt", sa han allvarligt. "Det är bara väldigt svårt. Men temujaierna kommer att klara det. Tro mig. Jag har sett dem, så jag vet vad de klarar av. Även om de blir av med femtio man på kuppen så tycker de förmodligen att det är värt det."

Erak studerade klipporna ovanför vaktstationen. Han kisade för att se bättre. Det var sen eftermiddag och inte lika ljust som det varit tidigare under dagen. Spejaren kanske hade rätt. Han hade nog själv kunnat komma upp på klipporna om han haft rep och några särskilt utvalda soldater. Kanske sådana som var vana vid att sköta seglen på vargskeppet. Men temujaierna var förstås kavallerister.

"De kommer aldrig att få upp hästarna dit", sa han.

"Nej, men de behöver inte heller några hästar där uppe", sa Halt. "Det räcker ju att de står där uppe och skjuter. I fortet har man kontroll över passet, men på klipporna har man kontroll över fortet."

Erak var tyst en lång stund. Än en gång blickade han upp mot klipporna. Om träden kunde klättra på de branta väggarna så kunde väl också människor det. Förutsatt att de var envisa nog. Men det var de nog, de där temujaierna.

"Det är lika bra att ni inser sanningen", sa Halt. "Fortet var aldrig tänkt som en försvarsanläggning. Det är bara en gränsstation. Det är absolut inget ställe där några få man ska kämpa mot en hel armé."

Erak studerade spejaren. Ju mer han tänkte på det, desto vettigare verkade det. Att vara fast i fortet med hundra bågskyttar ovanför verkade inte alls roligt. Det skulle inte finnas mycket man kunde göra i en sådan situation.

"Du kanske har rätt", sa han långsamt. Han insåg att han hade börjat respektera den mystiske spejarens omdöme. Halt visste ju dessutom mer om ryttarfolket än han själv gjorde. Hittills hade vartenda ord han sagt visat sig stämma. Efter en liten stund bestämde han sig. Det var bäst att Halt fick befälet.

"Vad tycker du att vi ska göra, då?" frågade han. Hans mannar tittade förbluffat på honom, men Erak såg allvarlig ut. Halt nickade kort. Han förstod hur svårt det hade varit för jarlen att fatta det här beslutet.

"En sak har du helt rätt i", sa Halt. "Vi måste varna Ragnak. Det vore lönlöst att ödsla tid här. Det kommer att ta minst en halv dag för temujaierna att bryta upp och komma vidare med hela armén. Att ta sig igenom det här smala passet kommer att ta ännu längre tid. Låt oss ta till vara på tiden vi har. Vi måste rida och springa till Hallasholm direkt nu – fort som blixten."

## 17

Det blev natt kort efter att de påbörjat sin resa till Hallasholm. De fortsatte ändå, och en växande halvmåne lyste upp vägen framför dem med sitt klara, bleka ljus.

Halt, Evanlyn och de två lärlingarna red. Skandierna och jarlen sprang. Halt hade föreslagit att Erak skulle rida på hästen de tagit av temujaierna, men skandiern hade bestämt tackat nej. Han verkade fast besluten om att ha båda fötterna på jorden den här gången. Hans lår och vader värkte fortfarande av de många timmarna han suttit i sadeln, och ryggen kändes som ett enda stort blåmärke. Erak behövde gå till fots och sträcka på sig.

Trots att skandierna gick till fots var Halt ganska nöjd med tempot. Nordmännen hade visserligen sina brister, men deras kondition var det sannerligen inget fel på. Om de fick vila regelbundet kunde de springa hela natten.

Vid ett tillfälle red Horace upp jämsides med Halt.

"Borde inte vi också gå?" frågade han.

Halt höjde ett ögonbryn. "Varför det?" frågade han.

Den kraftige pojken ryckte på axlarna. Han visste inte riktigt hur han skulle uttrycka det han tänkte.

"För kamratandans skull", sa Horace till sist. "För att de ska känna gemenskap."

Halt visste att kamratanda var ett viktigt begrepp på krigarskolan. Det ingick i den där klumpiga hederskodexen. Ibland önskade Halt verkligen att Sir Rodney, krigarskolans överhuvud, föreläste mer om praktiska detaljer.

"Jag kommer att få muskelvärk", sa Halt efter en liten stund. "Det är meningslöst, Horace. Det spelar ingen roll för skandierna om vi rider eller går. Och när någonting är meningslöst är det helt enkelt bäst att inte göra det."

Horace nickade flera gånger. Han kände sig faktiskt lättad över att Halt sagt det här. Att sitta i sadeln var mycket bättre än att traska runt i snön. Och nu när han tänkte närmare på det så verkade skandierna inte alls ha något emot att fyra personer red.

Nästa gång de stannade till mötte Halt Wills blick. Han gjorde tecken åt lärlingen att följa med honom. Tecknet var så svårt att se att ingen annan än Will hade märkt det. De gick en liten bit bort från resten av gruppen. Några av skandierna betraktade dem, men de flesta struntade i dem.

När Halt var säker på att ingen kunde höra dem lade han handen på Wills axel. "Vad tror du egentligen om den där Erak?" frågade han lågt.

Will lade pannan i djupa veck och funderade över hur Erak hade behandlat honom och Evanlyn efter att de hade tillfångatagits vid bron i Celtica. Till att börja med hade han skyddat dem från Morgarath och vägrat lämna över dem till den onde fursten. När de stannat till på Skorghijl hade han nästan varit vänlig. Till sist hade han hjälpt dem att fly från Hallasholm. Han hade försett dem med kläder, mat och en ponny och hjälpt dem att hitta till stugan i bergen.

Det fanns bara ett enda svar på Halts fråga. "Jag gillar honom", sa Will.

Halt nickade kort. "Jag med", sa han. "Men litar du på honom? Det är ju en annan sak."

Will öppnade munnen, men stängde den genast. Han ville inte ge ett förhastat svar. Men han bestämde sig snabbt.

"Ja, det gör jag."

Halt kliade sig på hakan med pekfingret och tummen. "Jag måste säga att jag håller med dig."

"Han hjälpte oss att fly, Halt."

Spejaren nickade. "Jag vet", sa han. "Det var precis det jag tänkte på."

Pojken gav honom en underlig blick, men han sa inget mer. När sällskapet fortsatte sin resa mot kusten brottades Halt med ett stort problem. Hur skulle han skydda Will och Evanlyn när de kom fram till Hallasholm? För tillfället samarbetade de med skandierna, men detta kunde ändå sluta illa för de två förrymda slavarna. För Evanlyns del kunde det bli mycket farligt om hennes riktiga identitet kom fram.

Ändå visste den gråhårige spejaren att det de gjorde nu var nödvändigt. Det fanns inget vettigt alternativ. Söderut fanns det tusentals temujaier, och det hade varit omöjligt för Halt och hans tre vänner att komma förbi dem. Han och Will kanske hade klarat det – _kanske_. Men med Horace och Evanlyn hade det varit omöjligt. Halt kände till temujaierna, och han hade stor respekt för deras iakttagelseförmåga.

För tillfället hade de alltså inget val: de var tvungna att resa till Hallasholm. Halt hade börjat fundera på att stjäla en båt. De kanske till och med skulle kunna få Erak att föra dem till kusten söderut. Förr eller senare skulle de bli tvungna att sluta någon sorts överenskommelse med den skandiske jarlen. Halt var nästan säker på det.

Den möjligheten fick de nästa gång de stannade. Det var jarlen själv som kom med förslaget. Skandierna sjönk ned på marken under granarna, men Erak klev fram till platsen där Halt höll på att ge vatten åt Abelard. Hästen drack ljudligt medan vargskeppets kapten tittade på. Halt visste att skandiern stod bredvid honom, men fortsatte ändå med det han höll på med.

"Var det något du ville?" frågade han när hästen hade druckit upp.

Det märktes att jarlen kände sig lite illa till mods. "Vi måste talas vid", sa han kort.

"Det är väl precis det vi gör", sa Halt. Han lät neutral. Det verkade som om den skandiske ledaren ville något av honom, och Halt behövde alla fördelar han kunde få om de började förhandla.

Erak såg sig omkring som om han ville försäkra sig om att ingen hörde. Han förstod att hans mannar inte skulle gilla det han tänkte säga nu. Ändå visste han att hans idé var god. Och nödvändig.

"Det var du, eller hur?" sa Erak lågt. "Där vid Törnskogen."

Halt vände sig mot honom. "Jag var där", sa han. "Tillsammans med några hundra andra."

Skandiern viftade otåligt med handen. "Visst, visst. Men det var du som var ledaren, eller hur? Strategen?"

Halt ryckte på axlarna. "Man kanske kan uttrycka det så." Striden vid Törnskogen hade gått dåligt för skandierna. Halt undrade om Erak var ute efter hämnd. Det verkade inte riktigt likt skandiern, men man visste aldrig.

Erak nickade tankfullt för sig själv. Sedan satte han sig på huk och började rita på måfå i snön med en pinne.

"Och du känner till de där temujaierna, eller hur? Du vet hur de slåss och hur deras armé är organiserad?"

Det var Halts tur att nicka. "Jag har ju berättat. Jag bodde hos dem ett tag."

Erak var tyst en stund, och Halt förstod att han snart tänkte säga det han hade kommit för att säga. "Du känner alltså till deras svagheter", sa han till sist.

Spejaren skrattade kort. "De har inte så många."

Erak tryckte ned träpinnen djupare i snön. "Men du vet hur man slåss mot dem och hur man besegrar dem, eller hur?"

Nu började Halt förstå vart Erak ville komma. Han började känna sig hoppfull. Nu kanske han skulle få fördelen han behövde för att skydda Will och Evanlyn.

"Vi slåss mest som individer", sa jarlen lågt. Det lät nästan som om han talade med sig själv. "Vi brukar inte vara så organiserade, och vi har sällan någon övergripande strategi."

"Ändå har ni skandier sannerligen vunnit er beskärda del av strider", sa Halt. Erak tittade upp på honom. Halt kände på sig att Erak tänkte medge något han inte riktigt tyckte om.

"För det mesta har det handlat om goda odds. En mot en. Två mot en, till och med. Ganska okomplicerade vapenövningar, faktiskt. Sådant är vi riktigt bra på. Men det här... det är lite annorlunda."

"Temujaiernas armé är en av de mest effektiva i världen", sa Halt. "Möjligtvis med undantag av arridierna i söderns öknar."

De var tysta. Halt väntade på att skandiern skulle komma med sitt förslag. Till sist tog Erak ett djupt andetag. "Du kanske kan visa oss hur vi ska besegra dem."

Nu hade han sagt det – precis som Halt hade hoppats. Halt svarade lugnt och ansträngde sig för att inte låta för ivrig.

"Jag hade säkert kunnat hjälpa er, men jag betvivlar att jag skulle få chansen", sa han.

Erak tittade upp. Något blixtrade till i hans ögon. "Jag kan se till att du får den", sa han. Halt mötte skandierns blick, men vägrade låta sig skrämmas av vreden han såg där.

"Du är inte överjarl", sa han.

Erak skakade på huvudet. "Det har du givetvis rätt i", sa han. "Men jag är en respekterad krigare. Min röst väger tungt i överjarlens sal."

Halt såg inte övertygad ut. "Tillräckligt tungt för att du ska få en utlänning att accepteras som ledare?"

Erak skakade hastigt på huvudet. "Inte ledare. Absolut inte. Ingen skandier skulle lyda dina order. Eller någon annan utlännings, för den delen. Men däremot som rådgivare. En sorts strategisk rådgivare. De flesta skulle nog förstå att vi behöver din hjälp. Vi måste slåss på ett mycket organiserat sätt nu, inte som tusentals individer. Borsa skulle nog hålla med."

Halt höjde ett ögonbryn. "Borsa?" frågade han. Han kände till namnen på flera skandiska ledare, men Borsa hade han aldrig hört talas om.

"Hilfmannen", sa Erak. "En av Ragnaks närmaste män. Han är själv ingen krigare, men överjarlen har stor respekt för honom och hans tankar."

"Låt mig se om jag har förstått detta rätt", sa Halt. "Du vill ha mig som taktisk rådgivare. Du vill att jag hjälper er att hitta ett sätt att besegra temujaierna. Och du tror att du ska få Ragnak att gå med på detta istället för att slå ihjäl mig på stubben."

Erak tittade frågande på honom.

"Jag vet att han inte gillar oss araluaner", fortsatte Halt. "Hans son dog trots allt i Törnskogen."

"Jag skulle beskydda dig", sa Erak till sist. "Ragnak får antingen acceptera situationen eller slåss med mig. Och det gör han nog inte så gärna. Oavsett om jag kan övertyga rådet eller inte, så kommer du att vara trygg i Hallasholm. Men jag är ganska säker på att jag kan övertyga dem."

Nu hade Halt fått chansen han väntat på. "Och mina vänner?" frågade han. "Will och flickan är förrymda slavar."

Erak viftade med handen. "Det där bleknar i skuggan av temujaiernas invasion", sa han. "Dina vänner kommer också att gå säkra. Jag lovar."

"Oavsett vad som händer?" frågade Halt. Han ville vara säker på sin sak. Han visste att ingen jarl bröt det han lovat.

"Oavsett vad som händer", sa Erak och sträckte fram handen. De skakade hand.

"Då behöver jag bara komma på ett bra sätt att besegra de där ridande banditerna på", sa Halt.

Erak log. "Det blir nog enkelt. Det svåra blir att övertala Ragnak."

## 18

Till deras förvåning visade det sig vara mycket enklare än vad Erak och Halt hade trott.

Det fanns mycket man kunde säga om Ragnak, men han var ingen dåre. När den lilla gruppen kom tillbaka till Hallasholm och berättade om de nästan sex tusen temujaierna så drog han samma slutsatser som Erak hade gjort. Precis som Erak så visste han att de knappast kunde få ihop fler än femton hundra krigare. Kanske skulle antalet bli ännu lägre, eftersom vissa bosättningar i rikets utkanter antagligen redan hade intagits av fienden.

Precis som de flesta skandier så var Ragnak inte rädd för att stupa i strid. Men han tyckte ändå att man skulle prova andra alternativ först. Han begrundade alla sätt att besegra fienderna på. När Erak hade berättat om Halt och temujaierna hade Borsa och flera andra rådgivare välkomnat idén, och därefter hade det inte dröjt länge förrän Ragnak också gått med på förslaget. De förrymda slavarna brydde han sig inte alls om. Under normala omständigheter hade de straffats, men detta var knappast normala omständigheter. En armé var på väg att invadera landet, så han hade verkligen annat att tänka på.

Däremot bad han att få träffa Halt ensam i sina privata gemak.

Han visste tillräckligt mycket om spejarna för att respektera dem. Ändå ville han bedöma den här spejaren som individ. Ragnaks goda omdöme var en av hans bästa egenskaper som ledare. Det märktes ju inte minst på att han så ofta lät Erak lösa obehagliga problem i samband med skatteindrivningen.

Halt visades till Ragnaks rum. Det var lågt i tak där inne. Rummet påminde om alla skandiska ledares rum. Det värmdes upp av en eldstad, och möblerna var gjorda av trä. Halt såg flera björnskinn och många föremål som han visste hade plundrats i andra länder.

Mitt i rummet fanns en enorm ljuskrona som skandierna hade tagit från ett kloster vid Eviga havet för många år sedan. Eftersom det inte funnits något högt tak att hänga den i hade Ragnak bara lagt den på ett bord. Kronan var enorm, och såg egentligen alldeles för stor ut för det lilla rummet. Där den stod kunde den dessutom inte användas för sitt egentliga syfte. Att tända de femtio små oljelamporna hade varit rent livsfarligt.

Men Ragnak älskade ljuskronan. Den var det vackraste konstföremål han någonsin hade sett. Trots att den inte passade in i rummet så tyckte han att den utstrålade en sällsynt skönhet. Det var därför han lät den ligga på bordet.

Halt klev in i rummet. Ragnak såg upp från ett pergament han höll på att läsa. Han tittade förbryllat på Halt. För honom fanns det ett nära samband mellan stridsduglighet och fysisk styrka. Mannen som klev in i hans rum var säkerligen av segt virke, men han var ändå ett helt huvud kortare än överjarlen. Det var en kortvuxen man.

"Du är alltså Halt", sa Ragnak. Han lät inte särskilt intresserad.

Den korte mannen höjde ett ögonbryn. "Du är alltså Ragnak", sa han sedan, med exakt samma tonfall som överjarlen hade använt.

Ragnak drog ihop ögonbrynen och såg arg ut. Inom sig kände han en sorts respekt för den här mannen. Han gillade Halts kvicka svar. Det såg inte ut som om spejaren lät sig skrämmas.

"Men brukar kalla mig 'överjarl' när man tilltalar mig", sa han hotfullt.

Halt nickade kort. "Utmärkt, överjarl. Då ska jag också göra det."

Halt studerade överjarlen. Han var kraftig, men det var förstås normalt bland skandier. Han hade inte alls samma kroppsbyggnad som till exempel Horace skulle få om några år. Han hade inga välformade muskler och saknade de breda axlarna och den smala midjan. Istället var han byggd som en björn.

Armarna och benen var muskulösa och ansiktet var skäggigt. Det långa skägget var uppdelat i två prydliga delar. Håret hade ursprungligen varit rött, men nu började det få samma färg som askan i en kallnad eldstad.

Ragnak hade ett gammalt ärr på kinden. Det gick från ena ögat till ett ställe alldeles ovanför hakan. Det var nog en gammal skada. Det var inget anmärkningsvärt med det. Skandierna valde sina ledare bland krigarna, inte administratörerna.

Det mest utmärkande var ögonen. Halt kunde tydligt se hur mycket Ragnak ogillade honom. Det hade han förstås räknat med. Men i de djupa ögonen kunde han också se att detta var en intelligent och listig man. Halt var tacksam för det.

Om Ragnak varit dum hade situationen snabbt blivit ohållbar. Halt visste att överjarlen ogillade spejarna, och han förstod vad det berodde på. Men en intelligent ledare insåg också värdet av samarbete. En intelligent ledare visste att folkets bästa var viktigare än personliga känslor.

"Jag gillar verkligen inte spejarna", sa överjarlen. Hans tankar hade uppenbarligen rört sig i samma banor som Halts.

"Jag respekterar det", sa Halt. "Men ni skulle kunna ha nytta av mig."

"Mina rådgivare säger det, ja", sa skandiernas ledare. Han gillade att spejaren var så rättfram.

När Ragnak först fått höra att hans son dött i Törnskogen hade han blivit fullständigt överväldigad av sorg och vrede. Han hade varit alldeles ursinnig på araluanerna, spejarna och kung Duncan.

Men det hade varit en impulsiv, spontan reaktion. Ragnak visste att hans son riskerat livet när han deltagit i äventyren med Morgaraths styrkor. Att dö i strid var vanligt bland skandierna, som trots allt var ett krigarfolk. De senaste månaderna hade Ragnaks vrede avtagit, även om sorgen fanns kvar. Hans son hade dött med vapen i hand. Det var allt en skandier kunde begära. Det betydde inte att han tyckte bättre om spejarna, men han respekterade deras mod och deras förmågor. De var värdiga motståndare.

Dessutom kunde de vara värdefulla som bundsförvanter.

Att Ragnak svurit att dräpa kung Duncan och hans familj var förstås en annan sak. Om han hade gett sig till tåls hade han säkert tagit sitt förnuft till fånga. Men i rent ursinne hade han svurit en ed i vallernas namn, och den eden var omöjlig att bryta.

Ragnak kanske kunde godta Halt som bundsförvant. Kanske skulle samma egenskaper som gjorde spejaren till en så farlig fiende kunna vara till hjälp i den kommande striden mot temujaierna. Det var mycket möjligt. Att han svurit vallernas ed gick däremot inte att ändra på.

Ragnak insåg att den gråhårige spejaren stod framför honom och väntade på att han skulle säga något. Överjarlen skakade argt på huvudet. Det hände allt oftare att hans tankar gled i väg mitt under ett samtal.

"Kan du hjälpa oss?" frågade han kort.

"Jag är beredd att göra vad jag kan", sa Halt genast. "Men riktigt vad det innebär vet jag inte än."

"Vet inte!" sa Ragnak föraktfullt. "Jag har fått höra att spejarna alltid har goda idéer!"

Halt skakade på huvudet. "Först måste jag bedöma vad ni är bra på och vilka era svaga punkter är. Sedan behöver jag kartor över landet. Angriparna är många, och vi måste hitta ett ställe som är lämpligt att möta dem på. Efter det kommer jag att rida i väg och spana mer på temujaierna. Sist jag såg dem hade jag fullt upp med att hålla den gode jarl Erak vid liv. När jag har gjort allt det där kanske jag kan svara på din fråga."

Ragnak tuggade tankfullt på sin mustasch. Han var ganska imponerad. Själv brukade han alltid angripa rakt framifrån utan att fundera så mycket på saken.

Spejaren kanske skulle visa sig användbar, trots allt.

"Det finns en sak du måste veta, överjarl", sa Halt. Ragnak tittade upp på honom. Han var förvånad över hur bestämd spejaren lät.

"Jag kommer att ställa frågor om dina försvarsverk, dina krigare och annat. Den informationen kan ge mig en fördel vid eventuella framtida dispyter mellan ditt land och mitt."

"Jag förstår", sa Ragnak långsamt. Det här samtalet var på väg åt ett håll han inte riktigt gillade.

"Det kommer att vara frestande för dig att ljuga för mig", fortsatte Halt. "Att helt enkelt överdriva. _Gör inte det_."

Överjarlen var än en gång förbluffad över spejarens självsäkerhet. Halt mötte hans blick. "Om jag ska hjälpa dig så måste du vara ärlig", sa han. "Det gäller dina jarlar också."

Ragnak funderade en stund och nickade sedan. "Det låter rimligt. Men kom ihåg att den här yxan är tveeggad. Du kommer ju att visa oss hur du planerar och tänker."

Om överjarlen känt Halt bättre hade han sett skuggan av ett leende på spejarens läppar. "Det är sant", sa Halt. "Vi måste båda göra vissa uppoffringar för att vinna den här striden."

De två männen studerade varandra. Båda kände en viss beundran inför vad de såg i den andres ögon. Ragnak tecknade åt en av de stora fåtöljerna av furu.

"Sitt ned!" sa han och nickade mot en kanna galliskt vin som stod på bordet. "Ta lite vin och förklara en sak för mig. Varför tror du att de här temujaierna har bestämt sig för att angripa Skandia? Det hade ju varit mycket enklare för dem att ta vägen genom Teutlandt eller Gallien!"

Halt hällde upp lite rött vin och tog en djup klunk. Han höjde ett ögonbryn. Ragnak förstod sannerligen vilka viner som var värda att stjäla.

"Jag har ställt mig den frågan själv", sa Halt. Han önskade att fåtöljen han satt i varit gjord för någon som var lite mindre kraftig än skandierna. Hans fötter nådde knappt ned till golvet, och han kände sig som en liten pojke som satt i sin fars arbetsrum. "De vet nog mycket väl att ni blir en hård nöt att knäcka. Säkerligen mycket svårare än teutländarna."

Ragnak fnyste hånfullt när Halt nämnde det oorganiserade grannfolket i syd. Teutländarna var så upptagna av att slåss med varandra att de hade varit ett enkelt mål för en organiserad invasionsarmé. Ragnak hade själv kunnat erövra landet, men tyckte inte att det var värt besväret.

"Och med gallierna är det nästan lika illa", fortsatte Halt. "De skulle inte kunna bestämma vem som hade befälet. Jag har verkligen undrat varför temujaierna tar den här risken."

"Och vad har du kommit fram till?" frågade överjarlen. Halt tog en ny klunk vin och såg tankfull ut.

"Jag frågade mig själv: Vad har ni som de kan vilja ha? Och såvitt jag kunde se fanns det bara ett svar på den frågan."

Halt gjorde en paus. Han visste att det var teatraliskt, men han kunde inte låta bli. Överjarlen lutade sig framåt, precis som Halt vetat att han skulle göra.

"Vad då?" frågade han. "Vad tror du att de är ute efter?"

"Fartyg", svarade Halt. "Temujaierna vill ha kontroll över havet. Och det betyder att de inte kommer att nöja sig med Skandia. De tänker invadera Araluen också."

## 19

Evanlyn tittade på medan Will övade med pilbågen. Halt hade uppmanat sin lärling att träna så fort de kommit fram till det relativt säkra Hallasholm. Will var inte längre lika träffsäker och snabb som han tidigare hade varit, och det gjorde Halt bekymrad. Han hade inte varit sen med att berätta det för pojken.

"Kommer du ihåg den gyllene regeln?" frågade han efter att han tittat på medan Will skjutit ett dussin pilar mot några måltavlor i en halvcirkel. De stod mellan femtio och två hundra meter från Will. De flesta av lärlingens pilar missade helt de svåraste måltavlorna, och att skjuta tolv pilar tog honom alldeles för lång tid.

Will hade tittat upp på sin läromästare. Han visste hur dåligt han hade skjutit. Halt hade muttrat för sig själv och skakat på huvudet. Att Horace och Evanlyn också tittat gjorde inte saken bättre.

"Att man måste öva?" hade Will sagt.

Halt hade nickat. "Övning." Halt hade lagt armen om pojkens axlar när de gått tillsammans för att hämta pilarna.

"Var inte för orolig", hade han sagt. "Din teknik är fortfarande bra. Men man kan inte räkna med att fortfarande vara lika bra efter att ha byggt snögubbar i bergen hela vintern."

"Byggt snögubbar?" hade Will sagt irriterat. "Det var verkligen inte särskilt trevligt att...", började han. Han hejdade sig när han förstod att Halt drev med honom. Spejaren hade naturligtvis rätt. Enda sättet att behålla sin snabbhet och träffsäkerhet med bågen var att öva, öva och öva.

Under dagarna som följde hade han övat nästan hela tiden. Hans gamla skicklighet kom långsamt tillbaka tillsammans med hans styrka och kondition. En liten grupp stod alltid och tittade. Fastän Will inte var lika skicklig som en fullfjädrad spejare så var han betydligt bättre än de flesta vanliga bågskyttar. Skandierna och en del slavar betraktade honom med beundran i blicken.

Evanlyn och Horace ägnade dagarna åt annat. De red och vandrade i skogarna runt staden, och ibland åkte de ut på vattnet med en liten jolle. De brukade naturligtvis fråga om Will ville följa med, men han tackade alltid nej.

Det fanns tillfällen när han hade kunnat följa med, men även då avböjde han och påstod att han behövde träna.

Övningarna blev mer intensiva när Erak hittade den dubbla knivslidan som Will hade haft när han och Evanlyn tillfångatagits av skandierna. Erak var en riktig samlare. Han hade behållit vapnen, och nyligen hade han bestämt sig för att återlämna dem till sin ursprunglige ägare. Halt hade talat om för Will att han snart skulle sätta hans träffsäkerhet med kastkniven på prov. Will visste att de långa vintermånaderna hade försämrat hans skicklighet även på det området, och därför började han att återuppbygga den så fort han fick chansen. Ljuden som uppstod när hans kastknivar träffade måltavlan genljöd snart över hela Hallasholm.

För varje dag som gick blev han bättre med både bågen och knivarna. De mjuka rörelserna som Halt hade lärt honom i skogarna runt slottet i Redmont kom tillbaka.

Nu var det mycket lättare att gå från en måltavla till en annan. Han visste precis hur mycket han behövde höja eller sänka armen för att träffa mål på olika avstånd. Han höll ögonen vidöppna så att han såg både bågen, pilen och målet. Han var nöjd med att Evanlyn hade kommit för att titta just i dag. Han kände sig mycket belåten när han träffade måltavlorna med pil efter pil. När han inte träffade i mitten träffade han så nära att det inte spelade någon roll.

"Och var är Horace i dag?" frågade han efter att snabbt ha avfyrat två pilar mot två måltavlor som stod ganska långt från varandra.

Pilarna slog in i sina måltavlor. Will nickade för sig själv, vände lite på sig och sköt mot en annan måltavla.

Ännu en träff. Will älskade det dova smäcket man hörde när pilarna träffade.

Flickan ryckte på axlarna. "Du fick honom nog att känna sig skyldig", svarade hon. "Han sa att han också borde öva. Han tränar tillsammans med några skandier från Eraks besättning."

"Jag förstår", sa Will. Han stannade till och sköt i väg ytterligare en pil. Den ven genom luften och träffade en måltavla som stod mycket långt bort. Precis den som Will hade siktat på.

"Varför gick du inte och tittade på honom?" frågade han. Han var nöjd med att Evanlyn hade kommit och tittat på honom istället för att vara med Horace. Det hon sa sedan fick glädjen att försvinna.

"Det gjorde jag", sa hon. "Men att titta på två människor som hugger mot varandra blir snabbt tråkigt. Därför bestämde jag mig för att titta på dig istället och se om du har förbättrats."

"Jaså", sa Will kort. "Jag hoppas du inte tyckte det var bortkastad tid."

Evanlyn tittade på honom. Han var vänd mot ett annat håll, och nu sköt han tre pilar till. De for i väg mot tre måltavlor som stod femtio, sjuttiofem och hundra meter bort. Hon hade märkt Wills kalla tonfall och undrade vad som retade honom. Hon bestämde sig för att inte svara på frågan. Istället frågade hon honom om de senaste tre pilarna, som allihop träffade sina mål.

"Hur gör du?" frågade hon. Will vände sig mot henne. Det hördes att hon inte bara ville småprata. Hon var nyfiken på riktigt.

"Gör vad då?"

Hon pekade mot de tre måltavlorna. "Hur vet du hur högt du behöver hålla bågen för att träffa?" Först kunde Will inte svara. Till sist ryckte han på axlarna.

"Jag bara... känner det på mig", svarade han. Sedan såg han fundersam ut. "Det handlar om övning. När man har gjort det tillräckligt många gånger blir det liksom... ren instinkt, kan man säga."

"Om jag tog bågen, skulle du kunna säga hur högt jag behöver hålla den för att träffa den där måltavlan?" Hon pekade, och Will lade huvudet på sned.

"Det... är inte bara det", sa han. "Jag kanske kan göra det, men... det handlar om mycket annat också."

Evanlyn lutade sig framåt och såg frågande ut.

"Man måste till exempel använda mjuka rörelser. När man släpper pilen, till exempel. Det duger inte att bara rycka i strängen. Kraften i skottet är också viktig."

"Kraften?"

Han nickade mot bågsträngen och spände den. "Ju mer man spänner den här, desto större kraft blir det i skottet. Man får olika resultat beroende på hur mycket man spänner den, helt enkelt."

Hon funderade på det Will hade sagt. Det verkade logiskt. Hon nickade tankfullt en eller två gånger.

"Jag förstår", sa hon. Det lät nästan som om hon var lite missnöjd.

"Är du besviken över det?" frågade Will.

Hon suckade djupt. "Jag hade hoppats att du kunde visa mig hur man gör. På det sättet hade jag kanske kunnat _göra_ något när temujaierna kommer." Hon lät minst sagt nedslagen.

Will skrattade. "Det hade jag kanske kunnat göra... om vi hade haft ett år på oss."

"Jag behöver inte bli någon expert", sa hon. "Jag vill bara att... det räcker att du visar det allra enklaste. Hur man... du vet." Hon lät osäker.

Will skakade ursäktande på huvudet. Han ångrade att han hade skrattat åt henne.

"Det är övning som är hemligheten", sa han. "Även om jag visar dig grunderna så kommer du inte att kunna lära dig detta på bara en vecka eller två."

Hon ryckte på axlarna igen. "Du har väl rätt." Hon förstod att det hon bett om var omöjligt. Hon kände sig lite dum och bestämde sig för att byta samtalsämne. "Tror Halt att de kommer om en vecka eller två?"

Will avfyrade en sista pil och lade sedan ned bågen.

"Han har sagt att de kanske har kommit vid det laget. Däremot så tror han att det kan ta längre tid. Skandierna försvinner ju knappast, och det vet temujaierna." Han gjorde tecken åt henne att följa med och började sedan samla ihop pilarna.

"Har du hört hans teori?" frågade hon medan de gick över övningsfältet. "Om att de vill åt skandiernas fartyg?"

Will nickade. "Det verkar vettigt. De hade enkelt kunnat ta sig igenom både Teutlandt och Gallien. Men då skulle de ha en farlig fiende bakom sig. Skandierna hade dessutom kunnat angripa dem från havet."

"Det har han förstås rätt i", sa Evanlyn och drog ut en pil ur en måltavla. "Men det där med att de vill invadera Araluen – är inte det lite långsökt?"

"Inte det minsta", sa Will. "Håll pilarna lite närmare spetsen när du drar ut dem", sa han och nickade mot en pil som Evanlyn tänkte dra ut. "Annars kan pilen gå av eller bli sned. Nej, varför skulle temujaierna stanna vid kusten? Däremot kan det bli farligt för dem att transportera sin armé över havet utan att först ha tagit itu med skandierna."

Evanlyn var tyst i några sekunder. "Jag antar det", sa hon till sist.

"Fast det är förstås bara en teori", sa Will. "Det kan ju också hända att de bara vill ha flanken fri när de går in i Teutlandt. Men Halt brukar säga att man alltid ska förbereda sig på det värsta. Då slipper man bli besviken."

"Det låter klokt", sa Evanlyn. "Var är han, förresten? Jag har inte sett honom på flera dagar."

Will nickade mot sydöst. "Han och Erak spanar på temujaierna", sa han. "Han försöker nog hitta något sätt att sakta ned dem på."

Han samlade ihop sina sista pilar och satte dem i kogret. Sedan sträckte han på sig och rörde lite på armarna och fingrarna.

"Jag ska nog skjuta en serie till", sa han. "Tänker du stanna och titta?"

Evanlyn funderade, men skakade sedan på huvudet. "Jag ska se hur det går för Horace. Ni behöver en del uppmuntran båda två. Jag försöker fördela den jämnt." Hon log mot honom och vinkade farväl med fingrarna. Sedan gick hon över fältet mot palissaden. Will betraktade den smala skepnaden när hon försvann.

"Men _gör_ det då", muttrade han för sig själv. Än en gång kände han sig lite svartsjuk när han tänkte på Evanlyn och Horace. Sedan skakade han av sig känslan precis som en anka skakar av sig vatten. Med sänkt huvud började han gå tillbaka till linjen han brukade skjuta från.

"Kvinnor", muttrade han för sig själv. "Bara elände."

Plötsligt föll en skugga över marken bredvid honom. Will tittade upp och undrade för ett ögonblick om Evanlyn hade kommit tillbaka. Att titta på medan några muskelknuttar tränade med övningssvärd var trots allt inte så roligt. Men det var inte Evanlyn, det var Tyrell. Hon var brorsdotter till Svengal, som var Eraks förstestyrman. Hon var femton år gammal och ganska söt med sitt ljusa hår och klara, blå ögon.

Tyrell log och såg lite blyg ut. "Kan jag bära dina pilar, spejare?" frågade hon.

Will ryckte på axlarna. "Varför inte", sa han lite nonchalant. Tyrell log brett.

Det hade trots allt varit ohövligt att säga nej, tänkte Will.

## 20

Granen hade vält för många år sedan. Snön i grenarna hade till sist fått den på fall tillsammans med förruttnelsen inuti den enorma stammen. Den hade stått ut med många hårda vinterstormar. Till och med när den hade vält hade träden bredvid försökt att stödja den döda granen. Deras grenar växte tätt ihop och bar gemensamt upp trädet så att det vilade med en vinkel på ungefär trettio grader. Det såg ut som om en grupp vänner höll granen mitt emellan jorden och himlen.

Halt stödde sig på den grova barken som fortfarande täckte den döda trädstammen. Han spanade ned i dalsänkan nedanför, där temujaierna passerade.

"De tar god tid på sig", sa Erak bredvid honom. Spejaren vände sig mot honom och höjde ett ögonbryn.

"De har inte bråttom", sa han. "Det kommer att ta tid för dem att föra sina vagnar och sina förnödenheter genom passen. Hästarna tycker inte om trånga utrymmen. De är vana vid öppna slättlandskap."

Kavalleriet fortsatte sin långsamma färd. Halt funderade. Marschen var inte särskilt organiserad. Det fanns inga förtrupper och inga spanare som bevakade området runt den enorma samlingen människor, hästar och vagnar som var på väg mot Hallasholm nittio kilometer norrut.

Halt, Erak och en liten grupp skandier hade vandrat åt sydöst över bergen. De hade följt smala, branta stigar för att bevaka fienden. Nu kom spejaren plötsligt att tänka på något.

"Vi kan få dem att röra sig ännu långsammare", sa han lågt.

Erak verkade otålig. "Vad är poängen med det? Ju förr vi konfronterar dem, desto bättre."

"Ju längre det dröjer, desto mer tid har vi på oss för förberedelser", sa Halt. "Dessutom retar det mig att de tar det hela så lugnt. De har inte organiserat sig särskilt väl och tycks inte ha vidtagit några försiktighetsåtgärder alls. Det är helt enkelt jäkligt arrogant!"

"Sa du inte att de var smarta?" sa skandiern.

"De kanske väntar sig att ni rusar rakt på dem och börjar slåss så fort de kommer till Hallasholm."

Den skandiske ledaren såg lite sårad ut. "Tror de inte att vi använder några strategier överhuvudtaget?"

Halt fick kämpa för att hålla tillbaka sitt leende. "Vad hade ni gjort, då?"

Erak var tyst en stund. "Tja, vi hade väl väntat tills de kom fram...", började han tveksamt. "Och sedan... sedan hade vi anfallit dem." Han tittade på den kortare mannen, men Halt bara stirrade på honom utan att säga något. "Men de kan väl inte bara _utgå_ från det?" sa skandiern.

"Nej, det är dumt", sa Halt. "Vi borde lära dem en läxa. Vi borde göra något som visar dem att det är bäst att tänka sig för – och som kanske till och med gör dem lite tveksamma."

"Är det en bra strategi?" frågade Erak.

Spejaren log. "För vår del är det i alla fall bra terapi. Dessutom skadar det inte att göra fienden tveksam. Då blir det mindre sannolikt att han gör något oväntat. Det vore väldigt bra för oss att slippa sådant."

Erak funderade. Det verkade logiskt. "Vad tycker du att vi ska göra?" frågade han.

Halt tittade på de tjugo krigarna som följt med dem. "Den där Olgak", sa han. "Kan han lyda order, eller är han en typisk skandisk bärsärk?"

Erak funderade. "Alla skandier är bärsärkar under vissa omständigheter", sa han sedan. "Olgak lyder order så länge de kommer från mig."

Halt nickade för att visa att han förstod. "Låt oss prata med honom."

Erak gjorde tecken åt den bredaxlade yngre mannen att närma sig. Olgak klev fram. Han höll en yxa i höger hand och på andra armen hade han en stor, rund sköld. Han tittade frågande på Erak, men jarlen nickade mot Halt.

"Jag vill att du lyssnar på vad spejaren säger", sa jarlen. Den unge mannen vände sig mot Halt, och spejaren studerade honom en stund. De klara blå ögonen utstrålade tapperhet och ärlighet. Halt såg också att detta var en ganska intelligent man. Han nickade för sig själv och pekade sedan på temujaierna nedanför.

"Ser du packet där nere?" frågade han. Den unge mannen nickade. "De rider helt utan organisation. De har inga spanare, och den vanliga personalen springer fram och tillbaka bland soldaterna. Normalt sett beter de sig inte så. Vet du varför de gör det nu?"

Olgak tvekade. Sedan skakade han på huvudet. Han såg fundersam ut. Han visste inte varför temujaierna gjorde så här. Egentligen tyckte han inte att det spelade någon roll.

"Det beror på att de känner sig säkra", sa Halt. "De räknar med att ni skandier kommer att rusa fram och slåss så fort ni får syn på dem."

Olgak nickade. Det här förstod han. "Det ska vi ju också", sa han.

Halt kastade en hastig blick på Erak. Jarlen ryckte på axlarna.

"På sätt och vis", sa Halt. "Förr eller senare blir det strid. Men nu hade det varit på sin plats att göra dem lite osäkra, eller hur?" Han gjorde en kort paus. "Eller trivs du med att de glider fram genom ditt land som om de var på semester?" Det lät nästan lite hotfullt.

Olgak tittade ned på sina fiender. Spejaren hade rätt: de såg ut att ta det hela alldeles för lugnt.

"Nej", sa han. "Det gillar jag verkligen inte. Vad ska vi göra åt saken?"

"Erak och jag ska återvända till Hallasholm", sa Halt. Han märkte hur den skandiske ledaren stelnade till när han sa det. Jarlen hade nog sett fram emot att få slåss. "Jag vill att du och resten av karlarna här anfaller deras läger i natt och sätter eld på vagnarna där."

Halt pekade med långbågen mot ett halvdussin vagnar som antagligen innehöll olika förnödenheter. Olgak log brett och nickade gillande.

"Det låter bra", sa han. Halt lutade sig fram och lade handen på mannens muskulösa arm.

"Lyssna på mig nu, Olgak", sa spejaren allvarligt. "Jag vill att ni slår till hårt och sedan drar er tillbaka. Ni får inte dras in i en långvarig strid. Förstår du?"

Det här var den unge skandiern inte riktigt lika förtjust i. Halt ruskade hans arm för att understryka hur viktigt detta var. "Förstår du?" frågade han igen. "Vi vill inte att du och de här tjugo männen stupar när ni bränner vagnarna. Vet du varför?"

Olgak skakade på huvudet. Det var en kort, motvillig rörelse.

"För att ni ska göra samma sak i morgon kväll. Då ska ni bränna ännu fler vagnar – och kanske slå ihjäl några temujaier."

Nu började den unge mannen förstå. Han insåg att han tyckte bättre och bättre om den här planen.

"Om allihop dör på första försöket så har temujaierna redan glömt alltihop i morgon", sa Halt. "De skulle fortsätta som om ingenting hade hänt." Olgak nickade.

"Jag vill att ni slår till mot en ny del av den långa kolonnen varje natt. Bränn deras förnödenheter. Släpp lös hästarna. Döda deras vakter. Se till att det går så fort att de inte hinner slå tillbaka eller omringa er. Håll er vid liv, och fortsätt att sabotera för dem. Förstår du?"

Olgak nickade på nytt. Han insåg att detta var en vettig plan. "De kommer aldrig att veta var vi slår till härnäst", sa han entusiastiskt.

"Precis", sa Halt. "De blir alltså tvungna att postera vakter längs hela kolonnen. De tvingas till och med att sätta ut extra vakter. Allt det kommer att ta tid."

"Det är ungefär som att plundra längs kusten", sa den unge skandiern. Skandiernas vargskepp brukade dyka upp på horisonten när deras fiender minst anade det. "Är det bara om kvällarna vi ska slå till?"

Halt funderade lite. "Ja, de första dagarna. Sedan väljer ni ut en bra plats och slår till i dagsljus. Det måste vara en plats där ni kan försvinna in bland träden och sedan fly upp i bergen där de inte kommer åt er. Ni kan välja själva om ni gör det tidigt på dagen eller lite senare."

"De kommer aldrig att känna sig säkra", sa Olgak, och Halt klappade honom belåtet på armen.

"Du tycks ha förstått", sa han och log. "Glöm aldrig regel nummer ett: slå till där de inte är."

Olgak funderade. "Där de inte är?"

"Anfall på ställen där de har riktigt få soldater. Se till att de kommer till er. Låt dem jaga er lite, men försvinn innan en regelrätt strid utbryter. Det där är viktigt. Det är faktiskt det viktigaste av allt: att ni överlever."

Halt såg att den unge mannen förstod. "Överlever", sa han och nickade. "Jag förstår."

Halt vände sig mot Erak och höjde ett ögonbryn. "Behöver Olgak din order för att inte dras in i långdragna strider, jarl?"

"Behöver du det, Olgak?" frågade jarlen, men Olgak skakade på huvudet.

"Jag förstår hur du tänker, spejare", sa han. "Det låter som en bra idé."

"Utmärkt", sa Halt lågt. Sedan vände han sig mot Erak på nytt. Han misstänkte att jarlen skulle ställa en fråga nu.

Det gjorde han också. "Och vad ska vi göra medan Olgak och de andra roar sig?" frågade Erak.

"Vi ska återvända till Hallasholm och förbereda ett varmt mottagande för våra vänner", sa Halt. "Dessutom kanske vi skickar ut ett halvdussin andra grupper som också har i uppgift att plåga fienden på samma sätt som Olgak. Allt vi kan göra för att sakta ned dem är till hjälp."

Erak trampade otåligt i snön. Han såg ut som en liten pojke som tvingades lämna ifrån sig en rolig leksak.

"Du skulle ju kunna ordna det där", sa han till sist. "Det är kanske bättre att jag själv stannar här och hjälper Olgak." Men Halt skakade på huvudet. Än en gång fick han anstränga sig för att inte le.

"Jag behöver din hjälp", sa han. "De lyssnar på dig i Hallasholm. Jag behöver din auktoritet för att organisera det här."

Erak öppnade munnen för att svara, men Olgak avbröt honom.

"Spejaren har rätt, jarl", sa han. "Du behövs i Hallasholm. Dessutom börjar du bli lite väl gammal för sådant här."

Erak spärrade upp ögonen och började säga något, men sedan insåg han att den yngre mannen skojade. Olgak log brett, men Erak skakade på huvudet och tittade på sin yxa.

"En vacker dag kanske jag visar dig", sa han. Olgaks leende försvann. Halt betraktade de två skandierna en stund och vände sig sedan om. Han hängde långbågen över axeln och började gå tillbaka till Abelard. Hästen stod bunden bredvid ponnyn som Erak motvilligt hade ridit på under spaningen. Halt tog Abelards tyglar och vände sig om.

"Jag är övertygad om att du kommer att göra ett utmärkt arbete, Olgak", sa han. Sedan sneglade han på jarlen, som fortfarande såg arg ut. "Du är uppenbarligen en mycket modig ung man", sa han lågt.

## 21

General Haz'kam var befälhavare för temujaiernas invasionsarmé. Han satt och åt, men tittade upp från sin måltid när generallöjtnanten kom in i tältet. Nit'zak var inte särskilt lång, men han fick ändå böja sig lite för att komma in genom den låga öppningen. Generalen nickade mot kuddarna som låg utspridda på golvet, och Nit'zak sjönk ned på en av dem. Han suckade lättat. Under dagen hade han suttit i sadeln i fem timmar och ridit fram och tillbaka längs kolonnens sidor.

Haz'kam sköt fram en skål med väldoftande köttgryta till den andre mannen. Nit'zak nickade tacksamt och plockade upp en mindre skål. Han slevade upp en stor portion gryta med handen och grimaserade lite när han brände sig på den varma maten. Efteråt valde han ut en fin köttbit och stoppade den i munnen. Han tuggade energiskt och nickade ivrigt för att visa sin uppskattning.

"Mycket gott", sa han. Haz'kam tog aldrig med sig sina tre hustrur på militära kampanjer, men han hade med sig sin konkubin. Hon lagade verkligen god mat. Generalen tyckte att det var en viktigare egenskap i krig än att vara vacker. Nu nickade han kort, rapade och knuffade undan skålen. Kvinnan skyndade genast fram och tog den innan hon återvände till sin plats nära tältets vägg.

"Berätta nu", sa generalen. "Har du hittat något?"

Nit'zak grimaserade på nytt. Den här gången var det inte på grund av maten, utan på grund av det han var tvungen att berätta.

"De slog till igen under kvällen", sa han. "Den här gången var det dessutom på två ställen. Först var det i de bakre leden, nära kolonnens slut. De släppte lös en hel massa hästar där. Det kommer att ta oss halva dagen i morgon att samla ihop dem. Sedan dök en annan grupp upp från kustsidan och brände ungefär ett halvt dussin vagnar."

Haz'kam såg förvånad ut. "Från kusten?" frågade han. Generallöjtnanten nickade. Hittills hade skandiernas räder kommit från de skogklädda kullarna. Varje gång hade de störtat fram och angripit en oskyddad del av kolonnen innan de försvunnit tillbaka in i skogarna. Den här nya utvecklingen gjorde saker och ting svårare.

"De verkar ha flera av sina skepp ute till havs", sa generallöjtnant Nit'zak. "De håller sig utom synhåll under dagen. Efter mörkrets inbrott kommer de in till land och anfaller oss. Sedan drar de sig tillbaka ut på vattnet igen."

Haz'kam kände med tungan på en bit kött som hade fastnat mellan två tänder. "Dit kan vi inte förfölja dem", sa han.

Nit'zak nickade. "Vi måste börja försvara kolonnen mot anfall från båda hållen."

Haz'kam svor lågt. "Det leder till att allt går långsammare", sa han.

Varje morgon fick de ägna flera timmar åt att organisera kolonnen i disciplinerade led inför dagens marsch. Så fort man sedan började marschen så saktades hastigheten ned av kolonnens långsammaste del – vagnarna med förnödenheter och utrustning. Det hade gått mycket fortare att bara storma fram utan ordning. Men skandiernas räder hade gjort det nödvändigt att disciplinera sig. Det tog tid.

Nit'zak höll med. "Det är samma med bevakningen om kvällarna. Vi måste ju postera ut ordentligt med vakter, och det äter också upp tid."

Haz'kam tog en djup klunk från en vinlägel och räckte sedan över den till Nit'zak. Den innehöll en sorts kornbrännvin som temujaierna gillade.

"Detta är inte alls som jag hade föreställt mig", sa Haz'kam. "I rapporterna jag fick nämndes det inte ett ord om att fienderna var så här välorganiserade."

Nit'zak tog en stor klunk och ryckte på axlarna. Rapporter innehöll ofta misstag, men i vissa fall kunde de vara helt åt skogen.

"Nog är det lite konstigt", sa han. "Jag var övertygad om att våra motståndare skulle gå till frontalangrepp. Jag trodde absolut inte att de skulle använda sådana här strategier. Egentligen trodde jag att vi skulle besegra dem snabbt och enkelt."

Haz'kam funderade. "De håller väl på och samlar ihop sina styrkor. Vi måste även fortsättningsvis vara försiktiga. De kommer att hinna förbereda sig innan vi når fram till huvudstaden, men det kan inte hjälpas." Han tittade på Nit'zak. "Det kommer att ta en stund för oss att komma dit. Längre än vi hade trott."

Nit'zak tvekade och funderade på hur han skulle framföra det han tänkte säga härnäst. "Vi kan naturligtvis fortsätta som innan, general", sa han till sist. "Förlusterna är inte så stora. Vi klarar dem."

Det märktes på förslaget att det var en temujai som talade. Nit'zak tyckte inte att det spelade så stor roll om några människor strök med så länge de slapp sänka tempot. Men Haz'kam skakade på huvudet. Inte för att han kände något större medlidande för soldaterna, förstås.

"Om vi inte besvarar angreppen kanske de slår till med en ännu större styrka", sa han. "De kanske har flera hundra man i bergen. Om de bestämmer sig för ett större anfall kan vi vara riktigt illa ute. Vi är ganska långt hemifrån, vet du."

Nit'zak nickade. Det hade han inte tänkt på. Ändå var han inte helt övertygad. "De använder väl inte den sortens strategier?" sa han. "Enligt vad vi har fått höra klarar de inte av sådant." Haz'kam mötte hans blick.

"Inte sådant här heller", sa han lågt. Den yngre mannen sänkte blicken. "Se till att soldaterna fortsätter att organisera sig i led om sextio varje dag", sa generalen. "Dessutom bör vi sätta ut vakter på kustsidan från och med nu."

Nit'zak nickade. Han tvekade i några sekunder. Han visste inte riktigt om generalen ville fortsätta att prata och skicka vinlägeln fram och tillbaka under några timmar. Men han behövde inte fundera länge på den saken, för Haz'kam viftade snart mot tältets utgång. Nit'zak tyckte att generalen såg trött ut. När han tänkte på de många kampanjerna de varit på tillsammans insåg han att Haz'kam inte längre var särskilt ung. Inte han själv heller, för den delen. Han hade om inte annat alldeles för ont i knäna för att känna sig ung. Han nickade kort med huvudet och reste sig. Han stönade lågt av smärta och gick sedan ut ur tältet. Återigen fick han böja sig ned.

På avstånd hörde han soldater som ropade. När han vände på huvudet såg han att natthimlen lystes upp av eld. Han svor lågt. Nu hade de förbannade skandierna varit framme igen.

En grupp ryttare stormade förbi honom mot platsen där anfallet ägt rum. Generallöjtnanten stod och tittade efter dem. Det var lockande att följa med dem, men han visste att det skulle vara lönlöst. Ögonblicket han kom fram skulle fienderna redan vara långt borta.

## 22

Skandiernas krigsråd sammanträdde i Ragnaks stora sal. Will satt en bit bort och lyssnade medan Halt talade till skandiernas ledare och hans närmaste rådgivare. Borsa och Erak satt bredvid överjarlen, liksom två andra gamla jarlar som hette Lorak och Ulfak. Halt hade lagt ut en enorm karta över Skandia på bordet. Nu pekade spejaren på kartan med sin långa kniv.

"I går kväll hade temujaierna kommit hit", sa han. "De är alltså ungefär sextio kilometer från Hallasholm. Våra räder har precis den effekt vi hade hoppats på. Innan gick de trettio kilometer på en dag, men det har sänkts till mindre än tolv."

"Borde det inte gå ännu fortare med kavalleri?" frågade Ulfak. Halt satte ena foten på en bänk bredvid bordet och skakade på huvudet.

"De kommer att röra sig snabbt nog när det blir strid", sa han. "För tillfället låter de hästarna spara sina krafter. De låter djuren röra sig långsamt och få all näring de behöver. Nu när vi har skickat förstärkning till Olgak i form av ytterligare ett halvdussin grupper så tar det dem sammanlagt en halv dag att slå läger om kvällarna och komma igång om morgnarna."

Spejaren tittade på Erak. "Det var en utmärkt idé att anfalla kolonnens västra sida från vargskeppen."

Jarlen nickade. "Det verkade logiskt. Anfall från havet är trots allt det vi är bäst på."

Ragnak slog sin stora näve i träbordet.

"Räder och sabotage. Små irriterande anfall. Det leder ingenstans! Det är dags att vi angriper dem med vår stora armé och gör slut på det här en gång för alla." Tre av hans rådgivare grymtade och nickade. De höll med.

"Vi kommer att ha gott om tid till det", sa Halt. "Det viktigaste är att anfalla dem på en plats som passar oss. En som vi har valt själva."

Överjarlen fnös. Han hade gått med på att lyssna på Halts råd, men de här förbannade inkräktarna hade varit flera veckor i hans rike nu. Det var en ren förolämpning mot honom själv och alla andra skandier. Han ville utplåna motståndarna till varje pris, även om det skulle kosta honom livet. "Vad spelar det för roll var vi slåss med dem?" frågade han. "En strid är en strid. Vi vinner den eller förlorar den. Och om vi förlorar ska vi sannerligen se till att ta med oss så många som möjligt i döden!"

Halt tog bort foten från bänken. Han satte tillbaka kniven i bältet.

"Oroa dig inte", sa han kyligt. "Chansen att vi förlorar är ganska stor. Men vi _ska_ ta med oss så många som möjligt." Skandierna var vana vid skryt och stora ord. Spejarens krassa bedömning gjorde dem lite förbryllade – precis som Halt hade hoppats.

"De är kavallerister", fortsatte Halt. "De är ungefär fyra gånger fler. De kan enkelt springa ifatt oss. De kommer att leta efter en bred front att angripa oss på. På det sättet kommer de att ha fördel. Antagligen kommer de att försöka omringa oss och dra ut soldaterna ur leden." Han såg att skandierna lyssnade uppmärksamt. De var inte glada, men de var beredda att lyssna.

"Hur kommer de att göra?" frågade Erak. Han och Halt hade diskuterat det här mötet redan dagen innan. Halt hade velat att vissa frågor ställdes, och Erak hade gått med på att ställa dem om ingen annan gjorde det. Spejaren kastade en hastig blick på Erak, men riktade sitt svar till hela gruppen.

"Det är en taktik de ofta använder", förklarade han. "De anfaller på bred front. De slår till och drar sig sedan undan igen. Efteråt startar de riktiga strider på en eller två platser. De avbryter den tidigare taktiken och utkämpar en hård strid. En sådan som dina soldater är vana vid", sa han och tittade på Ragnak. Överjarlen nickade.

"Sedan tycks de plötsligt förlora", sa Halt. "Anfallen tappar sin styrka. Då försöker de att dra sig tillbaka."

"Bra!" sa Borsa. De två andra jarlarna grymtade. Ragnak kände däremot på sig att Halt inte var färdig än. Han sa inget, men gjorde tecken åt Halt att fortsätta. Det gjorde spejaren.

"De kommer att dra sig tillbaka. Först långsamt, men sedan snabbare och snabbare. De rör sig förstås aldrig så snabbt att våra soldater förlorar kontakten med dem. Fler och fler soldater kommer därför att dras ut ur våra led och bort från vårt försvar. När de förföljer fienderna kommer det att verka som om temujaierna blir mer och mer desperata. Sedan vänder de sig plötsligt om."

"Vänder sig om?" sa överjarlen. "Hur menar du?"

"De slutar backa. Våra soldater inser plötsligt att de är omringade av temujaiernas kavalleri. Och kom ihåg att våra fiender är utmärkta bågskyttar. De kommer inte att komma nära. De kan sitta lugnt i sadeln och skjuta ihjäl våra soldater. Ju fler de dödar, desto argare blir soldaterna som inte omringats. De kommer att rusa fram för att rädda sina vänner eller hämnas. Då kommer de också att omringas och dödas."

Han gjorde en paus. De fem skandierna tittade storögt på honom. De kunde mycket väl föreställa sig det som Halt hade berättat. De visste att deras krigare var temperamentsfulla, och den här strategin hade säkert fungerat.

"Det är alltså så de slåss?" sa Ragnak till sist.

"Jag har sett det med egna ögon, överjarl. Flera gånger. De bryr sig inte om heder och ära i strid. De är bara intresserade av att döda så snabbt och effektivt som möjligt. De kan dra in en enskild soldat i vad som ser ut som en närstrid och sedan överfalla honom med tio eller tjugo krigare. Om de inte kan skjuta ihjäl en motståndare direkt så skjuter de i benen. Inte ens de starkaste krigarna kan gå vidare med tio eller femton pilar i benen. När de sedan är hjälplösa kommer temujaierna och dräper dem."

Han tittade på skandierna runt bordet. När han insåg att de förstod hur farlig fienden var så satte han sig ned.

Hilfmannen Borsa var den förste som bröt den djupa tystnaden. "Var vill du möta dem?" frågade han.

Halt slog ut med händerna. "Varför möta dem överhuvudtaget?" frågade han. "Vi har tid att dra oss undan innan de kommer. Vi kan dra oss upp i kullarna och in i skogen. Vi hinner slå till flera gånger medan de närmar sig Hallasholm längs kusten."

"Menar du att vi ska fly?" frågade Ragnak argt.

Halt nickade flera gånger. "Precis. Fly härifrån. Men fortsätta att angripa deras kolonn på tjugo, trettio eller femtio olika ställen. Dräpa dem. Bränna deras utrustning. Plåga dem. Göra livet outhärdligt för dem tills de inser att den här invasionen var en mycket dålig idé. Sedan jagar vi dem till gränsen och ser till att de försvinner."

Han tystnade. Han visste att deras utsikter var dåliga, men det kunde vara värt ett försök. Det här var det bästa alternativet de hade. Hans förhoppningar grusades när Ragnak skakade på huvudet. Till och med Erak såg mycket ogillande ut.

"Du vill alltså att vi lämnar Hallasholm åt fienden?" frågade Ragnak.

Halt ryckte på axlarna. "Om det blir nödvändigt. Staden kan ju byggas upp på nytt."

Nu skakade alla skandierna på huvudet. Halt visste varför.

"Ska vi lämna allt som finns i Hallasholm åt dem?" frågade Ragnak. Halt kunde inte svara. Han visste vad överjarlen skulle säga härnäst.

"Menar du att vi ska överge alla våra skatter, som vi har samlat på oss under flera hundra år?"

Det där var problemets kärna, tänkte Halt. Ingen skandier skulle frivilligt överge godset han plundrat under årens lopp: guldet, rustningarna, gobelängerna, ljuskronorna och alla de andra tusentals föremålen de kommit över under sina plundringståg. Halt mötte Wills blick och ryckte kort på axlarna. Han hade i alla fall försökt. Han väntade inte på ett fullständigt svar från överjarlen, och Ragnak brydde sig inte om att ge ett. Man hade hört på hans tonfall precis vad han tyckte om det här. Halt gick fram till kartan en gång till och pekade med kniven på området utanför Hallasholm.

"Alternativet är att vi stoppar dem här", sa han. "Där landremsan längs kusten är som allra smalast."

Skandierna lutade sig fram för att titta. De nickade långsamt. Detta lät bättre än att lämna Hallasholm åt fienden.

"På det sättet kan de inte anfalla på bred front. De kommer att ha ont om plats. Vi kan gömma soldater i skogarna och vid vattnet."

Den äldre av de två jarlarna, Lorak, rynkade pannan. "Betyder inte det att vår försvarslinje blir svagare?"

Halt skakade på huvudet. "Inte mycket. Vi har mer än tillräckligt med soldater för att forma en kraftig försvarslinje där landremsan är som smalast. När temujaierna börjar dra sig bakåt så följer vi efter."

Erak böjde sig fram för att studera kartan där Halt pekade.

"Menar du att vi ska göra precis som de vill?" frågade han. Halt lade huvudet på sned.

"Det kommer att se ut så", sa han. "Men när de slutar backa och går till angrepp så störtar våra soldater fram och anfaller dem i ryggen. Om vi sköter detta rätt så kommer det att bli _väldigt_ obehagligt för dem."

Skandierna stirrade på kartan. Borsa, Lorak och Ulfak såg ut som om de försökte föreställa sig hur det hela skulle gå till. Erak och Ragnak nickade långsamt. Halt såg på dem att de förstod.

"Det bästa vore att försöka tvinga dem in i den sortens strid som passar era soldater bäst. Närstrider, man mot man. Om vi lyckas med det så kommer era yxor att fälla många. Temujaiernas största styrka är deras snabbhet. De har lätta vapen och rustningar. Om vi hade haft en liten grupp bågskyttar hade det gjort en enorm skillnad. Men man kan ju inte ha allt." Halt visste att skandierna inte använde pilbågar, och det var ingen idé att hoppas på något omöjligt. Ändå kunde han inte låta bli att tänka på hur förödande det kunde bli för motståndarna om de haft några bågskyttar.

Erak tittade upp på spejaren. Han är kortvuxen, tänkte han – men sannerligen en genialisk krigare.

"Vi får lita på att våra karlar håller huvudet kallt", sa han. "Sedan gäller det att fällan slår igen i precis rätt tid. Krigarna från skogen och vattnet tar en stor risk. De kan själva bli måltavlor."

"Det handlar trots allt om krig", sa Halt. "Det gäller att veta vilka risker som är värda att tas."

"Och hur vet man det?" frågade Borsa. Han kände på sig att överjarlen och krigsrådet till sist litade på den korte, skäggige mannen.

Halt log. Han liknade en varg. "Man väntar tills striden är över och ser vem som vann. Då vet man vilka risker som var värda att tas."

## 23

Halt", sa Will tankfullt. Han var på väg bort från rådsmötet tillsammans med Halt och Erak. "Vad menade du när du sa det där med bågskyttarna?"

Halt sneglade på sin lärling och suckade. "Bågskyttar hade varit till stor hjälp", sa han. "Temujaierna har pilbågar själva, men de möter sällan fiender som är särskilt skickliga skyttar."

Will nickade. Araluen var långbågens hemland, och vapnet hade inte spritt sig utanför öriket. I andra länder använde man bågar för jakt och idrott. Men det var bara i Araluens armé det fanns stora grupper av bågskyttar som var redo att låta pilarna regna över motståndarna.

"De förstår att bågen ger dem en värdefull fördel, men de har aldrig själva behövt försvara sig mot bågskyttar. Det förstod jag tydligt när jag och Erak flydde från dem i gränsmarkerna. När jag hade avfyrat några pilar blev de tveksamma. Då störtade de inte längre fram på stigen med samma självsäkerhet."

Jarlen skrattade lågt åt minnet. "Det är sant", sa han. "De var inte alls lika snabba när några ryttare hade fallit ur sadeln."

"Jag har tänkt...", började pojken.

Halt log. "Det är en farlig sysselsättning."

"Vi kanske ändå ska försöka samla ihop en grupp bågskyttar", sa Will. "Bara ett hundratal hade ju gjort stor skillnad, eller hur?"

Halt skakade på huvudet. "Vi har inte tid, Will. De kommer hit inom två veckor. Man hinner inte träna upp bågskyttar på så kort tid. Skandierna kan nästan ingenting om bågar. Man skulle behöva lära dem de allra enklaste sakerna. Hur man spänner bågen, släpper pilen och så vidare. Som du själv vet så tar det flera veckor."

"Men det finns ju mängder av slavar här", sa Will. "Vissa av dem kan nog grunderna. Då behöver man bara finslipa det de redan kan."

Halt tittade på sin lärling. Pojken såg gravallvarlig ut. Det syntes på hans rynkade panna att han funderade.

"Och hur skulle det gå till?" frågade spejaren.

Will funderade i några sekunder till. "Det var en sak som Evanlyn sa. Hon frågade mig hur jag kunde veta hur mycket jag behövde höja och sänka bågen innan jag sköt. Jag svarade att det handlade om erfarenhet. Sedan funderade jag vidare och insåg att jag kanske kan visa henne några grundläggande positioner. Fyra stycken, kanske..."

Han stannade till och höjde vänster arm som om han höll i en båge. Han rörde den till fyra olika lägen. Först höll han den helt vågrätt och till sist i en vinkel på ungefär fyrtiofem grader. "En, två, tre, fyra. Man skulle kunna lära några skyttar att använda de här positionerna. En person som följer med gruppen kan bedöma avståndet och tala om vilken position som ska användas. Skyttarna behöver inte vara särskilt skickliga så länge personen som leder dem har bra ögonmått."

Halt tittade tankfullt på honom. "Om man visste att pilarnas räckvidd är cirka två hundra meter i den andra positionen så skulle man kunna avfyra dem så att de träffade precis när fienden nått fram till den punkten."

"Ja", sa Will. "Jag hade inte riktigt tänkt så långt. Jag har bara funderat på räckvidden. Och sedan gäller det att alla skjuter samtidigt. De behöver inte ens sikta. Det räcker att de skjuter mot fienden som grupp."

"Man behöver förutsäga hur de kommer att röra sig", sa Halt.

"Ja", sa Will. "Men egentligen är det ungefär samma sak som när jag skjuter en pil själv. Skillnaden är att jag säger åt hundra andra personer att skjuta samtidigt."

Halt kliade sig på hakan och tittade på skandiern. "Vad tror du, Erak?"

Jarlen ryckte på sina breda axlar. "Jag förstår inte ett ord av vad ni säger", sa han muntert. "Det är ett mysterium för mig. Men om pojken tror att det skulle fungera så är det mycket möjligt att han har rätt."

Will log brett mot den kraftige skandiern. Erak gillade det enkla. Om han inte förstod något så ödslade han inte tid på att fundera över det.

"Jag håller med", sa Halt lågt. Will tittade förvånat på honom. Han hade nästan räknat med att hans läromästare skulle hitta en allvarlig brist i planen. Nu insåg han att Halt tog förslaget på stort allvar. Men plötsligt såg spejaren frustrerad ut, och Will insåg att han hade upptäckt någon svaghet.

"Pilbågar", sa Halt. "Var skulle vi hitta hundra bågar? Det måste ju dessutom ske så snabbt att folk hinner öva med dem. Det finns nog inte ens tjugo ordentliga bågar i hela Skandia."

Will kände sig besviken. Det där var naturligtvis ett stort problem. Att tillverka en enda långbåge var en komplicerad process som tog flera veckor. Det var ett avancerat hantverk, och att skapa hundra stycken på så här kort tid var helt omöjligt. Will sparkade till en sten, men önskade genast att han hade låtit bli. Han hade glömt av att han hade mjuka stövlar.

Erak bröt tystnaden. "Jag kan nog få fram hundra bågar", sa han. Hans två följeslagare vände sig om och tittade på honom.

"Hundra långbågar kan man väl inte bara skaka fram", sa Halt.

"Jag anföll ett tvåmastat fartyg utanför Araluen för tre säsonger sedan", sa han. Han behövde inte förklara vad han menade. "Säsongen" var den delen av året då skandierna var ute på plundringståg. "Det var fullt med bågar i lastutrymmet", fortsatte Erak. "Jag lade dem i mitt eget lastrum. Jag funderade på att bygga ett staket av dem, men insåg att de var alldeles för böjbara."

"Bågar brukar vara det", sa Halt långsamt. Erak tittade frågande på honom. "De är mer böjbara än staketstolpar", förklarade spejaren. "Vilket verkligen är tur."

"Jo, du vet väl vad du pratar om", sa Erak försiktigt. "Hur som helst så har jag kvar dem. Jag har nog flera tusen pilar också. Jag kände på mig att de skulle komma till användning."

Halt lade handen på mannens axel. "Det hade du verkligen rätt i. Jag tackar gudarna för att skandierna samlar på sig allt de hittar!"

"Det är klart att vi sparar på allt", sa Erak. "Vi riskerar ju livet när vi tar grejerna, så det vore dumt att slänga dem. Vill du se om ni kan använda dem?"

"Visa vägen, jarl Erak", sa Halt. Han skakade förundrat på huvudet och tittade på Will.

Erak började gå mot ett stort lager som låg nära hamnen. Det var där han förvarade skatterna från sina plundringståg.

"Utmärkt", sa han och gnuggade handflatorna. "Om du bestämmer dig för att använda dem så får Ragnak betala mig."

"Men det här är ju krig", sa Will. "Du kan väl inte tvinga Ragnak att betala för detta? Vi ska ju använda bågarna för att försvara Hallasholm!"

Erak log mot den unge spejarlärlingen. "För en skandier är det ingen skillnad mellan krig och affärer, pojk!"

## 24

Evanlyn hade stått och väntat på att Halt och Will skulle lämna Ragnaks krigsråd. När de två figurerna i grå mantel till sist kom ut ur salen tillsammans med den storvuxne jarl Erak skyndade hon fram till dem. Sedan stannade hon till. Hon visste inte riktigt vad hon skulle göra. Hon hade hoppats att Will skulle komma ut ensam. Det var Will hon ville prata med, inte Halt och Erak.

Evanlyn kände sig uttråkad och bedrövad. Dessutom kände hon sig maktlös, vilket var ännu värre. Det fanns inget speciellt hon kunde göra för att hjälpa till att försvara Hallasholm. Will hade nästan blivit en del av den inre kretsen runt skandiernas ledare, och när han inte var tillsammans med Halt och Erak brukade han öva med sin pilbåge. Ibland kändes det nästan som om han undvek henne. Hon blev arg när hon tänkte på hur han hade reagerat när hon bett honom visa hur man sköt. Han hade bara skrattat!

Horace var inte mycket bättre. I början hade han gärna hållit henne sällskap. Men när han hade märkt att Will övade nästan hela tiden hade han känt att han borde göra samma sak. Nu tränade han också så gott som hela tiden tillsammans med några skandiska krigare.

Det var Wills fel, tänkte hon bittert.

När hon betraktade Will tillsammans med sin gamle mästare insåg hon att det fanns en viktig del av Wills liv som hon aldrig skulle komma åt. Trots att han var ung så tillhörde han spejarnas mystiska sällskap, och spejarna höll sig för sig själva. Det hade hon vetat redan som mycket liten. Hennes far, kungen, hade många gånger varit frustrerad över spejarkårens hemlighetsmakeri. Evanlyn kände sig ledsen. Hon vände sig om och lät de två spejarna, mästaren och lärlingen, fortsätta sitt samtal med den skandiske jarlen.

Evanlyn sparkade irriterat till en sten på marken. Om det bara hade funnits något hon kunde göra!

Hon stannade till och funderade en stund på vart hon skulle gå. Efter ett litet tag vände hon sig om för att se efter om Will och Halt stod kvar. Det gjorde de inte, men däremot fick hon ögonkontakt med en annan bekant person. Det var ingen särskilt välkommen syn.

Slagor hade precis kommit ut ur ett av de mindre husen bredvid den stora byggnaden som rymde Ragnaks sal. Han var kapten på ett vargskepp – skirl, som det kallades – och Evanlyn hade sett honom för första gången på den vindpinade ön Skorghijl. Slagor hade tunna läppar och skelade med ögonen. Det såg ut som om han stirrade på Evanlyn, och hon kände sig illa till mods. Det här var inte bra. När mannen insåg att hon hade sett honom vände han sig om och försvann in i skuggorna mellan två byggnader. Evanlyn funderade. Det var något konstigt med skandierns beteende. Evanlyn bestämde sig för att följa efter honom. Det berodde delvis på att hon ville veta mer och delvis på att hon var uttråkad och inte hade något vettigt att göra.

Evanlyn kände på sig att det var bäst att vara försiktig. Hon ville inte att Slagor märkte att hon förföljde honom. Hon gick fram till platsen där skandiern försvunnit och tittade försiktigt runt hörnet. Hon kunde se honom längre bort. Han gick runt en byggnad åt höger. Hon smög fram och tittade runt det hörnet också. Återigen kunde hon se Slagor, och nu förstod hon att han var på väg mot hamnen och vargskeppen. När Evanlyn förstod att det hon gjorde kunde se misstänkt ut tittade hon sig snabbt omkring för att se om någon hade sett henne. Det verkade inte så. Ändå gick hon över till andra sidan gatan innan hon fortsatte att förfölja skirlen.

Evanlyn skymtade honom flera gånger, och var snart övertygad om att han faktiskt var på väg mot hamnen. Det var ganska logiskt. Hans fartyg låg säkert för ankar där. Slagor ville väl uträtta något ärende på skeppet. Hon hade tyckt att han tittat konstigt på henne, men antagligen var det ren inbillning.

Eller var det det? Det hade verkligen sett ut som om han kommit att tänka på något. Som om han känt igen henne, kanske. Han hade haft något slugt i blicken.

Evanlyn var naturligtvis medveten om hur farligt hon levde här i Hallasholm. Ragnak kanske inte var intresserad av att straffa en förrymd slav, men om han fick reda på hennes identitet kunde det bli riktigt allvarligt. Han hade svurit att döda varenda medlem i Araluens kungliga familj. Det kändes angeläget att ta reda på vad Slagor höll på med. Evanlyn ökade takten och skyndade sig ned längs en smal gränd. Hon följde den tills hon kom till en bred gata som ledde fram till hamnen.

Hon tittade försiktigt runt hörnet. Slagor var ungefär tjugo meter längre bort. Han hade ryggen mot Evanlyn, och hon förstod att han inte hade någon aning om att hon förföljt honom. Till vänster låg vargskeppen. De kala masterna såg ut som en konstig skog som vajade fram och tillbaka på vattnet. På gatans högra sida låg några krogar. Det var till en av dem som Slagor var på väg.

Evanlyn gled in i ett valv när skirlen kom fram till krogens ingång. Det var tur, för han stannade till utanför och såg sig omkring. Evanlyn drog sig in i skuggorna och funderade. Varför var Slagor nervös här, mitt i Hallasholm? Visst var han en av de mindre populära kaptenerna, men det var knappast troligt att någon skulle försöka skada honom. Det var något skumt på gång, och Evanlyn hade bestämt sig för att gå till botten med det här. Längre bort kunde hon se Slagors fartyg, som kallades _Vargens käft_. Evanlyn kände igen det på den speciella förstäven. Förstävarna skilde sig åt mellan vargskeppen, och hon mindes tydligt dagen det här fartyget hade glidit in till stranden på Skorghijl. Det var Slagor som hade berättat att Ragnak svurit vallernas ed, så Evanlyn skulle inte glömma hans fartyg i första taget.

Hon tvekade där hon stod. Sedan öppnades dörren bakom henne och två skandiska kvinnor med korgar kom ut. De stirrade på främlingen utanför dörren, och Evanlyn skyndade sig att be om ursäkt och flytta på sig. Kvinnorna pratade argt med varandra när de började gå mot marknadsplatsen. Evanlyn insåg att hon stack ut alldeles för mycket här. Nu kunde dessutom Slagor komma ut när som helst och få syn på henne. Hon kastade en blick på fartyget och fattade sedan ett beslut. Hon skyndade fram längs kajen till platsen där _Vargens käft_ låg för ankar. Det var rimligt att anta att Slagor snart skulle komma hit. Då skulle hon få en uppfattning om vad han höll på med.

Naturligtvis fanns det en vakt ombord på fartyget. Men det var bara en ensam man, och han stod i aktern och lutade sig mot relingen. Just nu blickade han ut över hamnen mot havet. Evanlyn hukade sig ned och närmade sig fartyget. När hon kom fram svingade hon sig över relingen. Hon hade mjuka skor, så det hördes knappt när hon landade på skeppets däck. Efteråt hoppade hon snabbt ned i diket där roddarna brukade sitta och sköta de tunga årorna av ek. Det låg lite lägre än huvuddäcket. Just nu var det helt övergivet, och vakten på däck kunde inte se henne. Evanlyn började genast att se sig om efter ett bättre gömställe. Hon visste att roddarnas dike inte skulle duga i längden.

I fören fanns ett litet trekantigt utrymme som doldes av segelduk. Utrymmet var tillräckligt stort för henne. Hon rörde sig snabbt dit och slank in innanför duken. En stor, grov lina förvarades i det lilla utrymmet, och Evanlyn kände något hårt i sidan. När hon satte sig på den hoprullade linan insåg hon att det var fartygets ankarfly. Det hon satt på var ankarlinan. När fartyget låg vid kajen behövde den inte användas. Hon mindes att Eraks mannar hade förvarat ankaret i ett liknande utrymme när de korsat Stormhavet. Det kändes som ett ganska bra gömställe. Sedan frågade hon sig om inte detta var bortkastad tid. Slagor kanske inte alls skulle komma hit. Han kanske skulle gå direkt hem efter sitt besök på krogen.

Ändå hade hon inget bättre för sig. Hon kunde lika gärna vänta en timme och se om något hände. Vad hon väntade på hade hon förstås ingen aning om. Det var ju en ren impuls som hade fått henne att förfölja Slagor. Att hon nu satt här och väntade på att Slagor skulle komma ombord var precis lika oplanerat.

Det var varmt i det lilla utrymmet, och när hon hade justerat repet lite satt hon faktiskt riktigt bekvämt. Hon vilade hakan mot händerna och kikade ut genom en smal springa i duken för att se om något hände. Nu hörde hon vaktens fotsteg. Han var på väg över fartygets däck. Han ropade till någon på stranden. Han fick svar, men Evanlyn uppfattade inga ord. Antagligen hälsade vakten bara på en vän han fått syn på. Hon gäspade. Värmen fick henne att bli sömnig. Hon hade sovit dåligt natten innan. Hon hade inte kunnat låta bli att tänka på Will och hur deras vänskap tycktes falla sönder mer och mer för varje dag som gick. Hon hade ansträngt sig lite för att ogilla Halt, för det kanske var hans fel att de hade glidit ifrån varandra. Det hade inte gått. Hon tyckte om den korte, skäggige spejaren. Han hade en sorts torr humor som hon gillade. Dessutom hade han ju räddat henne från temujaierna. Hon suckade. Det var absolut inte Halts fel. Inte Wills heller. Det var bara så här det var. Spejare var inte som alla andra. Inte ens som prinsessor.

I synnerhet inte som prinsessor.

Evanlyn vaknade till med ett ryck. Hon hade inte insett att hon hade somnat på det tjocka repet. Ändå visste hon vad hon hade vaknat av. Golvet under henne lyftes och sänktes. Hon kunde höra ljudet av åror som drogs fram och tillbaka, och för ett ögonblick trodde hon att hjärtat skulle stanna.

_Vargens käft_ var på väg ut till havs – och hon hade ingen aning om vart fartyget var på väg.

## 25

Tillsammans hade Halt och Will snart hittat hundra slavar som påstod sig kunna hantera en pilbåge. Att hitta dem hade inte varit så svårt. Att få dem att hjälpa till att försvara Hallasholm var en helt annan sak.

"Varför skulle vi hjälpa skandierna?" frågade en stor och kraftig skogshuggare från Teutlandt. "De har förslavat oss, slagit oss och gett oss så lite mat att vi fått leva på svältgränsen."

Halt betraktade den storvuxne mannen. Den här mannen såg inte särskilt undernärd ut, men Halt bestämde sig för att inte säga något om den saken.

"Det är bättre att vara slav hos skandierna än att drabbas av temujaierna", sa han.

En annan slav mumlade något. Den här mannen var från södra Gallien, och hans underliga brytning gjorde det nästan omöjligt att förstå vad han sa. Efter att ha funderat förstod Will att mannen hade frågat hur temujaierna behandlar sina slavar.

Halt tittade på mannen. "De tar inga slavar", sa han kort. Ett sorl bröt ut bland fångarna. Mannen från Teutlandt log.

"Varför skulle vi då slåss med dem?" frågade han. "I så fall kommer de ju att släppa oss fria om de besegrar skandierna."

Flera andra slavar bakom honom nickade och höll med. Halt höll upp handen och väntade tålmodigt. Till sist tystnade fångarna och tittade på honom. De undrade vad han kunde tycka var mer värdefullt än att släppas fri.

"Jag sa att de inte tar slavar", sa Halt. Han talade högt så att alla skulle höra. "Jag sa inte att de kommer att släppa er fria." Han var tyst en stund. "Fast det är klart, om ni är religiösa kanske ni tycker att döden innebär den slutgiltiga friheten."

Slavarna började att prata ännu högre än innan. Till sist klev skogshuggaren fram igen. "Vad menar du med det, araluan? Döden?"

Halt viftade otåligt med handen. "Samma som man brukar mena. Livets slut. Att man kommer till en bättre plats. Eller uppgår i tomhet, beroende på vad man tror."

Fångarna pratade i mun på varandra. Teutländaren studerade Halt och försökte avgöra om spejaren bluffade.

"Men...", började han. Han var inte säker på om han borde ställa den här frågan. Till sist gjorde han det ändå. "Varför skulle temujaierna döda oss?" frågade han. "Vi har inte gjort dem något!"

"Svaret är att ni inte är värda något för dem", sa Halt. "Temujaierna anser att de tillhör ett överlägset folk. De kommer att döda er, tro mig. Ni kommer inte att vara till nytta för dem, men däremot kan ni utgöra ett problem när de vänder ryggen till."

En nervös tystnad lade sig över slavarna. Halt lät dem fundera på vad han hade sagt innan han pratade igen.

"Tro mig, jag vet hur de tänker", sa han. Han mötte slavarnas blickar. "Jag ser att vissa av er kommer från Araluen. Som spejare kan jag lova er att det jag säger är sant. Om ni vill överleva är det bäst att ni slåss med skandierna mot temujaierna. Jag tänker låta er fundera på vad jag har sagt i en halvtimme. Ni som är araluaner kan ju tala om för era kamrater vad en spejares löfte innebär." Halt gjorde tecken åt Will att följa med, och vände sig sedan om. De gick en liten bit bort från platsen.

"Vi blir nog tvungna att erbjuda dem mer", sa han när de inte kunde höra honom. "Motvilliga rekryter är värdelösa. Man gör bara sitt bästa om man verkligen har något att kämpa för. Och de _måste_ göra sitt bästa."

"Vad tänker du göra?" frågade Will. Han fick nästan jogga för att hålla jämna steg med sin läromästare.

"Vi behöver tala med Ragnak", sa Halt. "Han måste lova att släppa alla slavar som slåss för Hallasholm."

Will skakade på huvudet och såg tveksam ut.

"Det kommer han inte att gilla", sa han. Halt vände sig mot honom, och Will såg hur det ryckte lite i hans mungipor.

"Han kommer att hata det", sa han.

*

"Befria dem?" utbrast Ragnak. "Säger du att jag bara ska släppa hundra slavar?"

Halt ryckte på axlarna. "Närmare tre hundra, tror jag. Många av dem har ju kvinnor och barn de vill ta med sig hem."

Överjarlen skrattade. "Är du tokig?" fnös han. "Om jag släpper tre hundra slavar kommer vi knappt att ha en enda kvar! Vad ska jag göra då?"

"Om du _inte_ gör det, så kanske du inte ens har ett land kvar när det här är över." Halt lät sig inte skrämmas av överjarlens ilska. "I annat fall kan du ju alltid fundera på att börja betala dem. Gör dem till tjänare istället för slavar."

"Betala dem?" sa Ragnak. "För att göra arbetet de gör just nu?"

"Ja, varför inte? Det är inte som att du inte har råd. Och de kanske gör ett bättre jobb om de har något annat än piskan att se fram emot."

"Åt helvete med dem!" röt Ragnak. "Och åt helvete med dig, spejare! Jag gick med på att lyssna på dig, men det här är löjligt! Dina idéer kommer att göra mig till tiggare. Först vill du att jag ska lämna Hallasholm åt de där förbannade ryttarna. Och nu vill du att jag skickar hem mina slavar. Nej, åt helvete med dig!"

Han blängde på spejaren i några sekunder. Sedan viftade han lite med handen för att visa att han inte ville se dem mer. Han tittade inte ens på spejaren. Halt väntade ett ögonblick, och vände sig sedan mot Erak. Jarlen stod bredvid den skandiske härskaren och såg tämligen besvärad ut.

"Vi behöver de här karlarnas hjälp", sa Halt bestämt. "Och det finns tyvärr ändå en risk att vi förlorar. Men om vi har deras hjälp så har vi åtminstone en chans." Han tittade på Erak och pekade på överjarlen med tummen. "Försök att förklara det för honom", sa han. Sedan vände han sig om och lämnade rummet. Will skyndade efter.

Halt muttrade för sig själv när de kommit ut. Han pratade tillräckligt högt för att Will skulle höra. "Jag undrar om de inser att det inte finns något som hindrar slavarna från att angripa skandierna om vi av någon vansinnig anledning skulle vinna det här slaget." Will hade tänkt samma sak, och nickade. Halt tittade på honom. "Det är därför de _måste_ ha något att kämpa för."

*

De väntade på övningsfältet i mer än en timme. Slavarna hade bestämt sig för att hjälpa till i striden mot temujaierna. Halt och Will såg att många av dem inte frivilligt tänkte återvända till slavlägret.

Erak kom gående, och ett lågt sorl utbröt. Jarlen klev fram till Halt och Will, som stod en liten bit från bågskyttarna.

"Ragnak har gått med på det", sa Erak lågt. "Han släpper dem fria om de hjälper till."

Halt nickade tacksamt. Det kunde inte ha varit lätt att få Ragnak att fatta det beslutet.

"Tack", sa Halt till Erak. Skandiern ryckte på axlarna, och Halt vände sig mot Will.

"Du kommer att leda dem", sa han. "De måste lära sig att lyda dina order. Jag vill att du berättar det här för dem."

Will tvekade och såg förvånad ut. Han hade tagit för givet att Halt skulle sköta det här. Halt nickade mot honom, och Will klev fram.

"Lyssna!" ropade han. Gruppen slutade omedelbart med sitt småprat. Will väntade i en sekund eller två innan han fortsatte. Alla tittade uppmärksamt på honom.

"Ragnak har bestämt sig. Om ni slåss för Skandia så kommer han att släppa er fria."

Slavarna tittade förbluffat på honom. De trodde nog knappt att de hörde rätt. Vissa av dem hade varit slavar i mer än tio år. Nu stod en tanig pojke framför dem och förklarade att de snart kunde bli fria. Efter några sekunder utbröt ett enormt jubel. Först hördes inga ord, men snart börja männen att skandera ett ord:

"Fri-het! Fri-het! Fri-het!"

Will lät dem jubla en stund. Sedan klev han upp på en stubbe där alla kunde se honom. Han höjde armen för att tysta slavarna. Sången tystnade långsamt, och alla klev närmare för att lyssna på vad han skulle säga.

"Jag är verkligen glad för er skull", sa han när det blivit tyst. "Men det finns en liten sak vi måste fixa innan ni blir fria. Vi måste besegra temujaierna. Låt oss börja öva."

Halt och Erak tittade på medan Will ledde övningarna. Båda männen nickade belåtet. Erak tittade på Halt.

"Ragnak hade ett annat meddelande", sa han. "Om vi förlorar slaget och han dessutom blir av med sina slavar så kommer han att döda dig."

Halt log bistert. "Om vi förlorar slaget... ja, då blir han nog tvungen att ställa sig i kö om han vill döda mig. Några tusen temujaier kommer att stå framför honom."

## 26

Will ropade åt den sista gruppen att komma fram. Gruppen före ställde sig längst bak i kön samtidigt som de tio männen kom fram för att skjuta. Will hade delat in skyttarna i mindre grupper. I det här tidiga skedet var det bäst att träna på det sättet. Små grupper var helt enkelt lättare att hantera. Just nu prövade han deras förmåga att lyda order och skjuta på olika avstånd.

"Gör er redo!" ropade han. Slavarna lyfte sina pilar och lade dem på strängen. Sedan vände de blicken mot Will och inväntade nästa order.

"Kom ihåg att inte försöka bedöma avståndet själva. Allt ni behöver göra är att följa mina anvisningar. Håll bågen som jag ber er, spänn och skjut."

Männen nickade. Först hade de inte alls gillat att behöva lyda en så ung person som Will. Men när Halt hade uppmanat Will att demonstrera sina färdigheter hade de motvilligt gett med sig.

Will tog ett djupt andetag. "Position tre! Spänn bågarna!"

De tio männen höjde sina långbågar. Will tittade hastigt på dem för att försäkra sig om att alla kom ihåg den här positionen. Han hade drillat männen i de fyra positionerna dagen innan. När han var nöjd nickade han.

"Skjut!"

Bågsträngarna sjöng, och ett kraftfullt vinande hördes när pilarna for genom luften.

Will följde pilarna med blicken. De flög i en vid båge och slog sedan i marken.

"Position tre", ropade han. "Gör er redo!"

De tio männen lade pilarna på strängarna och väntade på Wills nästa order.

"Spänn bågarna! Skjut!"

Återigen hördes ljudet av bågsträngar som släpptes. Det knäppte till lite när de träffade bågskyttarnas armskydd. Pilarna for ut i luften.

"Position två! Gör er redo!"

Männen sänkte armarna en aning. Tidigare hade de hållit armarna i ungefär fyrtio graders vinkel mot horisontalplanet, men nu var vinkeln ungefär trettio grader.

"Spänn! Skjut!"

Ytterligare tio pilar for i väg. Will nickade mot de tio männen, som genast hade vänt blicken mot honom.

"Bra", sa han. "Nu ska vi se efter hur det gick."

Han började gå över fältet, och de tio männen som hade skjutit följde efter. De hade placerat markörer på fältet som visade avstånden: hundra meter, hundrafemtio meter och två hundra meter. Position tre motsvarade hundrafemtio meter. Will nickade belåtet när de kom fram till platsen. Sexton pilar stack upp ur marken inom tio meter från markeringen. Två hade flugit för långt och två hade inte kommit hela vägen fram. Will studerade pilarna som gått för långt. Skaften var markerade, så han kunde se vem som skjutit vilka pilar. De här två pilarna hade avfyrats av två olika skyttar.

Will tittade också på pilarna som inte nått fram. De hade samma nummer, vilket innebar att de avlossats av samma person. Will lade numret på minnet och gick sedan för att titta hur pilarna i den sista skuren hade landat. Nio pilar hade träffat ganska bra, men den tionde hade inte nått ända fram. Han visste vilket nummer pilen hade redan innan han tittade på den.

Will grymtade fundersamt. "Bra", ropade han sedan. "Samla ihop era pilar." Han började gå tillbaka mot linjen. De tio männen följde efter.

"Vem av er hade nummer fyra?" frågade Will när de kommit tillbaka.

En av skyttarna klev fram. Det var en skäggig man som såg ut att vara runt fyrtio år gammal. Han höll upp handen och påminde nästan om en blyg skolelev. Det syntes att han hade enorm respekt för den unge spejaren.

"Det var jag, ers nåd", sa han nervöst.

Will gjorde tecken åt honom att komma närmare. "Kom hit med din båge och två eller tre pilar", sa han. Mannen tog upp bågen och valde ut två pilar ur korgen som stod nära linjen. Han var nervös över att Will hade valt ut just honom. Han snubblade till och tappade sina pilar, men började genast att samla upp dem.

"Slappna av", sa Will och log. "Jag vill bara titta lite på din teknik."

Mannen log nervöst tillbaka. Han hade förstått att det varit hans pilar som missat, och nu var han rädd för att bli straffad. Sådant var livet för slavarna i Hallasholm. Om man misslyckades med någon uppgift var risken stor att man fick prygel. Men pojken med det bruna håret bara log och bad honom att slappna av. Det var en helt ny erfarenhet.

"Ställ dig här", sa Will. Mannen ställde sig med vänster fot framför den högra. I sin vänstra hand höll han bågen vid midjan.

"Position tre", sa Will lågt. Mannen ställde sig i positionen han hade lärt sig under gårdagen. Will studerade honom. Det såg ut som om mannen stod precis som han skulle.

"Spänn bågen", sa Will.

Will såg genast att mannen använde armens muskler istället för ryggen. Men det var förstås ett mindre problem och hade mest med vana att göra. Det skulle ta lång tid att ändra på.

"Och... skjut!"

Där var problemet, tänkte Will. En bråkdels sekund innan mannen släppte pilen slappnade han av lite. Resultatet blev att bågen inte var helt spänd när pilen gick i väg, och den hade därför inte samma kraft som den borde ha haft. Halt och Will hade provat alla bågarna för att försäkra sig om att allihop behövde spännas lika hårt. De hade också kontrollerat att pilarna var lika långa. Därför visste Will att eventuella fel berodde på små tekniska problem som detta.

Will tittade ut över fältet. Han kunde se platsen där pilens färgglada fjädrar stack upp ur det bruna, fuktiga gräset. Den hade inte nått ända fram.

Will förklarade vad problemet berodde på. Det syntes på mannens förvånade ansiktsuttryck att han inte hade en aning om att han slappnade av lite strax innan han sköt.

"Öva lite, så blir det snart bättre", sa Will och klappade mannen på axeln. Halt hade lärt honom att uppmuntran alltid var bättre än svidande kritik i sådana här situationer. Will var fortfarande förvånad över att Halt hade låtit honom leda bågskyttarnas träning. Trots att han hade vetat att han skulle leda skyttarna under själva striden, så hade han tagit för givet att spejaren skulle träna upp dem själv. Men Halt hade skakat på huvudet.

"Det är du som kommer att leda dem under slaget. Det är lika bra att de lär sig att följa dina order med en gång."

Will kom att tänka på ett annat råd han hade fått av spejaren. "Folk arbetar bättre när de förstår", hade han sagt. "Se därför till att du berättar så mycket som möjligt."

Will klev upp på en liten plattform som han brukade stå på när han talade till hela sällskapet.

"Då slutar vi för i dag", sa han högt. "I morgon ska hela gruppen skjuta. Om jag hittade några fel med er teknik i dag så skulle jag vilja att ni övar ensamma före kvällsmaten. Se sedan till att få en god natts sömn." Han vände sig om, men kom sedan att tänka på ytterligare en sak. "Ni har verkligen gjort framsteg, allihop", sa han och tittade på dem. "Om vi fortsätter så här så kommer temujaierna att få en riktigt, riktigt obehaglig överraskning."

De hundra männen grymtade belåtet. Sedan började de att gå mot värmen inne i byggnaderna. Will såg att det blivit senare än han hade trott. Solen låg alldeles ovanför kullarna, och skuggorna höll på att bli längre. Kvällsvinden var kylig, och Will huttrade lite. Han svepte in sig i manteln han hade hängt bredvid plattformen medan han övervakat bågskyttarna.

Ett halvdussin pojkar hade fått i uppgift att hjälpa till. De började omedelbart att samla ihop pilarna och bära tillbaka dem till ett skjul bredvid fältet. De tittade på Will med beundran i blicken, och Will kunde inte låta bli att märka det. Han var bara några år äldre än dem, men ändå ledde han en styrka på hundra bågskyttar. Will log. Han hade inte varit mänsklig om han inte hade njutit av det.

"Du ser nöjd ut", sa en välbekant röst. Han vände sig om och fick syn på Horace. Han måste ha kommit hit medan Will talat till skyttarna. Will ryckte på axlarna och försökte verka oberörd.

"Det har gått ganska bra", sa han. "Vi har arbetat hårt i dag."

Horace nickade. "Det verkar ni ha gjort." Sedan såg han plötsligt bekymrad ut. "Du har inte sett Evanlyn, va?"

Will tittade upp på honom. "Hur så?" frågade han defensivt. Sedan såg han hur lättad Horace såg ut och insåg att han hade tolkat frågan fel.

"Hon har alltså varit här?" frågade Horace. "Vilken tur! Var är hon nu?"

Nu var det Wills tur att se orolig ut. "Vänta lite", sa han. "Varför är det tur? Är det något som är fel?"

"Hon har alltså inte varit här?" frågade Horace. Will skakade på huvudet, och Horace såg återigen bedrövad ut.

"Nej, jag trodde...", började Will. Han ville säga att han trodde att Horace varit svartsjuk, men kunde inte riktigt med. Det skulle nästan låta skrytsamt. Han förstod att det inte alls var av sådana skäl som Horace hade ställt sin fråga.

Den unge krigaren tycktes inte lägga märke till att Will blev fundersam. Han slog ut med händerna och tittade sig omkring, som om han väntade sig att få syn på Evanlyn. "Hon är borta", sa han. "Ingen har sett henne sedan i går. I går förmiddag, närmare bestämt. Jag har letat överallt utan att hitta ett spår."

"Borta?" frågade Will. "Var är hon?"

Horace gav honom en skarp blick. "Om vi visste det så hade hon ju inte varit borta, eller hur?"

Will höll upp händerna för att visa att han inte ville bråka. "Jag fattade fel", sa han. "Jag är lite utmattad efter övningarna. Men _någon_ måste väl ha sett henne i går kväll? Tjänarna, om inte annat?"

Horace skakade på huvudet och såg olycklig ut. "Jag har pratat med dem", sa han. "I går var jag ute och patrullerade för att hålla utkik efter temujaierna. Det var sent när vi kom tillbaka till Hallasholm, så jag förstod inte att hon inte var här. Det var först i morse som jag fick höra att hon inte hade varit i sitt rum under natten. Och ingen hade sett henne i dag. Så jag tänkte, du kanske...", började han.

Men Will skakade på huvudet. "Jag har inte sett röken av henne", sa han. De var tysta en liten stund. "Men det är ju löjligt! Hallasholm är alldeles för litet för att någon ska kunna försvinna. Och det finns ju ingen annanstans hon kan ha tagit vägen. Hon _kan_ inte bara ha försvunnit, eller hur?"

Horace ryckte på axlarna. "Jag förstår vad du menar", sa han. "Men det verkar faktiskt som att hon har det."

## 27

De två oroliga lärlingarna skyndade sig att leta upp Halt. Hela sällskapet från Araluen hade rum i närheten av Ragnaks stora sal.

Eftersom Halt var ledaren hade han fått en svit med tre rum. Will knackade raskt på dörren. "Kom in", grymtade Halt.

De såg genast att Erak var i rummet. Det var svårt att inte lägga märke till den store skandiern, för nästan alla rum kändes på något sätt för små för honom. Nu satt han i en av de dekorerade fåtöljerna som stod uppställda i rummet. Skandierna hade antagligen tagit med dem hit från något av sina plundringståg. Halt stod vid fönstret och blickade ut, och utanför höll solen på att gå ned. Spejaren tittade frågande på de två pojkarna när de kom in i rummet.

"Halt", sa Will hastigt. "Horace säger att Evanlyn har försvunnit. Hon..."

"... är i Hallasholm och mår bra", sa en bekant röst. Pojkarna vände sig om. Flickan klev fram ur några skuggor. De hade inte sett henne när de kommit in.

"Evanlyn!" utbrast Horace. "Du är oskadd!"

Hon log. Nu när han hade vant ögonen vid dunklet kunde Will se att hon var smutsig i ansiktet och på kläderna. Hon mötte hans blick. Sedan tog hon en stor klunk från en flaska nektar hon höll i handen.

"Jag har aldrig varit så här törstig i hela mitt liv", sa hon när hon ställde ned flaskan. "Jag har inte druckit något annat än lite regnvatten de senaste arton timmarna. Det sipprade in lite vatten där i..." Hon tvekade och tittade på jarlen.

"Förpiken", sa Erak.

"Förpiken", sa Evanlyn och nickade. "På Slagors fartyg." Will och Horace tittade frågande på varandra.

"Vad i hela fridens namn gjorde du där?" frågade Will. Det var Halt som svarade.

"Det verkar som om den gode Slagor har gått över till temujaiernas sida", sa han. "Han är en förrädare."

"Vad?" utbrast Will. Han tittade på Evanlyn. "Hur vet du det?"

"Jag hörde honom prata med temujaiernas ledare", sa Evanlyn. "De var knappt två meter från mig."

"Er gamle vän Slagor gjorde en utflykt med sitt skepp i går", sa Halt. "Han färdades en liten bit ned längs kusten till en plats där han stämt träff med temujaiernas shan, som heter Haz'kam. Eftersom förrädaren inte helt litade på sina nya bundsförvanter insisterade han på att förhandlingarna skulle ske ombord. Han ville hålla Haz'kams följeslagare på avstånd."

"Och det var därför jag kunde höra det", sa Evanlyn. Horace kliade sig förbryllat i huvudet.

"Jag förstår inte... vad gjorde du ombord på hans fartyg?"

"Det har jag ju redan berättat", sa Evanlyn. "Jag tjuvlyssnade på Slagor och temujaien."

Horace såg otålig ut. "Ja, det har du berättat. Men varför var du där?"

Evanlyn började svara, men tvekade sedan. Alla tittade på henne, och hon insåg att hon inte hade något logiskt svar på frågan.

"Jag... jag vet inte", sa hon till sist. "Jag var uttråkad. Och så kände jag mig värdelös. Jag ville göra något. Jag tyckte att Slagor såg lite... skum ut."

"Slagor har alltid sett lite skum ut", sa Erak och tog en frukt ur en skål. Evanlyn funderade och nickade.

"Det kanske stämmer. Men han såg ännu skummare ut än han brukar göra. Det var därför jag bestämde mig för att förfölja honom och ta reda på vad han höll på med."

Evanlyn gillade faktiskt detta. Tidigare hade hon inte haft mycket att göra, men nu hade hon fått berätta några oerhört viktiga nyheter för Halt och Erak. Hon kunde inte låta bli att sträcka lite på sig. Horace sa precis det hon hade hoppats att han skulle säga.

"Men... någon hade kunnat se dig!" sa han. "Tänk om de hade upptäckt dig? De skulle ha dödat dig!" Det hördes på hans tonfall att han var djupt bekymrad.

Den tanken hade naturligtvis slagit Evanlyn flera gånger när hon suttit hopkurad i det fuktiga utrymmet i vargskeppets för. Det hade börjat krypa i henne när hon insett vilken farlig situation hon befann sig i. Men nu lät hon nästan nonchalant när hon berättade om det.

"Jo, jag antar det", sa hon. "Men någon fick ju göra det."

Horace tittade på henne med enorm beundran i blicken. Evanlyn kastade en hastig blick på Will för att se om han såg likadan ut. Hon hoppades att han var lika imponerad, men det han sa nu grusade hennes förhoppningar.

"Det var ju bra", sa han kort. "Men det viktigaste just nu är ju att Slagor tänker bedra oss. Hur tänker han göra det?"

Halt nickade mot en karta över Skandias kust som han och Erak hade lagt på bordet. "Det verkar som om vår vän Slagor tänker ge sig ut till havs igen i övermorgon. Då ska han färdas till samma mötesplats vid kusten. Det är bara det att hundrafemtio temujaier kommer att vänta den här gången. Han kommer att ta dem ombord på sitt fartyg och föra dem hit till Hallasholm..."

"Hundrafemtio personer?" utbrast Will. "Så många får han aldrig plats med på ett vargskepp!"

Halt nickade. "Han tycks ha gömt ytterligare två fartyg vid den här ön." Han pekade på kartan. "Den ligger ungefär halvvägs mellan Hallasholm och mötesplatsen."

"De gav sig av för en vecka sedan", sa Erak. "Det var meningen att de skulle anfalla temujaierna bakom fiendens linjer. Skirlerna verkar vara allierade med Slagor, och nu väntar de på den här avtalade platsen." Erak pekade på kartan med sin dolk, som han nyss hade använt för att skala frukt. Det droppade lite fruktsaft på pergamentet. Halt höjde ett ögonbryn och torkade bort den. "Med tre fartyg kan de lätt ta hit hundrafemtio man", sa jarlen.

"Och vad gör de sedan?" frågade Horace. Evanlyn, som var missnöjd med att inte längre vara i centrum, gav sig in i diskussionen på nytt.

"Anfaller våra styrkor i ryggen", sa hon. "Föreställ dig att överraskas av hundrafemtio man som smugit sig på bakifrån!"

"Det kan sluta riktigt illa", sa Horace. "Vad tycker ni att vi ska göra?"

"Vi har redan tagit första steget", sa Erak. "Jag har skickat Svengal med två av mina fartyg till Fallkorkön." Han pekade återigen med sin fuktiga dolk på kartan, och Halt höjde återigen på ögonbrynen. "De ska se till att Slagors två andra fartyg inte kommer fram till mötesplatsen."

"Två mot två?" frågade Will. "Räcker det?"

Jarlen lade huvudet på sned och log. "Du ska vara glad att inte Svengal hörde det där", sa han. "Han tycker nog att ett enda fartyg är fullt tillräckligt för att krossa två skepp med Slagors pack. Nej, allvarligt talat så är det bara roddare på Slagors fartyg. Det krävs mycket plats för att ta med sig temujaierna."

"Men vad ska vi göra med Slagor?" frågade Will.

Det var Halt som svarade den här gången. "Det är ett svårare problem. Om han får nys om att vi vet vad han sysslar med så kommer han bara att avbryta det hela. Vi kan inte bevisa något, och ord kommer att stå mot ord. Evanlyn är dessutom en förrymd slav." Han log mot flickan för att visa att han inte menade det som en förolämpning. Hon nickade.

"Men de två andra fartygen vid ön", sa Horace. "Är inte de bevis nog?"

Halt skakade på huvudet. "Bevis för vad då? Besättningsmännen kommer ju knappast att medge att de väntade på temujaierna."

Horace lade pannan i djupa veck. Det här började bli för komplicerat för honom.

"Finns det _ingenting_ vi kan göra?" frågade Will. Precis då knackade någon på dörren. Alla tittade överraskat på varandra. Eftersom de diskuterade så känsliga uppgifter hade de sänkt rösterna så att de nästan viskade. När det knackade ryckte de till och kände sig nästan skyldiga.

"Är det någon som väntar besök?" frågade Halt lågt. De andra skakade på huvudet. "Kom in!" ropade Halt.

Dörren öppnades och Hodak kom in. Hodak var en av Eraks yngre följeslagare. Han tittade sig omkring i rummet och verkade besvärad när han fick syn på Evanlyn.

"Jag tänkte nästan att du skulle vara här", sa han till Erak. "Ragnak har kallat oss till ett speciellt möte i stora salen. Han vill att du kommer dit, jarl." Han nickade mot Evanlyn. "Och det är bäst att du tar med dig flickan."

"Evanlyn?" utbrast Halt. "Vad ska hon göra där?" Han såg hur flickan ryggade tillbaka från den unge skandiern. Hon kanske anade vad som väntade.

"Mötet handlar om henne", sa Hodak och skruvade på sig. "Slagor har påmint Ragnak om hans ed. Vallernas ed. Han säger att den här flickan egentligen är prinsessan Cassandra, kung Duncans dotter."

## 28

Ett sorl utbröt medan de fem vännerna följde efter Hodak in i stora salen. Längst bort i rummet satt Ragnak på den väldiga, snidade stolen han använde som tron. Snett bakom honom stod Slagor. Han böjde sig fram och viskade något till Ragnak. Överjarlen viftade irriterat med handen och pekade sedan på Evanlyn, som försökte göra sig så liten som möjligt bakom Erak.

"För hit henne!" röt Ragnak. Det hördes att han fortfarande var van vid att ropa ut order på Stormhavet, för hans röst lät nästan smärtsamt hög i salen. Evanlyn kurade ihop sig, men blev lite lugnare när Halt lade handen på hennes arm och log. Hon sträckte på sig. Will tittade på med beundran medan hon gick fram mot överjarlen. Människorna i salen hade klivit undan så att en sorts mittgång ledde fram till tronen. Halt, Erak och de två lärlingarna gick alldeles bakom flickan. Will märkte att Horace ständigt fingrade på svärdet han hade i bältet. Will hade själv svårt att hålla handen borta från sin kastkniv. Om det här gick lika illa som det såg ut att göra tänkte han kasta den på Slagor. På ön Skorghijl hade Will visat Erak och Slagor vilken skicklig knivkastare han var. Den gången hade han kastat kniven rakt genom rummet så att den träffat en liten kagge bredvid Slagors hand. Den här gången skulle det inte finnas någon kagge.

Det var alldeles tyst i rummet när Evanlyn ställde sig framför Ragnaks upphöjda tron.

Hon såg lugn ut när hon mötte överjarlens blick. Will blev nästan överväldigad av hur modig och samlad hon verkade. Slagor tecknade mot en dörr längre bort.

"För in slaven", sa han. Hans röst var inte alls som Ragnaks kraftfulla rytande, utan lät mjuk och len. Slagor verkade väldigt nöjd med sig själv, tänkte Will. Två män från skirlens besättning öppnade dörren och släpade in en medelålders kvinna. Hon grät och kämpade vilt för att komma loss. Hennes hår var grått, och i ansiktet hade hon djupa rynkor. De många åren av hårt arbete, otillräcklig mat och ständiga bestraffningar hade satt sina spår. Sjömännen förde kvinnan till tronen och knuffade sedan omkull henne på golvet framför Evanlyn. Hon ställde sig på knä och tittade ned i golvet med ett olyckligt ansiktsuttryck.

"Titta upp, slav", sa Slagor med samma mjuka tonfall som innan. Kvinnan slutade omedelbart att snyfta. Hon skakade på huvudet, men lyfte inte blicken från golvet. Slagor klev fram och drog sin långa kniv. Han höll den vassa eggen under kvinnans haka.

"Titta upp", sa han på nytt. Han tryckte kniven lite hårdare mot hennes strupe tills hon till sist mötte Evanlyns blick. Kvinnan började att snyfta ännu högre när hon fick syn på flickan.

"Håll käften!" sa Slagor. "Sluta jämra dig! Berätta nu för överjarlen. Berätta samma sak som du berättade för mig."

Kvinnan hade fula ränder i ansiktet. Antagligen hade hon nyss blivit slagen. Hennes slitna kläder var trasiga på många ställen, och under dem skymtade stora sår. På några ställen hade blodet trängt igenom det tunna tyget. Kvinnan tittade på Evanlyn med tårar i ögonen.

"Förlåt, ers nåd", sa hon med sprucken röst. "De slog mig tills jag berättade."

Evanlyn tog ett kliv mot henne, men Slagor höll upp sin kniv. Will hörde hur Horace tog ett djupt andetag och lade handen på svärdet. Han fick lägga sin egen hand på Horaces för att hindra honom från att dra vapnet. Den kraftige lärlingen tittade förvånat på honom, och Will skakade kort på huvudet. Han visste att Horaces rörelse hade varit helt reflexmässig. Han förstod också att det kunde sluta illa om Horace drog sitt svärd medan atmosfären var så här laddad.

"Inte än", viskade han så lågt att Horace bara kunde se läpparna röra sig. När det blev dags var han beredd att hjälpa Horace angripa Slagor och Ragnak. Dessförinnan var det bäst att se vad Halt gjorde. Innan de hade lämnat hans rum hade han bett dem att låta honom prata. "Gör ingenting förrän jag ger tecken", hade han sagt.

De två pojkarna hade nickat. Spejaren hade muttrat något om att det skulle bli svårare att anklaga Slagor nu.

Will hade tittat oroligt på sin mästare. "Du tänker väl berätta för Ragnak?" hade han frågat. Spejaren hade skakat på huvudet och sett tveksam ut.

"Han hann före oss. Om vi anklagar honom nu så ser det ut som om vi bara gör det för att rädda Evanlyn. Det finns risk för att Ragnak struntar i det."

"Men du kan inte bara låta honom hållas."

"Det ska jag inte. Däremot gäller det att vi berättar det vid rätt tillfälle."

Nu vände sig Slagor mot den gamla kvinnan på golvet. "Berätta för överjarlen", sa han.

Kvinnan sa inget, och Slagor tittade uppgivet på Ragnak. "En av mina slavar hörde henne prata med några andra", förklarade han. "Hon kommer från Araluen, och hon sa att hon känner igen den här flickan." Han nickade mot Evanlyn. "Hon sa att detta är prinsessan Cassandra – kung Duncans dotter."

Ragnak studerade Evanlyn. Hon lyfte på hakan så att hon såg lite längre ut än vanligt.

"Hon påminner faktiskt lite om Duncan", sa Ragnak misstänksamt.

"Nej!" utbrast kvinnan på golvet. "Nej! Jag misstog mig!" Hon sträckte ut händerna mot Slagor. "Nu när jag ser henne på så här nära håll så inser jag att jag har fel, herr Slagor! Jag har misstagit mig!"

"Du kallade henne 'ers nåd'", sa Slagor.

"Det var ett misstag. Ett misstag! Nu ser jag att det inte är hon!" Slagor tittade på henne och vände sig sedan mot Ragnak igen. "Hon ljuger, överjarl. Jag ska se till att mina mannar slår henne tills hon berättar sanningen."

Han gjorde tecken åt de två männen att komma fram. En av dem tog fram en kort, kraftig piska.

"Nej!" skrek kvinnan och ryggade tillbaka. "Nej! Snälla!" Hennes röst hade blivit alldeles gäll av ångest. Mannen med piskan tog tag i hennes hår, och nu skrek hon av både smärta och skräck. Mannen höjde piskan ovanför hennes huvud och var beredd att slå.

"Låt henne vara!" ropade Evanlyn. Mannen frös till där han stod. Han tittade frågande på Slagor, men kaptenen höll blicken fäst vid Evanlyn. Det såg ut som om han väntade på vad hon skulle säga härnäst.

"Det ni har fått höra stämmer", sa hon lågt. "Jag är Cassandra. Det finns ingen anledning att tortera henne mer."

Tystnaden som följde var så djup att det nästan gjorde ont i öronen. Sedan började alla i rummet att prata i mun på varandra. "Vallernas ed" nämndes mer än en gång.

"Tyst!" röt Ragnak. Alla tystnade genast. Han reste sig upp och klev fram till Evanlyn. Han stirrade på henne. "Är du Duncans dotter?"

Hon tvekade innan hon svarade.

"Jag är kung Duncans dotter", sa hon. Will hörde att hon betonade hans titel. "Cassandra, prinsessan av Araluen."

"Då är du min fiende", sa Ragnak. Han spottade fram orden. "Jag har svurit att döda dig!"

Erak klev fram. "Och jag har svurit att hon ska gå säker här, överjarl", sa han. "Det lovade jag när jag bad spejaren att hjälpa oss."

Ragnak tittade upp, och alla kunde se vreden i hans ögon. Ett lågt sorl utbröt igen. Erak var en populär jarl i Skandia, och Ragnak hade inte väntat sig något motstånd från honom i det här sammanhanget. En invasionsarmé var på väg mot huvudstaden, och han hade inte råd att bråka med sin mest respekterade rådgivare.

"Det är jag som är överjarl", sa Ragnak. "Min ed är viktigare."

Erak lade armarna i kors. "Inte för mig", sa han. Många i rummet ropade och nickade för att visa sitt stöd.

"Erak har inget att säga till om!" sa Slagor plötsligt. "Det är ju du som är överjarl! Grip honom och för bort honom! Han visar ingen respekt för vallernas ed!"

"Håll käften, Slagor", sa Erak hotfullt. Sedan vände han sig mot Ragnak. "Jag tvingade dig inte att svära den där eden, Ragnak", sa han. "Men om du tänker göra det du har svurit att göra så får du tyvärr slåss med mig först."

Ragnak klev ned från podiet och gick fram till Erak. De två männen var lika långa, och båda var kraftigt byggda. Överjarlen tittade på sin gamle vän med en farlig glöd i ögonen.

"Visste du, Erak? Visste du vem hon var när du förde hit henne? Har du vetat det hela tiden?"

Erak skakade på huvudet.

Slagor fräste till. "Det är klart att han visste!" ropade han. Han tystnade tvärt när han märkte att Erak höll sin dolk alldeles under hans näsa.

"Säger du det där en gång till så är du en död man", sa Erak.

Slagor backade undan från den längre mannen utan ett ord. Han ställde sig så långt bort han kunde från kniven. Erak satte tillbaka vapnet i bältet och vände sig mot Ragnak igen. "Jag visste inte", förklarade han. "Jag hade aldrig fört hit henne annars, eftersom jag kände till din ed. I vilket fall som helst så har jag lovat att hon kan vara trygg i Hallasholm, och det jag har lovat håller jag."

"För helvete, Erak!" ropade Ragnak. "Temujaierna kommer hit om tre eller fyra dagar! Vi har inte tid att bråka med varandra!"

"När de kommer hit vill du nog helst att dina bästa ledare är vid liv", sa Halt lågt.

Överjarlen vände sig ursinnigt mot honom. "Du ska vara tyst, spejare! Jag har god lust att tro att du ligger bakom alltihop, vet du det? Ni spejare är ett elände!"

Halt ryckte på axlarna och såg ganska oberörd ut. "Kanske det. I vilket fall som helst så tror jag att jag har en lösning på ditt problem. En tillfällig lösning, i alla fall."

Alla tystnade när Ragnak svepte med blicken över salen. Till sist vände han sig mot Halt, och hans ögon smalnade.

"Vad talar du om?" frågade han. "Min ed är bindande."

Halt nickade. "Jag förstår det. Men finns det en tidsfaktor?" Ragnak såg både förvånad och misstänksam ut.

"Tidsfaktor? Vad menar du med det?"

"Du tänker göra ditt bästa för att döda Evanlyn", sa Halt. "Erak kommer att försöka hindra dig. Om inte Erak hindrar dig så gör jag det. Men har du svurit att du ska göra det vid någon speciell tidpunkt?"

Ragnak såg ännu mer förbryllad ut.

"Nej", sa han. "Jag har inte bestämt någon tid. Jag har bara svurit eden."

Halt nickade flera gånger. "Bra. Så för de där vallernas del spelar det ingen roll om du uppfyller ditt löfte i dag eller efter att vi har skickat bort temujaierna."

Nu såg det ut som om överjarlen började förstå. "Det stämmer", sa han långsamt. "Så länge viljan finns är vallerna nöjda."

"Nej!" sa någon med len röst. "Förstår du inte att den här spejaren försöker lura dig, överjarl? Han planerar något. Flickan ska dö, och hon ska dö nu! I annat fall är din ed inte värd något!" Slagor hade gått för långt med sin vrede och sin hämndlystnad. Han hade avskytt Evanlyn sedan tiden på Skorghijl. Nu vände sig Ragnak mot honom.

"Slagor, du går ständigt till angrepp mot dina jämlikar och påstår att de är lögnare. Sluta omedelbart med det!"

Kaptenen tog genast tillbaka det han hade sagt. "Självklart, överjarl. Jag menade inte..."

Ragnak avbröt honom.

"Det jag är mest intresserad av är Skandias säkerhet. Jag och Erak har helt enkelt inte råd att slåss nu när temujaierna står i farstun. Därför vore det bäst att skjuta upp detta till efter slaget."

Erak nickade genast. "Det låter som en bra kompromiss."

Ragnak var fortfarande misstänksam. Hans ögonbryn drogs samman när han tittade på Halt.

"Jag kan inte låta bli att undra vad du tjänar på detta, spejare. Du har bara skjutit upp det oundvikliga."

Halt såg ut som om han funderade. "Det är sant", sa han sedan. "Men det kan hända mycket under dagarna som kommer. Du kan stupa i strid. Eller Erak. Eller jag. Kanske dör vi alla tre. Dessutom är mitt viktigaste mål samma som ditt: att driva tillbaka temujaierna. Om de vinner det här slaget kommer det trots allt inte att dröja länge förrän de invaderar Araluen också. Jag har svurit att försöka förhindra sådant." Han log bistert. "Ännu en ed. Vi tycks gilla att springa runt och avlägga eder. Och vem blir gladare av det?"

Ragnak vände sig om och klev tillbaka upp på sin tron.

"Vi har kommit överens", sa han. "Först löser vi det här med temujaierna. Sedan tar vi itu med det andra problemet."

Erak och Halt tittade på varandra och nickade kort. Det var bara Slagor som tycktes ogilla situationen. Han svor lågt. Halt tog Evanlyns arm och började leda henne från den stora salen. Erak och de två lärlingarna följde efter. De hade bara gått ett dussin steg när Halt vände sig om och betraktade Ragnak.

"Det finns förstås en fråga till som jag gärna vill att Slagor svarar på", sa han. Allas blickar vändes genast mot Slagor, precis som Halt hade hoppats.

"Jag vill att han berättar vad hans fartyg gör vid Fallkorkön."

## 29

Eftersom samtliga tittade på Slagor, såg alla tydligt hur han ryckte till när Halt nämnde ön. Slagor återfick visserligen snabbt sansen, men alla hade lagt märke till hur skyldig han sett ut.

"Jag behöver inte svara på dina frågor, spejare", sa han argt. "Du har ingen makt i den här salen!"

Erak klev fram tills han stod bara några centimeter från Slagor.

"Men det har jag", sa han till den andre mannen. "Och jag vill höra ditt svar på den frågan!"

"Vad sysslar ni med nu, Erak?" frågade Ragnak innan Slagor kunde svara. Erak släppte inte Slagor med blicken.

"Två av Slagors skepp ligger just nu vid Fallkorkön", sa han. "Han tänker möta dem där i morgon och sedan fortsätta ned längs kusten till Sandbäcksviken."

Erak såg hur all färg försvann från Slagors ansikte när han insåg att han blivit upptäckt. Slagor började prata, men Erak överröstade honom. "Där planerar han att ta ombord hundrafemtio temujaier", sa han. "Han tänker föra dem hit så att de kan anfalla oss i ryggen."

Vilda rop utbröt i rummet och alla talade i mun på varandra. Slagor svor åt Erak och försökte förklara hur oskyldig han var. Flera av hans besättningsmän fanns i salen, och de protesterade ljudligt. De som var på Eraks sida var lika ursinniga, och de ropade nu att Slagor måste dö. Det rådde fullständigt kaos i en hel minut innan Ragnak till sist reste sig.

"Tyst!" röt han.

Det blev genast knäpptyst.

"Hur vet du allt detta?" frågade överjarlen och tittade på Erak. Han ogillade verkligen Slagor, precis som de flesta andra skandier. Ändå kunde han inte riktigt föreställa sig att det som Erak sa var sant. Förräderi på den här nivån var väldigt främmande för en skandier.

"Vi har lyssnat medan han berättade om sina planer, Ragnak", sa Erak.

"Det är ren lögn!" ropade Slagor. "Ren förbannad lögn! Vem påstår sig ha hört mig? Vem hävdar att jag är förrädare? Kliv fram!"

"Källan är faktiskt här just nu", sa Halt. Han hade höjt rösten så att alla kunde höra honom, och Slagor tystnade genast. Ragnak betraktade spejaren med avsky i blicken. Ingenting hade varit som det brukade sedan Halt kommit till Hallasholm.

"Då vill jag höra hans redogörelse", sa överjarlen.

"Inte hans, Ragnak", sa Halt. "Hennes. Det var nämligen Evanlyn som hörde det hela. Och det kanske är därför som Slagor så gärna vill se henne död."

Kalabalik utbröt på nytt, och Will insåg hur lurig Halt hade varit. I förvirringen var det ingen som frågade sig hur Slagor kunde ha vetat att Evanlyn upptäckt honom. Om han inte visste skulle han ju inte ha någon anledning att misstänkliggöra Evanlyn. Men nu när Halt hade lagt fram saken på det här sättet så ville skandierna tro att Slagor försökt att förekomma Evanlyn. Nu kunde man inte bara bortse från hennes anklagelser. Det var viktigt att lyssna på vad hon sa.

"Bevis!" ropade Slagor. Flera av hans mannar ropade samma sak. "Alla kan anklaga mig, men det krävs bevis!"

Ragnak höll upp handen. Det blev tystare i salen. "Finns det några bevis, spejare?" frågade han och tittade på Halt.

Erak svarade innan Halt hann öppna munnen. "Svengal tar hit de två skeppen från Fallkorkön", sa han. "Han borde komma hit i morgon."

Nu insåg Slagor att det inte fanns några ordentliga bevis. "Två av mina fartyg ligger alltså vid Fallkorkön", sa han högt. "Men det bevisar ju ingenting! Är jag en förrädare för att jag har två skepp vid Fallkorkön? Är jag det, Erak?"

Flera personer i salen verkade fråga sig samma sak, och det var inte bara Slagors anhängare den här gången. Fartygen räckte inte för att bevisa att Slagor var en förrädare, precis som Halt redan hade konstaterat. Slagor hade blivit djärvare nu. Han klev fram och tittade på männen i salen snarare än överjarlen.

"De anklagar mig för förräderi!" sa han. "Det här är rent förtal! De lyssnar på lögner från en man som är vårt rikes fiende! Spejaren är ju vår överjarls svurne fiende. Men de kan omöjligt bevisa att deras påståenden är sanna. Är detta skandisk rättvisa? Nej, de måste kunna bevisa att det de säger är sant!"

Många tycktes hålla med honom. Slagor gjorde återigen tecken åt dem att vara tysta. Nu vände han sig mot Halt.

"Kan du det, spejare?" sa han. Han spottade ur sig det sista ordet för att visa sitt förakt. "Kan du lägga fram några bevis?"

Halt tvekade. Han var medveten om att de hade förlorat fördelen de haft. Plötsligt klev Will fram och ställde sig bredvid honom.

"Jag kan", sa lärlingen.

Det krävdes mycket för att tysta ned de högljudda skandierna, men detta verkade intressera dem. Alla tystnade direkt. De tittade nyfiket på den korta figuren mellan Halt och Erak. Den som bröt tystnaden var Ragnak, precis som Will hade misstänkt.

"Hur då?" frågade han.

"Att Slagors fartyg ligger vid den där ön kanske inte i sig är något vidare bevis på att han samarbetar med temujaierna", sa Will. Han talade långsamt och tänkte igenom det hela noggrant. Hur detta skulle sluta berodde på hur han lade fram sin idé. Ragnak tog ett djupt andetag som om han tänkte säga något, men Will fortsatte innan överjarlen kunde avbryta honom. "Men om Erak reste med _Vargvinden_ till den där Sandbäcksviken och det visade sig att hundrafemtio temujaier faktiskt väntade där... det borde väl vara ett säkert tecken på att någon har förrått dig?"

Många av de församlade männen nickade och såg ut som om de höll med. Ragnak själv lade pannan i djupa veck och tycktes fundera på det Will hade sagt. "Bra tänkt, grabben", muttrade Erak.

"Du har rätt", sa Ragnak till sist. "Det skulle tyda på högförräderi. Men hur vet vi att det är Slagor som är skurken?"

Will bet sig i underläppen och funderade, men det var Halt som svarade på frågan.

"Överjarl, det finns ett enkelt sätt att ta reda på det", sa han. "Vi låter Erak resa till viken med tre fartyg snarare än ett. Temujaierna väntar sig trots allt att det ska komma tre fartyg. Erak kan sedan berätta för temujaiernas ledare att Slagor har skickat honom. Om temujaiernas ledare säger 'vem fan är Slagor?' så vet vi att vår vän är oskyldig." Halt gjorde en paus. Ragnak nickade allvarligt och tycktes tänka igenom förslaget. "Om han däremot känner igen namnet... ja, då har vi alla bevis vi behöver", sa Halt.

"Men det här är ju löjligt!" ropade Slagor. "Jag svär, överjarl! Jag skulle aldrig förråda Skandia! Det är de förbannade araluanerna som har kokat ihop den här vansinniga idén!" Han pekade föraktfullt på Halt och Will. "De tycks till och med ha lurat Erak!"

"Om du är så oskyldig som du påstår har du väl inget att vara rädd för?" frågade Ragnak bistert. Han tittade på Slagor och kunde inte låta bli att se hur ymnigt mannen svettades. Slagor var livrädd. Ju mer skakad han blev, desto mer övertygad blev överjarlen om att spejarens historia stämde.

"Det finns ingen anledning att...", började Slagor.

Ragnak avbröt honom. "Det gör det visst!" fräste han. "Erak, jag vill att du reser till Sandbäcksviken med tre fartyg. Gör det med en gång, och gör som spejaren föreslår. När du vet om Slagor är inblandad i detta så kommer du tillbaka hit och rapporterar. Och vad dig anbelangar..." Han vände sig mot Slagor, som hade börjat backa mot väggen. "Du går ingenstans! Jag vill ha dig där jag kan se dig tills Erak kommer tillbaka. Ulfak, ta hand om honom!" En av de äldsta jarlarna nickade och gick fram till Slagor.

"Får jag fråga en sak, överjarl?" sa Erak. Den skandiske ledaren tittade på honom. "När jag vet att Slagor är inblandad, går det bra om vi... minskar temujaiernas antal lite? Då är deras armé i alla fall _lite_ mindre när den kommer hit."

"Det är en utmärkt idé", sa Ragnak. "Men ta inga onödiga risker. Jag behöver trots allt veta vem förrädaren är, och om du dör kan du inte berätta det för mig."

"Varför inte fortsätta på samma sätt som de väntar sig?" frågade Will. Han kunde inte låta bli. Skandiernas ledare såg ut som om han undrade om pojken blivit galen.

"Det vore ju helt vansinnigt", sa överjarlen. "Vill du att Erak för hit temujaierna som fångar? Vi skulle behöva slå ned dem och bevaka dem. Det skulle kosta värdefulla resurser."

"Nej, jag menar inte att han ska föra hit dem", sa Will. Han tittade på Erak. "Skulle du inte kunna få dem att kliva av på Fallkorkön och sedan bara lämna dem där?"

Det var tyst en stund. Sedan började Erak att småskratta. "Det låter faktiskt helt lysande. När vi har tagit de här... ryttarna genom Gamsundet så kommer de nog bra gärna vilja kliva i land en liten stund. Sjön är ganska hård där så här års. Oerfarna sjömän kommer att bli sjösjuka."

Ragnak kliade sig på hakan och såg tankfull ut. "De här temujaierna saknar alltså sjövana?" frågade han Halt.

Spejaren nickade. "Totalt, överjarl."

Ragnak tittade på Halt och hans lärling. "Pojken tycks ha viss talang för att kläcka sådana där ljusskygga idéer ni spejare är kända för."

Halt lade handen på Wills axel. "Vi är mycket stolta över honom, överjarl", sa han allvarligt. "Vi tror att han kommer gå långt."

Ragnak skakade på huvudet och såg trött ut. Sådana här intriger var inte hans stil. Han tittade på Erak och viftade lite med handen.

"Ta dina fartyg och res", sa han. "Sätt av temujaierna på Fallkorkön och kom sedan tillbaka hit." Därmed tyckte han att saken var avslutad, men Slagor var inte nöjd.

"Överjarl!" sa han. "Erak och araluanerna konspirerar mot mig, förstår du inte det? De försöker smutskasta mig! Du kan ju inte skicka dem för att bekräfta sin egen vansinniga historia!"

Ragnak tvekade. "Det ligger något i det." Han vände sig mot sin hilfmann. "Borsa, du följer med som neutralt vittne." Sedan tittade överjarlen på Slagor igen. "Och för din del är det nog bäst att det inte finns några temujaier vid Sandbäcksviken."

## 30

Erak studerade figuren som stod bredvid honom i vargskeppets för. Han hade gjort det många gånger innan, och även den här gången hade han svårt att hålla tillbaka ett brett leende.

Halt märkte hans muntra uppsyn. "Tröttnar du aldrig?" frågade han surt.

Jarlen skakade på huvudet och log ännu bredare. "Aldrig", svarade han. "Varje gång är lika rolig som den första."

"Jag är verkligen glad att ni skandier har ett sådant utmärkt sinne för humor", sa spejaren bistert. Det gjorde honom inte gladare att flera andra skandier också flinade.

Faktum var att Halt just nu såg ganska komisk ut. Han hade lämnat sina spejarkläder i Hallasholm och klätt sig i skandiska kläder. Han hade en väst av fårskinn, en kort mantel av päls och yllebyxor. Byxorna gick till knäna, och nedanför dem hade han en sorts läderremmar. Lädret skulle egentligen viras mellan knäna och fötterna. I praktiken var Halt betydligt kortare än en fullvuxen skandier, så remmarna räckte ända upp på låren. Byxorna satt väldigt löst, och västen av fårskinn hade behövt vara ungefär hälften så stor för att sitta ordentligt på Halt.

"Det är ditt eget fel", sa Erak. "Det var du som ville klä ut dig till skandier."

"Jag har ju förklarat varför", muttrade Halt. "Temujaierna såg mig när de jagade oss nära gränsen. Och även om de inte hade gjort det så hade de ogillat mig. De tycker inte om spejarna."

"Jag har hört det", sa Erak glatt. Han böjde sig ned och tittade genom en siktskåra, tittade på sin polsten och justerade skåran. "Sydöst", mumlade han för sig själv. Sedan höjde han rösten.

"Gör er redo nu!" ropade han. "Sandbäcksviken ligger bakom udden där borta!"

Besättningsmännen började ivrigt att skynda sig över däck och försäkra sig om att deras vapen fanns nära till hands – fast givetvis inte så att de syntes. Erak nickade kort mot utkiken, som förmedlade hans budskap till de två andra vargskeppen. Kaptenen ansträngde sig för att inte le och satte armbågen i Halts revben på ett ganska omilt sätt.

"Det är bäst att du sätter på dig hjälmen också", sa han till spejaren. Halts blick mörknade ännu mer när han böjde sig ned och lyfte upp en stor, hornprydd hjälm av typen som skandierna använde.

Det var föremålet som Halt gillade minst av allt att behöva använda. Ändå hade Erak förklarat för honom att hjälmen var en oerhört viktig del av hans förklädnad. Ingen skandier skulle någonsin visa sig utan sin hjälm, så Halt var helt enkelt tvungen att använda den. Ändå var den förstås jättelik i förhållande till Halts huvud. Till och med den minsta hjälmen Erak kunde hitta satt löst och gick alldeles för långt ned över ögonen och öronen. Genom att fylla hjälmen med tyg hade de till sist fått den att sitta mer eller mindre stadigt, men den såg fortfarande mycket märklig ut där den satt på spejarens huvud.

Skandierna log och tittade på medan Halt försiktigt satte hjälmen på huvudet. Borsa skakade på huvudet och småskrattade. Hilfmannen var med på resan för att Ragnak gett order om det. Han hade aldrig deltagit i en riktig strid, men såg ändå mer trovärdig ut på fartyget än vad Halt gjorde.

"Det här var faktiskt värt besväret bara för att få se det där", sa han. "Även om expeditionen för övrigt visar sig misslyckad."

Halt vände sig irriterat om. Det var ett misstag. När han rörde sig gled hjälmen ned och skymde ögonen. Han svor lågt för sig själv och rättade till den fåniga huvudbonaden. Runt honom gapskrattade skandierna. Halt suckade djupt och ryckte på axlarna.

De hade seglat i bidevind. Nu förberedde sig Erak på att runda udden med _Vargvinden_ , och besättningen skyndade sig att beslå det stora råseglet. Det slamrade när besättningen tog fram årorna och satte dem i årklykorna. Innan fartyget hade kommit det minsta ur kurs hade de satt igång med sina mjuka, rytmiska årtag. När Halt tittade sig över axeln såg han att det var samma sak med de andra fartygen. Hans hjälm gled ned lite igen, och Halt drog av den och kastade ned den på däck. Han blängde på Erak som om han ville utmana honom. Jarlen bara ryckte på axlarna och log.

De hade nästan kommit runt udden nu. De som inte rodde sträckte på nacken. Alla väntade ivrigt på att få se stranden. Skulle den vara helt öde, eller skulle en grupp temujaier stå där och vänta? Det kändes som om båten kröp fram runt udden, men nu kunde de till sist skymta kusten på andra sidan. Halt kände sig illa till mods. Än så länge kunde han inte se röken av några temujaier. Men detta var förstås bara den södra delen av stranden. När de kom runt udden kände han sig plötsligt upprymd. Han hörde flera andra på däck som grymtade lågt.

Där borta stod nämligen temujaierna. Halt kunde se hela tre kavalleriskvadroner på stranden.

Temujaiernas välvda tält stod uppslagna i prydliga rader, och hästarna var bundna vid en gräsplätt där stranden slutade. Halt visste att det ingick sextio man i en skvadron. Han förmodade att varje skvadron skulle lämna kvar ungefär tio man. De skulle sköta hästarna, som naturligtvis inte kunde resa på vargskepp. De hörde en hornstöt från stranden, och Halt förstod att temujaierna hade sett dem.

Borsa skakade sorgset på huvudet när han såg männen. Slagor var sannerligen en förrädare. "Jag hade hoppats att vi inte skulle hitta något", sa han allvarligt. "Att en skandier har blivit förrädare... det är en bitter tanke."

Han gick en bit bort, och Halt och Erak utbytte blickar. Erak ryckte på axlarna. Han var betydligt mer cynisk än hilfmannen. Dessutom kände han Slagor bättre.

"Nu är det dags att gå till botten med problemet", sa han lågt. Han lutade sig mot den kraftiga styråran så att _Vargvinden_ gled rakt mot stranden. De två andra fartygen drejade bi, precis som man hade kommit överens om. Roddarna höll dem på samma plats ungefär två hundra meter från stranden. Man kunde fortfarande beskjuta dem med bågar från land, men de stora, runda sköldarna längs sidorna skyddade besättningen från eventuella anfall.

Besättningen på _Vargvinden_ var inte lika skyddad. Fartyget var på väg rakt mot land, och för varje meter blev männen mer sårbara. En plötslig skur av pilar hade varit förödande.

"Håll huvudet lågt", grymtade Erak åt roddarna. Det var förstås en onödig varning. De hade redan hukat sig så långt de kunde och gjorde allt i sin makt för att skydda sig. Halt såg att jarlen då och då tog höger hand från styråran och kände lite på den stora stridsyxan han hade i närheten.

Nu var det fullt med liv och rörelse på stranden. Ett halvdussin temujaier hade samlats nere vid vattnet. Bakom dem ropades order ut, och männen samlade sig. Ledarna förberedde sina mannar på att gå ombord på de tre vargskeppen.

Det var inte långgrunt på det här stället, utan vattnet var djupt ända in till stranden. Vargskeppen kunde naturligtvis lägga till i extremt grunt vatten, men Halt och Erak hade kommit överens om att det var bäst att hålla fienden på avstånd. Tjugo meter från vattnet gav Erak tecken. Roddarna på ena sidan började ro åt motsatt håll, vilket ledde till att fartyget långsamt vreds tills det låg parallellt med stranden.

Erak nickade till sin förstestyrman, som skyndade sig till rorkulten. Sedan gick jarlen till relingen närmast stranden.

"Ohoj!" ropade han med sin dundrande stämma. Halt backade undan några steg.

Temujaien som stod närmast den lilla gruppen på stranden kupade händerna runt munnen. "Jag är Or'kam", ropade han. "Det är jag som leder styrkorna här. Var är Slagor?"

Halt hörde någon som suckade, och i ögonvrån kunde han se Borsa skaka på huvudet med en bitter min. Flera andra besättningsmän såg lika sorgsna ut. Nu var det bevisat: Slagor hade varit inblandad i den här planen.

"Ta det lugnt", varnade Halt. Besättningsmännen skyndade sig att dölja sin reaktion. Nu svarade Erak med berättelsen som han själv, Borsa och Halt hade hittat på.

"Överjarl Ragnak började bli misstänksam", ropade han. "Det hade varit för farligt för Slagor att komma hit. Han kommer att möta oss på Fallkorkön."

Temujaiernas ledare tittade på varandra och utväxlade några ord.

"De tycker inte om det här", muttrade Erak lågt.

"Det behöver de inte heller", sa Halt. "De behöver bara tro på det." Efter flera minuter vände sig Or'kam mot fartyget igen.

"Vi trodde att Slagor skulle komma", ropade han. "Hur vet vi att vi kan lita på er? Skickade han något meddelande? Har ni något lösenord?"

Männen ombord tittade oroligt på varandra. De hade fruktat att det skulle bli så här. Om Slagor och temujaierna hade kommit överens om ett lösenord skulle planen misslyckas. Naturligtvis hade de redan uppnått sitt första mål. De hade bevisat att Slagor var skyldig. Men nu när de väl hade kommit hit var det extremt frestande att dessutom minska fiendens styrkor med hundrafemtio man.

"Bluffa", väste Halt snabbt. "Han har redan sagt att han väntade på Slagor. Det verkar inte som om något lösenord behövs." Erak nickade. Det verkade vettigt.

"Lyssna på mig, ryttare", ropade Erak. "Jag behöver inget lösenord. Jag har kommit hit för att hämta er – med risk för mitt eget liv! Om ni tänker komma ombord, var snälla och gör det nu. I annat fall ger jag mig ut och plundrar. Då får ni och Ragnak sköta ert lilla krig bäst ni kan. Det är bara att välja!"

Männen på stranden började återigen att samtala med varandra. Det syntes på Or'kams rörelser att han var tveksam, men efter många blickar mot fartygen tycktes han bestämma sig. Det fanns ändå bara roddare på de tre fartygen, så han hade inget att vara rädd för.

"Kom hit med era fartyg så att vi kan gå ombord", ropade han.

Men nu skakade Erak på huvudet. "Vi kan inte komma hela vägen in", ropade han. "Vi hämtar er med båtar."

Or'kam gjorde en irriterad gest. Detta hade inte blivit som han tänkt sig, och han gillade det inte.

"Vad menar du?" ropade han. "Slagor kom hela vägen in. Jag såg det själv!"

Erak sträckte på sig så att han var fullständigt synlig. Han hade varit en enkel måltavla om någon på stranden bestämt sig för att skjuta. "Var försiktig", viskade Halt.

"Säg mig, ryttare", ropade Erak. "Tog Slagor ombord femtio man den gången? Lyckades han ta ombord femtio man och sedan ge sig ut på sjön igen?"

Det var tyst en stund. Temujaiernas ledare funderade på det Erak hade sagt.

"Om jag kom ända in till stranden skulle vi aldrig komma ut igen efter att ni klivit ombord", fortsatte Erak. "Inte minst på grund av tidvattnet."

Det verkade som om Or'kam hade bestämt sig.

"Nåväl", ropade han. "Hur många kan komma ombord åt gången?"

Erak motstod frestelsen att dra en lättnadens suck.

"Tre båtar med åtta man i varje", ropade han. "Tjugofyra åt gången."

Or'kam nickade. "Du kan börja skicka båtarna, skandier", ropade han. Han vände sig mot sina närmaste män och bad dem organisera ombordstigningen. Ombord på _Vargvinden_ hade Erak redan signalerat åt de andra vargskeppen att det blivit dags att skicka ut båtar.

## 31

Position två!" ropade Will. "Skjut!"

De hundra bågskyttarna höjde bågarna, spände dem och sköt. Ljuden från pilbågarna hördes tydligt när det var hundra bågar som användes. Will och Horace tittade belåtet på när det mörka molnet av pilar for över fältet mot måltavlan som plötsligt hade visat sig.

Evanlyn satt på en gammal trasig kärra en bit bort. Hon betraktade intresserat scenen.

Mjuka dunsar hördes när några pilar slog i marken nära målet. Från pilarna som träffade hördes ett tydligt smäckande ljud.

"Sköldar!" röt Horace. En fotsoldat klev fram bredvid varje skytt. Soldaterna hade rektangulära träsköldar på vänster arm, och de höjde dem så att de skyddade både sig själva och bågskyttarna. Krigarlärlingen hade fått idén medan han tittat på skyttarnas övningar. Will hade genast gått med på förbättringen. Han hade bara hundra bågskyttar och hade inte råd att bli av med några. Temujaierna skulle säkerligen besvara skotten när de förstod vad som stod på.

Will tittade sig hastigt omkring för att försäkra sig om att hans mannar var redo att skjuta på nytt. Sedan vände han sig mot övningsfältet och förberedde sig på att nästa måltavla skulle bli synlig.

Där! Några män bakom honom drog i ett par rep så att en annan bräda restes från gräset. Han hade själv nästan missat rörelsen eftersom han tittat för att se om bågskyttarna var redo. Han var nära att gripas av panik. Det här gick lite för fort.

"Redo!" ropade han. Ibland sprack hans röst när han ropade så här, och han hatade det. Männen med sköldarna backade undan. "Position tre... skjut!"

Pilbågarna väste och sjöng. Ytterligare ett moln av pilar gled över fältet och slog ned i området runt målet. Ett nytt mål reste sig långsamt upp från gräset, och det var mycket närmare den här gången.

"Sköldar!" ropade Horace. Än en gång gled soldaterna fram för att försvara bågskyttarna. Horace gjorde samma sak, och skyddade Will med en stor sköld.

"Skynda, skynda", muttrade Will otåligt medan männen tog fram nya pilar och lade dem på sina strängar. Bågskyttarna såg hur bråttom det tycktes vara och skyndade sig. Det gjorde dem klumpigare. Tre av dem tappade sina pilar, medan andra fumlade som nybörjare.

Will var frustrerad, men insåg snabbt att han var tvungen att fullfölja manövern med männen som var beredda. Han vände blicken mot målet. Männen som skötte måltavlorna hade börjat dra i repen, och brädan var på väg mot dem med samma hastighet som en fiende skulle ha. Räckvidden ändrades så snabbt att det var svårt att bedöma vilken position som var bäst. Han hade tappat koncentrationen och överblicken.

Han klev ned från plattformen han hade stått på. "Vi tar en paus nu", ropade han.

Han insåg att han hade svettats ymnigt, och torkade sig i pannan med ena ärmen. Horace satte ned sin stora sköld och kom fram till honom.

"Är det något som är fel?" frågade han.

Will skakade nedslaget på huvudet. "Detta är hopplöst", sa han. "Jag kan inte hålla koll på måltavlorna och bågskyttarna på samma gång. Jag tappar överblicken. Du måste titta på skyttarna och tala om för mig när de är redo."

Horace såg fundersam ut.

"Det skulle jag kunna göra", sa han. "Men när det verkligen blir strid kommer jag att vara alldeles för upptagen med att skydda dig. Jag behöver också hålla ett öga på fienden. Jag vill verkligen inte att du förvandlas till en nåldyna."

"Men det är viktigt", sa Will missnöjt. "Än så länge övar vi som om de _inte_ hade haft en _kaijin_ med sig! Och inte ens det går som det ska!"

En kaijin var en oerhört träffsäker bågskytt, och Halt hade berättat att det brukade finnas en sådan i varje grupp om sextio temujaier. Deras mål var att skjuta fiendens ledare. Det skulle bli Wills uppgift att ta itu med dem, och han hade tänkt ut några lämpliga övningar. Men om Will delade sin uppmärksamhet mellan fienden och sina egna bågskyttar skulle det bli oerhört svårt att eliminera fiendens prickskyttar.

Däremot skulle risken att han själv blev skjuten öka avsevärt.

"Jag kan göra det", sa Evanlyn. De två pojkarna vände sig mot henne. Hon såg genast att de såg tveksamma ut. "Jag kan absolut göra det. Jag håller ett öga på bågskyttarna och ropar när de är redo."

"Men då måste du vara med vid frontlinjen", sa Horace. "Det kommer att bli farligt!"

Evanlyn skakade på huvudet. Hon hade märkt att Will inte haft några invändningar än. Han tycktes i alla fall fundera på förslaget.

"Bågskyttarna är ju inte riktigt vid frontlinjen", sa hon. "Ni kommer att vara bakom den och skyddas av ett dike och en vall av jord. Vi kan gräva en grop till mig bakom din position, Will. Där kan jag inte träffas av pilar. Jag behöver trots allt bara se våra bågskyttar, inte fienden."

"Men tänk om temujaierna lyckas rusa fram?" frågade Horace. "Då är du mitt i smeten!"

Evanlyn ryckte på axlarna. "Då kommer det ändå inte att spela någon roll var jag är. Alla kommer att dö. Alla andra måste ta risker, så varför skulle inte jag göra det?"

Horace var nära att säga "för att du är flicka", men var förståndig nog att låta bli. Evanlyn kanske hade en poäng. Ändå var han inte helt övertygad. Han vände sig mot Will.

"Vad tycker du, Will?" frågade han. Han väntade sig nästan att spejarlärlingen skulle hålla med direkt, och blev förvånad när Will tvekade.

"Jag tror att hon har rätt", sa Will långsamt. "Det är värt ett försök."

*

"Gör er redo", sa Evanlyn lugnt. Hon hade hukat sig ned bakom plattformen som Will och Horace stod på.

"Klara!" ropade Horace. Männen med sköldarna ställde sig på knä bredvid bågskyttarna.

"Vänster... position ett... skjut!"

Skuren var ojämn, och Will visste att det var hans fel. Han hade ropat ut sin order en liten aning för tidigt, och vissa av männen hade inte hunnit spänna bågarna helt. Han bet sig i läppen. Nu ropade Horace efter sköldarna samtidigt som pilarna träffade sitt mål. Många hade inte kommit hela vägen fram.

En ny fara visade sig genast. Så fort nästa måltavla lyftes upp så lösgjorde sig en ny, mindre måltavla från den större. Den var stor som en människa, och det var Wills uppgift att ta itu med den. Han spände bågen och sköt. Pilen slog in i måltavlan samtidigt som Evanlyn ropade "redo". Han vände snabbt blicken mot det stora målet medan Horace gav order åt soldaterna att sänka sköldarna.

"Vänster! Position tre...", började han. "Ett halvt steg ned", sa han snabbt.

Han tvingade sig själv att vänta tills alla hade spänt bågarna ordentligt. "Skjut!"

Den här gången såg det bättre ut. De flesta pilarna slog rakt in i måltavlan eller träffade någonstans alldeles i närheten. Om de hade skjutit mot en grupp framryckande ryttare hade effekten blivit förödande.

"Sköldar!" röt Horace, och mönstret började upprepas. Men nu höll Will upp handen och såg trött ut.

"Vi vilar", sa han. Horace upprepade ordern med högre röst. Bågskyttarna och soldaterna med sköldar sjönk tacksamt ned i gräset. De hade övat i mer än två timmar i sträck med bara några få, korta raster. Horace tittade på Will och log brett.

"Inte illa", sa han. "Tjugo av tjugofem måltavlor blev pepprade ganska rejält. Och du träffade varenda kaijin."

De mindre måltavlorna som suttit fast i de större bräderna symboliserade motståndarnas kaijin. När Will hade sluppit titta på både fienden och sina egna bågskyttar hade han tagit hand om dem ganska enkelt.

"Det är sant", sa Will till Horace. "Men de sköt förstås inte på mig."

Egentligen var han mycket nöjd med hur detta hade gått. Han hade skjutit riktigt bra, trots att det varit lite distraherande att behöva bedöma avståndet för den större gruppen.

Han log mot Horace och Evanlyn. Det kändes bra att något av den gamla kamratandan hade återställts.

"Alla skötte sig perfekt", sa han. Sedan höjde han rösten. "Vi vilar i en halvtimme."

Många av bågskyttarna grymtade belåtet. De gick till en plats vid sidan av fältet där några tunnor med vatten stod uppställda.

"Jag tycker att ni ska sluta för i dag", sa någon bakom dem. "Ni har redan gjort tillräckligt."

De tre ungdomarna vände sig om. Will kände hur han fick ny kraft och greps av en enorm nyfikenhet.

"Halt!" utbrast han. "Vad hände? Var temujaierna där? Lyckades ni lura dem?"

Men Halt höll upp handen för att hindra den strida strömmen av frågor han visste var nära. Han var bekymrad över det han hade sett när han närmat sig fältet.

"Varför har du blandat in Evanlyn i detta, Will?" frågade han.

Lärlingen såg bestämd ut. "För att jag behöver henne, Halt. Någon måste hålla koll på skyttarna så att jag vet när de är redo. Det funkar inte annars."

"Kan inte någon annan göra det?"

"Det finns ingen annan jag litar på. Det måste vara någon som inte drabbas av panik. Någon som kan hålla huvudet kallt."

Halt kliade sig på hakan och såg tankfull ut. "Hur vet du att inte Evanlyn kommer att bli panikslagen, då?"

Svaret kom direkt. "För att hon inte blev det i Celtica. Vid bron, du vet."

Halt tittade på de tre unga ansiktena. De såg mycket bestämda ut. Han visste att Will hade rätt. Han behövde någon han kunde lita på.

"Nåväl", sa han. Will, Horace och Evanlyn sken upp, men Halt skakade genast på huvudet. "Se inte så glada ut. Det blir jag som måste berätta det hela för hennes far om hon blir skjuten."

"Berätta om temujaierna nu", sa Will. "Var de där borta vid Sandbäcksviken?"

Evanlyns leende försvann när hon kom att tänka på Slagors plan. Hon såg orolig ut.

Det Halt sa härnäst fick henne att bli lugnare. "Visst var de där", sa han snabbt. "Och de avslöjade att de hade väntat sig att få se Slagor." Han nickade mot flickan, som drog en lättnadens suck. "Det är nog fördelaktigt för dig, prinsessa", sa han.

"Ragnak kommer inte att bryta sin ed", sa hon och tittade ned.

Halt nickade. "Det är sant. Men han har åtminstone gått med på att inte göra något förrän hotet från temujaierna är över."

Evanlyn viftade lite med händerna. "Han har bara skjutit upp det."

"Problem man kan skjuta upp brukar för det mesta gå att lösa", sa Halt och lade armen om hennes axlar. Evanlyn log mot honom. Det var ett ganska svagt leende som snabbt försvann.

"Du kanske har rätt", sa hon. "Men var snäll och sluta kalla mig prinsessa, Halt. Det tjänar ingenting till att hela tiden påminna Ragnak om vem jag är."

Spejaren nickade. "Kanske det", sa han. Sedan sänkte han rösten så att bara Evanlyn hörde vad han sa. "Det är ingen idé att nämna det för honom, men du ska inte bli förvånad om Eraks vargskepp väntar på dig i hamnen ögonblicket de sista temujaierna sticker."

Hon tittade hoppfullt på honom. Han mötte hennes blick och nickade. Hon tittade från honom till den kraftige skandiske jarlen, som precis kom gående över fältet. Hon gav Halt en lätt kyss på kinden.

"Tack, Halt", sa hon lågt. "Då vet jag att jag har en chans, i alla fall."

Spejaren ryckte på axlarna och log. "Det är därför jag är här", sa han. Han var nöjd över att hon återigen såg hoppfull ut. Hon log mot honom en gång till och började sedan gå tillbaka mot sitt rum. Hon var överväldigad av att det kanske fanns ett sätt för henne att komma härifrån. Nu ville hon helst vara ensam en stund.

Några av skandierna som hade skött måltavlorna vinkade mot Erak när han närmade sig. De väntade ivrigt på att höra vad som hade hänt vid Sandbäcksviken. När jarlen kom fram och berättade om Slagors förräderi grymtade de argt och kastade mörka blickar mot byggnaden där de visste att Slagor satt fången.

"Och temujaiernas ledare, Erak?" frågade Will. "Hur lyckades ni få dem att stiga i land på Fallkorkön?"

Eraks mullrande skratt genljöd över övningsfältet. "Vi hade fått ställa oss i vägen för att hindra dem!" sa han. "De var så ivriga att känna fast mark under fötterna att de rusade i land så fort de fick chansen."

Skandierna som stod runt honom och lyssnade brast också i skratt. "Vi seglade en stund i kraftig motsjö, och efter några timmar var de hårdföra soldaterna som små sjuka lamm."

"De var inte de enda", sa Halt. "Jag har varit med om sjögång tidigare, men jag har aldrig upplevt något som liknade det där."

Erak var nära att vika sig dubbel av skratt. "Din mästare blev nästan lika grön som sin mantel", sa han till Will.

Halt höjde ett ögonbryn. "Jag fick i alla fall användning för den där förbannade hjälmen." Leendet försvann omedelbart från Eraks ansikte.

"Ja", sa han. "Jag har inte riktigt bestämt mig för om jag ska berätta för Gordoff om det där. Han bad mig att vara rädd om hjälmen. Den är en gammal släktklenod."

"Då har den precis fått en ännu mer inpyrd, hemtrevlig känsla", sa Halt. Han kunde inte låta bli att känna viss skadeglädje, och Will såg det på honom. Spejaren nickade mot bågskyttarna i närheten.

"Den här gruppen verkar fungera ganska bra nu", sa han.

Will kände sig oerhört nöjd över sin lärares beröm.

"Ja, det har gått ganska bra", sa han. Han gjorde sitt bästa för att inte låta för belåten.

"Bättre än så", sa Halt. Sedan tittade han allvarligt på Will. "Jag menade det jag sa förut, Will. Låt dem vila i dag. Det gäller dig också. Du förtjänar att få vila lite. Om jag inte misstar mig så behöver vi nämligen all vila vi kan få de närmaste dagarna."

## 32

Det var ett dovt ljud. Det påminde lite om bränningar som hördes på avstånd, eller kanske om åska i fjärran. Men ingen åska som Will någonsin hade hört lät så här. Det här ljudet hade ingen början och inget slut. Det bara fortsatte.

Och det tilltog ständigt i styrka.

Det var ljudet av tusentals hästar som långsamt var på väg mot dem.

Will spände sin båge några gånger på prov för att testa strängen. Hans blick var fäst vid platsen där de visste att temujaierna skulle visa sig. Den låg en kilometer bort, där den smala landremsan mellan kullarna och vattnet gick runt en hög udde. Han var torr i munnen och hade svårt att svälja.

Han böjde sig ned mot vattenskinnet han hade bredvid kogret och såg inte när de första ryttarna kom runt kröken.

Männen runt honom ropade till. Ryttarna red stigbygel vid stigbygel i en enda lång, utdragen linje. Hästarna red i kort galopp och höll samma takt som djuren bredvid.

"De måste vara tusentals!" sa en av bågskyttarna. Will hörde på hans röst hur rädd han var. Flera andra män i närheten verkade lika skräckslagna. Från de skandiska krigarna längre bort hördes dock inte ett ljud.

Nu kunde de höra skramlandet av seldon över hovarnas dova mullrande. Ryttarna ryckte fram och kom närmare och närmare de tysta, väntande skandierna. Sedan hördes en hög hornstöt. Allihop höll in hästarna och stannade till.

Tystnaden var så tjock att Will inbillade sig att han kunde röra vid den.

Sedan steg ett enormt vrål från de väntande skandierna. Efter ett ögonblick började de att slå sina yxor och bredsvärd mot sköldarna, men snart tystnade ljudet långsamt. Temujaierna klev tyst ned från sina hästar och stirrade på sina fiender.

"Stilla!" ropade Will till bågskyttarna. Nu när han såg temujaiernas frontlinje kändes hans egen grupp löjligt liten. Det var nog sex eller sju hundra temujaier som red sida vid sida där borta. Bakom dem fanns ytterligare fem eller sex gånger så många. Mitt i armén satt befälhavaren på sin häst, och Will såg hur han viftade med flaggor i olika färger. Andra ryttare besvarade signalerna. Ytterligare en hornstöt hördes. Tonen var annorlunda nu, och ryttarna längst fram började leda sina hästar framåt. Återigen hördes ett högt skrammel av seldon. Det följdes av ett kraftfullt, metalliskt väsande. Sekunden efter glittrade den svaga solen i hundratals sablar som temujaierna hade dragit.

"De tänker slåss på nära håll", sa Horace lågt.

Will nickade. "Kom ihåg vad Halt berättade. De kommer att inleda med en fint. De kommer att gå till anfall och sedan dra sig tillbaka och hoppas på att skandierna följer efter. När de ser att skandierna jagar dem kommer de att omringa dem."

De arton hundra skandierna var uppställda i tre led på en smal landremsa mellan havet och de skogklädda kullarna. De väntade bakom noggrant konstruerade jordvallar som nådde dem ungefär till bröstet. På sidan mot temujaierna satt vässade pålar av olika längd. Det var meningen att de skulle spetsa fiendernas hästar.

Halt hade sett till att försvarsverken byggdes på platsen där landremsan var som smalast. Sidorna skyddades av de branta kullarna på ena sidan och havet på den andra. Hallasholm låg ungefär två hundra meter bakom skandierna. Wills bågskyttar stod på en jordhög några meter bakom den huvudsakliga försvarslinjen. För tillfället var skyttarna dolda bakom en provisorisk mur av grenar.

Halt, Erak och Ragnak hade befälet. De stod på en central position på en kulle ungefär i mitten av den skandiska armén.

Nu kunde Will se fler flaggor. Kavalleriet red fram och började närma sig skandiernas vänstra flank.

Ett sorl utbröt bland bågskyttarna som satt hukade bakom muren. Flera av dem sträckte sig efter pilar som av ren instinkt. Faran var överhängande, och de ville beväpna sig.

"Håll er nere!" sa Will. Än en gång sprack hans röst lite. Halt ville inte att han skulle avslöja bågskyttarna förrän skandierna hade gjort några inledande anfall.

"Vänta tills fienden anfaller fullt ut", hade han sagt till sin lärling. "Då överraskar vi dem."

Bågskyttarna vände sig om för att betrakta sin unge befälhavare. Will tvingade sig själv att le mot dem och lutade sedan sin båge mot vallen för att visa att skyttarna inte behövdes än. Han önskade att han var lika lugn som han försökte verka.

Några av männen lade också ifrån sig sina bågar.

"Snyggt", sa Horace lågt bredvid honom. "Hur bär du dig åt för att hålla huvudet så kallt?"

"Det hjälper om man är rädd", viskade Will. Han var förvånad över krigarlärlingens fråga. Horace verkade vara så lugn man kunde bli. Han verkade alltid helt obekymrad. Men det han sa härnäst fick Will att inse att skenet bedrog.

"Jag fattar vad du menar", sa han. "Jag var nära att tappa mitt svärd när de kom runt kröken där borta."

Nu hade ryttarna ökat farten. De stormade fram i full galopp. När de närmade sig skandierna ändrade en stor del av styrkan riktning. Det såg ut som om de vässade pålarna hade fått dem att fatta sitt beslut. De vände på hästarna så att de sprang parallellt med skandiernas försvarslinje i några sekunder. Sedan vände de om och började rida tillbaka mot sin egen armé.

Skandierna ropade hånfullt efter dem och avfyrade en skur av spjut, stenar och andra projektiler. De flesta nådde inte hela vägen fram.

En mindre grupp fortsatte mot skandiernas vänstra sida. Det var nog mindre än hundra ryttare i den gruppen. De lutade sig framåt i stigbyglarna och gav ifrån sig höga stridstjut. De tvingade sina rufsiga små hästar att klättra upp för vallarna och struntade i att flera av djuren träffades av pålar. Ungefär två tredjedelar nådde fram till skandierna. Nu lutade de sig från sadlarna och började hugga åt alla håll med sina långa, krökta sablar.

Skandierna försvarade sig aggressivt. Deras yxor lyftes och föll, och många hästar ramlade ihop. Will önskade att han slapp höra ljudet av de plågade hästarna. Temujaiernas små riddjur påminde väldigt mycket om Tug och Abelard, och han hade svårt att inte tänka på sin egen häst. Det var uppenbart att temujaierna betraktade sina hästar mer som verktyg än vänner.

Striden rasade i ena hörnet av den skandiska armén. Under några minuter var det omöjligt att se vad som hände. Sedan började temujaierna att ropa och långsamt backa bakåt nedför jordvallarna. De vände på hästarna och lät skandierna följa efter dem.

För den som betraktade striden på avstånd var det uppenbart att temujaierna inte drog sig undan lika snabbt som de hade kunnat. Inte ens ryttarna som fortfarande satt på sina hästar försökte galoppera. Istället drog de sig tillbaka långsamt. De såg till att förföljarna hela tiden var nära dem och att de drogs längre och längre bort från ledet.

"Titta!" sa Horace plötsligt och pekade med sitt svärd. Flera hundra ryttare hade samlats i en cirkel och höll på att närma sig sina kamrater.

"Precis som Halt sa", muttrade Horace. Will nickade tyst.

På kullen i mitten av skandiernas armé sa Erak samma sak.

"Där kommer de, Halt", muttrade han. "Precis som du sa." Ragnak stod bredvid honom och tittade oroligt ut över sina mannar. Nästan hundra skandier hade avlägsnat sig från försvarsverken och höll på att slåss med temujaierna.

"Du hade helt rätt, spejare", sa han. Härifrån kunde han se fällan som hade gillrats. Om inte Halt hade berättat om det hade han nog inte lyckats urskilja fällan i stridens hetta.

"Kan vi lita på att Kormak håller ordning på karlarna?" frågade Halt.

Ragnak såg bister ut. "Jag dödar honom annars", sa han. Spejaren höjde ett ögonbryn.

"Det behöver du inte", sa han. Sedan vände han sig mot en av Ragnaks signalister, som stod beredd med ett horn i handen. "Gör dig redo", sa han. Mannen höjde hornet till läpparna och förberedde sig för att blåsa.

Det var som om de lekte katt och råtta. Den mindre gruppen med temujaier låtsades dra sig tillbaka, men lyckades ändå slåss med de förföljande skandierna. Skandierna låtsades förfölja och komma längre och längre bort från sina egna led. Samtidigt cirklade temujaierna runt för att angripa de oskyddade skandierna.

Det fanns bara en bricka till i spelet, och den var okänd för temujaiernas ledare. Före gryningen hade Halt beordrat ett hundratal skandiska krigare med yxor att gömma sig i skogsbrynet på kullarna. De var gömda i diken och bakom nedfallna träd, och nu väntade de på signalen som betydde att de skulle överraska temujaierna som försökte överraska deras kamrater.

"Signal ett", sa Halt lågt. Mannen bredvid honom blåste i hornet, och en lång, utdragen ton genljöd över landskapet.

Skandierna som förföljt temujaierna bröt omedelbart kontakten med fienden och formade en cirkel. De höll sina runda sköldar framför sig så att en ogenomtränglig mur bildades. De hann göra det precis i tid, för den andra vågen av ryttare var nästan framme. När ryttarna från öst kom fram märkte de till sin förvåning att deras fiender tycktes vänta på dem och redan hade intagit försvarsställning. De skingrades vid muren av sköldar, och en hård strid utbröt. De hundra skandierna försvarade sig desperat mot ryttarna, som var minst fem gånger så många.

*

General Haz'kam bevakade striden från sin position. Han rynkade pannan när skandierna formade en vägg med sina sköldar. Det var en avancerad, väl genomförd manöver som såg ut som om den hade planerats länge.

"Jag gillar inte detta", sa han till sin närmaste man. "De här vildarna brukar inte bete sig så där." Sedan hördes fiendens horn igen. Tre korta stötar. Det var någon sorts signal, naturligtvis. Men vad betydde den?

Det dröjde inte länge innan han fick svaret på frågan. Ett vrål steg från skandiernas armé när en grupp med fotsoldater störtade fram från träden och anföll ryttarna som försökt omringa de förföljande skandierna. Med sina stridsyxor skapade skandierna snabbt stor förödelse bland de förvånade temujaierna, som hade fångats i en fälla mellan sköldarna och de nya angriparna. Ryttarna blev nu ett enkelt byte för de aggressiva nordborna. Haz'kam insåg att han hade förlorat minst en fjärdedel av sina stridande styrkor på några sekunder. Han tvingades medge att han hade gjort ett misstag. Han vände sig mot en man som stod bredvid honom med ett horn i handen.

"Blås till reträtt", sa han snabbt. "Vi drar oss tillbaka."

Mannen blåste, och tonen genljöd över slagfältet. Alla temujaier hörde. Den här gången gick det betydligt snabbare för dem att fly än när de bara hade låtsats. De försökte inte dra med sig några skandier nu. Efter bara några minuter strömmade alla ryttarna tillbaka mot sina egna led.

*

För ett ögonblick såg det ut som om all disciplin hade lämnat skandierna. Ragnak såg att hans krigare var nära att förfölja de flyende temujaierna – vilket naturligtvis hade inneburit slutet för dem. "Kormak!" röt han så högt han kunde. "Kom tillbaka! Med en gång!"

Det krävdes ingen hornstöt för att männen skulle lyda. Överjarlens röst hördes tydligt, och de vände sig omedelbart om och skyndade sig till försvarsverken. Temujaierna insåg vad som hände lite för sent, men hann ändå skicka en skur av pilar efter de springande skandierna.

Men den kom ändå för sent. Förutom några mindre skador hade pilarna ingen effekt.

Will och Horace utväxlade blickar. Än så länge hade allt gått precis som Halt hade sagt. Men nästa gång skulle förstås temujaierna inte använda samma knep.

"Nästa gång blir det vår tur", sa Will.

## 33

General Haz'kam red långsamt fram längs första ledet i armén. Den första anfallsstyrkan kom precis tillbaka.

Ungefär två hundra av hans män hade dödats eller skadats under den första sammandrabbningen. Dessutom hade ungefär hälften så många hästar strukit med. Med en armé på nästan sex tusen man så var det förstås ganska låga siffror.

Skandiernas beteende var förbryllande. Det var ju _deras_ antal som skulle minskas med några hundra under det första anfallet, inte Haz'kams. Han hade till och med hoppats att majoriteten av skandierna skulle följa efter och rusa ut på det öppna fältet där bågskyttarna kunde skjuta dem.

Generalen höll in hästen när han kom fram till en grupp officerare. En av dem var överste Bin'zak, ledaren för Haz'kams underrättelseavdelning. Översten såg nervös ut. Det hade han all anledning att göra, tänkte Haz'kam.

General Haz'kam mötte överstens blick och nickade kort med huvudet mot skandierna. "Det där var inte vad jag hade väntat mig", sa han. Hans tonfall var mjukt och olycksbådande. Översten red fram några steg och gjorde honnör.

"Jag förstår inte vad som hände, shan Haz'kam", svarade han. "Av någon anledning genomskådade de fällan. De har inte alls betett sig som jag hade trott. De beter sig fullständigt... fullständigt oskandiskt!"

Haz'kam nickade några gånger. Han höll tillbaka sin vrede, för det anstod inte en befälhavare att visa för starka känslor på slagfältet. Nu mötte han överstens blick igen.

"Det har inte slagit dig att skandierna kanske har någon på sin sida som känner till hur vi slåss?"

Bin'zak funderade. Han hade faktiskt inte tänkt på den saken. Men nu när Haz'kam nämnde det, så verkade det förstås inte otänkbart. Men det var en detalj som inte riktigt stämde.

"Det vore mycket olikt skandierna att ge befälet åt en främling", sa han tankfullt. Haz'kam log. Det fanns inte ett spår av värme i leendet.

"Det var mycket olikt dem att sluta förfölja oss också", sa han. "Och att forma en sköldborg. Och att överraska oss med ett anfall från skogen." Översten sa inget. Det generalen sa var naturligtvis helt riktigt.

"Vi har fått vissa rapporter", sa Haz'kam. "En främling har tydligen synts till i sällskap med skandierna. En av de förbannade _atabi_."

"Atabi" betydde ungefär "de gröna". Det var så temujaierna kallade spejarna. Sedan Halt hade stulit hästarna för många år sedan hade temujaiernas ledare samlat ihop så mycket information de kunnat om de mystiska figurerna som klädde sig i gröna och grå mantlar. De senaste åren hade spionerna nått ända fram till Araluen. De hade ställt många frågor, men inte kommit fram till speciellt mycket. Spejarna bevarade sina hemligheter väl, och de vanliga människorna i Araluen pratade ogärna om dem med främlingar. De flesta verkade lite rädda för spejarna, eftersom de ansågs ägna sig åt magi och svartkonst.

Överste Bin'zak ryckte på axlarna när generalen nämnde spejaren.

"Det är bara rykten, shan", sa han. "Ingen av mina mannar har kunnat bekräfta att det där verkligen stämmer."

Generalen tittade på honom. "Jag anser att vi precis har fått det bekräftat", sa han. Han stirrade på översten tills denne vände bort blicken.

"Ja, shan", sa han bittert. Han visste att hans karriär var över. Nu höjde Haz'kam rösten och ropade åt de andra officerarna som hade samlats runt honom.

"Det skulle nämligen också förklara varför vårt överraskningsanfall från havet uteblev", sa han. Flera av männen nickade. Det hade varit Bin'zak som utvecklat planen med Slagor. Nu verkade det som om de hundrafemtio krigarna som gått ombord på de skandiska fartygen för fyra dagar sedan bara försvunnit.

Generalen fattade ett beslut. "Inga mera listigheter nu", sa han. "Vi har redan slösat tillräckligt mycket tid här. Vi kom hit hela tre veckor för sent. Från och med nu anfaller vi på det vanliga sättet. Vi skjuter pilstormar tills vi har försvagat fienden tillräckligt mycket för att bryta igenom deras försvar."

Befälhavarna nickade. Generalen tittade på dem och såg hur beslutsamma de såg ut. Nu skulle temujaierna göra det de var bäst på: utnyttja sin snabbhet, sin rörlighet och sina livsfarliga bågskyttar. På det sättet skulle de orsaka stora skador. När rätt ögonblick kom skulle de sedan rycka fram för att avsluta striden med sina sablar och lansar. De här männen var lugna och sansade. De gav inte ifrån sig några vilda stridstjut.

Detta var helt enkelt som en vanlig arbetsdag för dem.

"Ge era order", sa Haz'kam. "Invänta sedan mitt kommando."

Han vände sig om för att rida tillbaka mot kullen han skulle övervaka striden från. Flera flaggor hade redan höjts i en signal som betydde att det vanliga anfallet snart skulle börja. Generalen stannade till när han hörde en röst bakom sig.

"General!" sa Bin'zak. Haz'kam märkte att mannen tilltalade honom med den militära titeln istället för "shan". Generalen tittade på översten.

"Jag vill ha tillstånd att rida med en _ulan_ , general Haz'kam", sa han och lyfte blicken. En ulan var en grupp om sextio ryttare. Det var den viktigaste enheten i temujaiernas armé. Haz'kam funderade. Normalt sett brukade officerare av Bin'zaks typ hålla sig undan från striderna. De hade ingen anledning att försöka bevisa sitt mod eller sin värdighet.

"Beviljas", sa generalen. Sedan vände han sig om och red tillbaka mot sin befälsposition.

*

"Vad händer nu?" frågade Ragnak irriterat när temujaierna började forma sig i grupper.

Halt studerade fienden. "Nu förbereder de sig på att anfalla på allvar", sa han. Han höjde sin båge och pekade på ryttarna med den. "En ulan är en enhet som består av sextio ryttare. De kommer att anfalla med många sådana. De kommer att rycka fram och sedan dra sig tillbaka innan vi hinner svara. De kommer att försöka skjuta så många som möjligt innan de genomför ett hårt, stort anfall mot en svag punkt."

"Var då?" frågade Erak. Allt prat om taktik gjorde honom irriterad. Han ville slå ihjäl temujaier med sin yxa. Nu verkade det som om han skulle få vänta ännu längre på det.

Halt vände sig mot mannen med hornet.

"Signalera till bågskyttarna att de ska hålla sig redo", sa han. Mannen blåste i hornet, och Halt vände sig mot Erak för att svara på hans fråga. "Det kan vara var som helst", sa han. "Men det kommer att vara ett ställe som generalen tror är en svag punkt."

"Och vad gör vi medan vi väntar på att han bestämmer sig?" frågade Ragnak irriterat. Halt log för sig själv. Tålamod var inte skandiernas starka sida.

"Vi överraskar dem med våra bågskyttar", sa han. "Vi försöker döda så många som möjligt innan de inser att någon skjuter på dem."

*

Alla Wills hundra bågskyttar hörde hornstöten. De började omedelbart att röra sig nervöst. Will höll upp handen för att lugna dem.

"Håll er gömda!" sa han. Han tog tid på sig att säga det, och han var nöjd med att hans röst inte sprack den här gången. Han klättrade upp på plattformen han skulle dirigera styrkan från. Horace stod bredvid honom och var beredd med skölden. Bågskyttarna skymdes fortfarande av den provisoriska muren, men när tiden var inne skulle de knuffa omkull den och låta soldaterna skydda dem från temujaiernas pilar.

Nu började ryttarna att röra sig. Till en början red de i kort galopp, men sedan ökade de hastigheten. Will såg att samtliga var beväpnade med pilbåge.

De dundrade fram mot skandierna. Den här gången red de inte i en lång, utdragen linje som de gjort innan. Istället red de i ungefär ett dussin stora grupper. När de var omkring hundra meter från skandierna vände sig varje grupp och började skicka skur efter skur med pilar mot sina fiender.

Will trummade nervöst på muren. Han ville genomskåda temujaiernas mönster innan han inledde sitt anfall. Det första överraskningsanfallet var viktigast. Han hade möjlighet att skapa stor förvirring bland fienden, och han ville inte missa chansen.

Det rasslade och skramlade när skandierna blockerade fiendens pilar med sina sköldar. Alla skandier hade inte samma tur, och Will såg flera nordbor som sjönk ihop. Kamraterna bakom dem drog tillbaka dem en bit och tog deras platser. Skandierna i andra och tredje ledet hade höjt sina sköldar för att skydda sig från pilar ovanifrån, medan de som stod främst höll sköldarna rakt framför sig.

Det var effektivt, men det gjorde det svårt för skandierna att se temujaiernas framryckningar. Nu hängde en grupp om sextio soldater bågarna på ryggen. De drog sina sablar och störtade fram innan skandierna hann förstå att de var där. När skandierna till sist reagerade och gick till motangrepp drog sig temujaierna undan, och en annan ulan sköt ett pilregn mot den skadade sköldborgen.

"Vi måste göra något", muttrade Horace. Will höll upp handen för att signalera att han skulle vara tyst. Temujaiernas grupper rörde sig faktiskt i komplicerade mönster, och nu när han hade studerat dem ett tag kunde han förutsäga vad som skulle hända härnäst.

Ryttarna galopperade tillbaka från skandierna och förberedde sig på att forma om gruppen. Bakom dem låg mer än femtio skandier döda. De hade dödats av antingen pilar eller temujaiernas sablar. Ett halvdussin döda temujaier låg runt vallarna där ulanerna stormat fram.

Nu hade ryttarna kommit tillbaka till sina egna led. Där lät de hästarna vila medan tio andra ulaner gick till angrepp. De skulle upprepa mönstret på nytt. De skulle tvinga skandierna att ta skydd bakom sköldarna och sedan gå till angrepp med sablarna. Medan männen drog sig tillbaka skulle de skjuta skur efter skur med pilar. De ville skapa luckor i skandiernas försvar. Metoden var enkel, effektiv och livsfarlig.

Nu började ulanerna sin galopperande dans på nytt. Will höll blicken fäst vid en grupp i mitten. Han visste att den skulle svänga runt och komma snett mot dem.

"Ned med muren nu", muttrade han till Horace.

"Sköldar!" ropade den muskulöse lärlingen. "Ned med muren!" Soldaterna rusade fram och knuffade omkull grenverket så att bågskyttarna stod bakom en jordvall som nådde dem ungefär till midjan.

"Gör er redo", ropade Evanlyn. Männen satte pilar vid strängarna. Nu var det Wills tur att ta över.

"Ett halvt steg åt vänster!" ropade han. Samtliga bågskyttar vände sig åt samma håll.

"Position två!"

De hundra pilbågarna höjdes på exakt samma sätt. Ryttarna närmade sig, och Will försökte snabbt att avgöra på vilken punkt temujaierna och pilregnet skulle mötas.

"Ett halvt steg ned", sa han. "Spänn bågarna!"

Bågarna spändes. Will var tyst ett ögonblick. Sedan räknade han till tre.

"Skjut!"

Ett väsande ljud hördes, och sedan var pilarna på väg. Skyttarna sträckte sig redan efter nya pilar.

Horace väntade ett ögonblick med att ropa efter sköldarna. För tillfället var det ingen som angrep dem, och det fanns ingen anledning att avbryta bågskyttarna just nu.

Nu träffade pilregnet.

Det kanske berodde på tur. Det kanske berodde på veckorna, de många timmarna, av övning. Hur det än var så hade Wills bedömning varit nästan perfekt. Av de hundra pilarna som avfyrats mot temujaierna hade mer än tjugo stycken träffat.

Både människor och hästar skrek av smärta när de föll till marken. Totalt kaos utbröt i den tidigare så välordnade ulanen. Soldaterna som inte träffats av pilar tvingades väja undan för sina döda kamrater och deras hästar. Många av männen som ramlade ur sadeln drog dessutom med sig någon annan. Formationen hade förvandlats till en enda röra av hästar och soldater.

"Gör er redo!" ropade Evanlyn. Hon kunde inte se resultatet från sin position. Will insåg att han hade chansen att göra ett helt förödande anfall.

"Samma mål", sa han. "Position två. Spänn bågarna!" Han hörde det skrapande ljudet av pilar mot bågarna. Varje man spände sin båge så att pilens fjädrar nästan nuddade kinden.

"Skjut!"

Ett annat pilregn for i väg mot kaoset av människor och hästar. Will ropade redan åt männen att ladda om. Nu gick det så fort så att vissa av skyttarna tappade sina pilar när de försökte spänna bågarna. Evanlyn bestämde sig för att inte vänta på dem.

"Gör er redo!" ropade hon.

"Samma mål. Position två. Spänn bågarna!"

Temujaierna var fast på en plats. De hade förlorat sin mest värdefulla fördel: sin snabbhet.

"Skjut!" ropade Will. Hans röst höll inte riktigt, men han struntade i det. En tredje skur med pilar var på väg.

"Sköldar!" ropade Horace. Han sköt fram sin egen sköld för att skydda sig själv och sin vän. Han hade sett att vissa av de andra ulanerna till sist hade insett vad som stod på. Nu red de fram för att skjuta tillbaka. Bara några sekunder senare kände han hur flera pilar slog in i skölden. Att döma av trummandet runt omkring hade flera andra sköldar också träffats.

Att angripa bågskyttarna med sablar hade varit omöjligt för temujaierna. Halt hade placerat Will och hans mannar snett bakom skandiernas huvudsakliga försvarslinje. För att inleda närstrid med bågskyttarna skulle temujaierna vara tvungna att ta sig förbi mängder av skandiska soldater.

Truppen som Wills skyttar hade skjutit på hade i snabb följd drabbats av nästan tre hundra pilar. Bara tio personer hade överlevt, och de andra låg döda på marken. Många hästar galopperade i väg utan sina ryttare och gnäggade förskräckt.

Nu när de andra ryttarna var på väg tillbaka mot sina egna led såg Will ytterligare en möjlighet. Två ulaner till red nära dem, och de var definitivt inom räckhåll för bågarna.

"Ned med sköldarna", sa han till Horace, som förde ordern vidare.

"Ett steg åt höger", ropade Will. "Position tre. Spänn bågarna!" Han tvingade sig själv att vänta lite extra för säkerhets skull. "Skjut!" ropade han sedan.

Pilarna påminde om ett mörkt moln mot den blå himlen. Det gled rakt mot kavalleristerna.

"Sköldar!" ropade Horace. Pilarna träffade, och ytterligare ett dussin temujaier ramlade ur sadeln. Horace och Will utväxlade en hastig blick bakom den stora, rektangulära skölden. Båda log brett.

"Det där gick ganska bra", sa spejarlärlingen.

"Det gick verkligen ganska bra", sa krigarlärlingen.

"Gör er redo!" ropade Evanlyn igen. Hon tittade koncentrerat på bågskyttarna, som lade nya pilar på strängarna. Will insåg att hon inte kunde veta hur väl de hade lyckats hittills.

"Vänta lite", sa Will. Det var ingen mening med att hålla bågarna spända medan temujaierna omgrupperade sig. Han tittade på Evanlyn.

"Kom upp och titta på resultatet", sa han.

## 34

Det tog flera minuter för temujaiernas befälhavare att inse att något hade gått väldigt snett – för andra gången i rad. Det fanns gapande luckor i truppen som kom tillbaka. När han svepte med blicken över slagfältet fick han syn på de stupade soldaterna och hästarna. Han hade varit så koncentrerad på striden i stort att han fullständigt missat de fyra skurarna som träffat ulanen.

Han pekade mot platsen med sin lans. "Vad hände där borta?" frågade han sina medhjälpare. Men ingen av dem hade sett vad som hänt. De såg frågande ut.

En ensam ryttare var på väg mot dem. Mannen ropade generalens namn.

"General Haz'kam! General!"

Mannen svajade fram och tillbaka i sadeln, och hans väst var klibbig av blod som flödade från åtskilliga sår. Hans häst var också blodig. Temujaiernas ledare såg att djuret hade träffats av minst tre pilar.

Hästen och ryttaren stannade till framför generalen. Hästen var så försvagad att den långsamt säckade ihop. Sedan rullade den åt sidan, och den skadade ryttaren hade antagligen klämts ihjäl om han inte aktat sig i sista sekunden. Haz'kam rynkade pannan och studerade den skadade mannen. Sedan insåg han att det var Bin'zak, den före detta ledaren för underrättelseavdelningen. Översten hade hållit sitt löfte och ridit med en av ulanerna. Oturligt nog hade han valt exakt den truppen som Wills skyttar skjutit på.

"General", sa den döende mannen. "De har bågskyttar..."

Han vacklade några steg framåt. Generalen såg avbrutna pilar i två av hans sår. På marken bredvid honom gav hästen ifrån sig något som lät som en enorm suck och dog.

"Bågskyttar", viskade mannen och sjönk ned på knä.

Haz'kam lyfte blicken från den sårade översten och betraktade fiendens led. Han kunde inte se några bågskyttar. Skandierna hade tre led som stod uppställda där landremsan var som smalast, alldeles bakom deras jordvallar. Närmast havet och lite bakom den huvudsakliga styrkan stod en grupp med stora, rektangulära sköldar. Några bågskyttar syntes inte till.

Det fanns ett säkert sätt att hitta dem på, tänkte han. Han signalerade åt de närmaste tio ulanerna.

"Anfall", sa han och nickade mot en man med ett horn. Hornstöten genljöd snart genom dalgången. Än en gång hördes det dova dundrandet av hovar och skramlet från ryttarnas seldon.

Översten föll framstupa och blev liggande i det fuktiga gräset. Haz'kam höjde vänster hand till läpparna och sträckte den sedan åt sidan i en ganska komplicerad rörelse. Det var temujaiernas sätt att göra honnör på. De andra männen runt generalen gjorde samma sak. Bin'zak hade rentvått sitt namn i deras ögon. Han hade kommit med oerhört värdefull information, trots att det hade kostat honom hans liv.

*

Will såg hur kavalleriet återigen var på väg. Horace rörde sig bredvid honom, men något sa den unge spejarlärlingen att det var bäst att vänta lite. Det skulle inte kännas bra att ta bort sköldarna just nu.

"Vänta lite", sa han tyst. Han väntade sig nästan att fienden skulle gå till angrepp mot deras position för att försöka utplåna dem. Men målet för det här anfallet var hela det främre ledet, precis som förra gången. Det kunde bara betyda en sak: temujaiernas ledare hade inte förstått var bågskyttarna stod.

Pilar regnade ned över de skandiska soldaterna, och männen i de tre leden höjde återigen sina sköldar. Precis som förra gången drog en grupp temujaier sina sablar och störtade fram mot skandierna medan de inte tittade. Den här gången koncentrerade sig Will på området bakom dem för att försöka se stödtruppen som skulle skjuta på skandierna samtidigt som männen med sablar drog sig tillbaka. Nu såg han dem: en ulan som hade stannat ungefär femtio meter från skandierna.

"Ladda!" ropade Will. "Vi håller sköldarna uppe", sa han lågt till Horace. Han hade hört hur Horace dragit efter andan och förberett sig på att ge order om att sänka sköldarna. Men Will ville hålla skyttarna dolda så länge som möjligt.

"Gör er redo!" ropade Evanlyn. Männen lade pilar på strängarna.

"Vänd er ett halvt steg åt vänster!" ropade Will. Skyttarna förstod vad han menade. Alla vände sig som han ville.

"Position tre!" ropade han. Armarna med pilbågarna lyftes genast.

"Ned med sköldarna", muttrade han till Horace. Lärlingen upprepade ordern.

"Spänn bågarna!" ropade Will.

_Räkna till tre nu_ , tänkte han. _Ge dem den tid de behöver för att spänna bågarna helt._

"Skjut!" sa han till sist. Så fort han hade sagt det gav han order om att sköldarna skulle höjas.

"Upp med sköldarna!" ropade Horace. Sköldarna gled tillbaka till positionerna de haft innan. Nu gällde det att försvara sig från eventuella pilar – och helst också att slippa bli upptäckt.

De väntade, och sedan slog pilarna in i temujaiernas ulan precis samtidigt som soldaterna tänkt skjuta mot en lucka i skandiernas led. Flera människor och hästar tumlade omkull. När ryttarna i ulanen stod stilla var truppen en perfekt måltavla.

Minst tjugo av dem hade stupat, inklusive befälhavaren. Nu ropade sergeanterna åt de överlevande att skynda sig bort från riskzonen.

Haz'kam såg aldrig skuren som träffade hans mannar. Däremot såg han i ögonvrån hur de hundra sköldarna rörde sig. De gled fram och tillbaka likt dörrar som öppnades och stängdes. Några sekunder senare föll en av ulanerna ihop.

Sedan rörde sig sköldarna igen. Nu såg han bågskyttarna. De såg ut att vara minst hundra stycken. De rörde sig exakt samtidigt och skickade ytterligare en skur mot den flyende ulanen som gått till angrepp mot skandiernas främsta led. Sköldarna gled tillbaka så att de skymde bågskyttarna samtidigt som ännu fler ryttare föll ihop.

Än en gång sänktes sköldarna, och den här gången såg han pilarna som ett mörkt moln mot himlen. De for upp och träffade en annan galopperande ulan. Haz'kam vände sig om och fick syn på sin tredje son, en kapten och nära rådgivare. Han pekade med sin lans mot sköldarna bakom skandiernas led.

"Där står deras bågskyttar!" sa han. "Ta med dig en ulan och undersök saken närmare. Jag vill ha information om det här."

Kaptenen nickade, gjorde honnör och satte sporrarna i sidorna på sin häst.

Han ropade ut order till ledaren för den närmaste truppen om sextio man samtidigt som han galopperade mot frontlinjen i temujaiernas armé.

*

Samarbetet mellan Will och Horace fungerade bra på den upphöjda positionen bakom skandiernas led. De sköt skur efter skur mot ryttarna. Några av bågskyttarna hade stupat när enstaka temujaier skjutit tillbaka. Men systemet med sköldarna fungerade utmärkt. Den nya metoden, som gick ut på att bara ta undan sköldarna i några sekunder, hade redan lönat sig.

Dessutom började skandierna se resultatet av det disciplinerade skjutandet på deras fiender. De väntande soldaterna med yxor jublade varje gång nya pilar träffade.

Will hade redan sett några av prickskyttarna som kallades kaijin. En sådan följde med varje ulan. De försökte slå ut honom och Horace. Will hade precis duellerat med två av dem, och tittade belåtet på när den andre föll ur sadeln. Horace lade handen på hans arm och pekade.

"Titta!" sa han. När Will tittade såg han en ulan som var på väg från temujaiernas armé. Den rörde sig inte i samma halvcirklar som de andra enheterna, utan var på väg rakt mot dem. De red snabbt, och det syntes tydligt vart de var på väg.

"De har sett oss!" sa Will. "Ett halvt steg åt höger!" ropade han till bågskyttarna. "Nya pilar!"

Männen lade nya pilar på strängarna.

"Redo!" ropade Evanlyn. Will log när han tänkte på hur Halt hade ifrågasatt Evanlyns roll i det här. Will var glad att spejaren hade gett med sig. Nu hade han förstås annat att tänka på. Han betraktade ryttarna och försökte bedöma deras hastighet. De hade redan börjat skjuta, och pilarna skramlade mot sköldarna. Men Wills skyttar hade ändå fördelen nu. Det skulle de ha så länge de kunde skjuta från en så stabil och upphöjd position som denna.

"Position två!" ropade han nu. "Spänn bågarna!"

"Ned med sköldarna!" röt Horace. Will var stilla i ett ögonblick som kändes som en evighet.

"Skjut!" ropade han sedan.

"Upp med sköldarna!" ropade Horace. Han höjde snabbt sin egen sköld så att Will skyddades.

Bågskyttarna hade inte blottat sig för fiendens pilar i mer än några sekunder. Ändå föll några. Sedan träffade deras egen skur, och de tolv främsta ryttarna och deras hästar föll ihop. Ryttarna bakom gjorde sitt bästa för att inte rida in i de fallna soldaterna och riddjuren, men förgäves. Ännu fler hästar föll ihop och många ryttare föll ur sadeln. Vissa hästar tog språng över de stupade kropparna. De lyckades komma undan. De andra försökte att organisera sig på nytt, men en ny skur av pilar regnade ned över dem ungefär tio sekunder efter den första.

Haz'kams son låg på marken bredvid sin stupade häst. Han hade en pil genom höger lår och en annan mellan nacken och axeln. Han kunde se sköldarna och bågskyttarna. De var verkligen välorganiserade. Han kunde också se två personer som stod där bågskyttarnas led tog slut, och han förstod att de var ledarna.

Detta behövde hans far få reda på. Han tittade på medan två andra skurar for i väg. Som tur var så flög de mot en annan ulan som galopperade förbi. Han kunde faktiskt höra orden som de två ledarna ropade ut. En av rösterna lät helt absurt ung.

Det mörknade tidigt, tänkte han. Sedan insåg han att det fortfarande var förmiddag. Han vred sig lite för att kunna se himlen. Det gjorde ont. Himlen var fortfarande blå. Plötsligt förstod han att han höll på att dö. Han höll på att dö, och han hade värdefull information som hans far skulle behöva höra. Han grymtade av smärta, reste sig långsamt upp och började gå tillbaka mot temujaiernas armé.

En häst utan ryttare sprang förbi. Han försökte att fånga den, men var för svag. Sedan hörde han hovar bakom sig. En stark hand grep tag i hans fårskinnsjacka och drog upp honom på hästens rygg. Han flämtade och stönade av smärta.

Han vände sig om för att se vem som hade räddat honom och såg att det var en sergeant från en annan ulan.

"För mig... till general Haz'kam", mumlade han. "Viktigt meddelande." Sergeanten kände igen den sårade mannens emblem och vände genast hästen mot platsen där befälen stod.

Tre minuter senare berättade den skadade kaptenen allt han hade sett för sin far.

Fyra minuter senare var han död.

## 35

Halt och Erak såg tydligt hur bågskyttarnas pilar skapade förödelse i temujaiernas led. Nu när fienden var medveten om skyttarna var det omöjligt för Wills män att göra ett lika förödande anfall som de inledande tre pilregnen. Ändå lyckades skurarna och Wills skickliga instruktioner avvärja anfall efter anfall.

Dessutom insåg temujaierna att deras egen taktik inte riktigt fungerade. Normalt sett skickade de en grupp i närstrid medan en annan stod redo att skjuta när den första gruppen drog sig undan. Om de gjorde på det sättet nu så blev den andra gruppen omedelbart beskjuten av fiendens bågskyttar. Detta var en helt ny upplevelse för temujaierna. De hade aldrig tidigare mött en fiende som så träffsäkert besvarat deras egna salvor.

Däremot var de inte fega. Vissa av ledarna började ersätta den utstuderade taktiken med mod och ren vildsinthet. De började att storma mot skandiernas led. De använde inte sina bågar eller sablar, utan försökte bara dra nytta av att de var långt fler än sina motståndare.

De var djärva och skickliga krigare, och i de flesta fall hade metoden antagligen fungerat. Men skandierna var fruktansvärda motståndare i närstrid. Det var det de var bäst på. För temujaierna var den här typen av strid bara en färdighet bland många andra, men för skandierna var det mycket mer. För dem var det en livsstil.

"Det här ser bra ut", sa Erak glatt och skyndade fram för att hindra tre temujaier som försökte ta sig över jordvallen. Halt knuffades åt sidan när Ragnak själv rusade fram för att hjälpa sin kamrat. Han höjde sin stridsyxa och skapade genast stor förödelse bland de kortvuxna, kraftiga krigarna som störtat fram.

Halt stod stilla en stund. Han lät gärna skandierna ta hand om närstriderna. Han svepte med blicken över landskapet tills han hittade det han letade efter: en av temujaiernas prickskyttar. Halt kände igen honom på det röda emblemet han hade på vänster axel. Mannen stod uppenbarligen och höll utkik efter skandiernas ledare. Nu fick han syn på Ragnak samtidigt som överjarlen ropade till sig fler krigare. Temujaien lyfte sin båge och lade en pil på strängen.

Men Halt hade gjort exakt samma sak, och det hade gått fortare. Spejaren hade släppt sin egen pil innan temujaien ens spänt bågen helt. Ryttaren föll död ur sadeln innan han hunnit se vad som träffat honom.

Plötsligt var den hårda lilla striden över, och de överlevande temujaierna vände sig om och rusade tillbaka mot sina hästar. De kastade sig upp i sadeln.

Ragnak och Erak tittade på varandra och log. Erak gav Halt en dunk i ryggen. Den var så hård att spejaren föll omkull.

"Det där var betydligt bättre", sa skandiern. Överjarlen grymtade och nickade samtidigt som Halt reste sig upp.

"Så trevligt att ni är glada", sa han torrt. Erak skrattade, men blev plötsligt allvarlig. Han nickade mot bågskyttarna, som fortfarande höll på att skjuta på angriparna.

"Pojken har verkligen skött sig bra", sa han. Halt var förvånad över hur stolt Erak lät.

"Det visste jag att han skulle göra", sa spejaren lågt. Sedan vände han sig om. Ragnak hade lagt armen om hans axel. Han önskade att skandierna var lite mindre känslosamma. De var så kraftigt byggda att det fanns risk att de skadade normalt byggda människor med sina glädjeutbrott.

"Du hade rätt hela tiden, spejare", sa överjarlen. Han gjorde en gest mot försvarsverken. "Jag trodde inte att något av detta behövdes. Men nu inser jag att vi aldrig hade haft någon chans mot de där råttorna utan det. Pojken och hans bågskyttar har verkligen varit till stor hjälp också." Han nickade mot skyttarna. "Det var tur att vi tog hand om honom så väl efter att vi tillfångatog honom."

Erak höjde ett ögonbryn. Han hade varit mycket arg över att Will hade tvingats utföra de absolut hårdaste sysslorna på gården utanför Ragnaks sal. Där ute var det iskallt, och slavar som hamnade där brukade inte leva särskilt länge. Men Erak sa inget. Som överjarl hade man väl rätt att glömma vissa besvärande händelser från det förflutna.

Halt studerade platsen där Will stod. Försvarslinjen framför bågskyttarna var fortfarande ganska stabil. Det tycktes vara en av de platser där de skandiska soldaterna klarat sig bäst. Naturligtvis hade ulanerna undvikit direkta konfrontationer efter det att de sett vad som hänt med ryttarna som rusat rakt mot bågskyttarna.

Han visste att temujaiernas general inte skulle tillåta att detta fortsatte. Han förlorade alldeles för många mannar. Vissa stupade i pilregnen och andra föll i de desperata närstriderna mot skandierna. Snart skulle han bli tvungen att göra något för att utplåna fiendens bågskyttar.

Halt hade nog blivit fascinerad om han vetat att Haz'kam tänkte på exakt samma sak i det ögonblicket. Fascinerad, men knappast förvånad.

*

Generalen svor lågt medan han läste sina medhjälpares rapporter. Förlusterna var stora.

Han vände sig mot generallöjtnant Nit'zak och pekade på pergamentet han höll i handen.

"Så här får det inte fortsätta", sa han lågt. Generallöjtnanten lutade sig fram och läste siffrorna på pergamentet.

"Det är illa", sa han. "Men det är inte katastrofalt. Vi har fortfarande tillräckligt med resurser för att besegra dem, oavsett om de har bågskyttar eller inte. De kan inte hålla stånd hur länge som helst."

Men Haz'kam skakade otåligt på huvudet. Nit'zak hade precis bekräftat något som han länge hade misstänkt. Generallöjtnanten var en skicklig ledare på fältet, men han hade inte blivit någon särskilt bra överbefälhavare. Han förstod helt enkelt inte helheten.

"Nit'zak, vi har förlorat nästan femton hundra man. De är antingen skadade eller döda. Det är nästan en fjärdedel av vår armé. Om vi fortsätter kanske vi förlorar lika många till."

Nit'zak ryckte på axlarna. Precis som de flesta av temujaiernas ledare brydde han sig inte så mycket om hur många som strukit med så länge hans sida vann. Om en temujai dog i strid, så var det ödet som bestämt det. Haz'kam såg på generallöjtnanten vad han tänkte.

"Vi är två tusen kilometer hemifrån", sa han. "Det var meningen att vi skulle erövra det här lilla helveteshålet så att vi kunde invadera Aralandet. Hur ska vi lyckas med det om vi har förlorat mer än hälften av våra män?"

Nit'zak ryckte återigen på axlarna. Han förstod inte problemet. Han var van vid att vinna seger efter seger. Han hade aldrig ens tänkt på hur det skulle vara att förlora ett slag.

"Att några skulle stupa här visste vi redan från början", sa han. Haz'kam var nära att tappa behärskningen, vilket inte hände särskilt ofta.

"Vi trodde att detta skulle bli en _liten_ sammandrabbning!" fräste han. "Inte ett jätteprojekt. Tänk på saken, Nit'zak. Att segra här kan kosta oss så mycket att vi inte ens kan ta oss hem levande."

Det var en obekväm sanning. Temujaiernas hemland på slättmarkerna låg ungefär två tusen kilometer bort. På de två tusen kilometrarna fanns många faror – inte minst kuvade människor som omedelbart skulle gå till anfall om de förstod att temujaiernas armé var försvagad.

Nit'zak satt tyst på sin häst. Generalens hårda tonfall gjorde honom arg. Att många andra officerare lyssnade gjorde inte saken bättre. Det var ett etikettsbrott att bete sig som Haz'kam precis hade gjort.

"Så vad tycker du själv att vi ska göra?" frågade han efter en lång tystnad.

Generalen var tyst en stund. Han blickade ut över fältet mot den skandiska armén. Han studerade befälhavarnas position och vände sedan blicken mot den lilla gruppen med bågar på kullen. Det där var de två nyckelpositionerna.

Till sist vände han sig mot generallöjtnanten igen. Han hade bestämt sig.

"Detachera alla kaijin från de femtio första ulanerna", sa han. "Samla ihop dem till en särskild styrka. Fiendens bågskyttar har saboterat alldeles för mycket för oss. Det är hög tid att vi gör oss av med dem."

## 36

Nu kommer de igen", sa Horace. Will och Evanlyn vände sig genast för att betrakta temujaiernas styrkor.

Ryttarna var på väg, och den här gången såg det ut som ett stort anfall.

Haz'kam hade beordrat nästan två tusen man att gå till frontalangrepp mot skandierna. Nu red de fram i en kilformation som var riktad mot mitten av den skandiska armén och platsen där Halt, Erak och Ragnak stod.

Will och Evanlyn hade snabbt ätit och druckit lite vatten under pausen som hade uppstått. Wills strupe hade varit alldeles torr. Det berodde både på att han var spänd och på att han skrikit ut order under så lång tid. Det var nog samma för Evanlyn. Horace hade hållit vakt. Han hade redan ätit. När han nu ropade till gled Evanlyn ned i sin skyddade position. Bågskyttarna, som hade suttit med ryggen mot vallen, reste på sig med bågarna i handen. Soldaterna med sköldar intog sina positioner bredvid dem.

De väntade under tystnad. Under pausen hade korgarna med pilar framför bågskyttarna fyllts på. Kvinnorna från Hallasholm var just nu i Ragnaks sal och gjorde ännu fler pilar för striden.

Will studerade ryttarna. Sjuttiofem av hans bågskyttar stod fortfarande kvar, och vissa av dem hade lättare skador. Elva män hade dödats av temujaiernas pilar, och fjorton andra hade skadats för allvarligt för att fortsätta. När temujaierna närmade sig bedömde Will att de skulle hinna skjuta fyra skurar innan fienden nådde fram. Kanske fem. Det betydde tre hundra pilar. Eftersom ryttarna red så tätt skulle många av dem träffa. Om Will siktade mot mitten av skaran skulle även pilar som gick för långt eller för kort träffa.

"Vänster... position tre!" ropade han. Skyttarna intog sina positioner.

"Redo!" ropade Evanlyn.

"Spänn bågarna... och skjut!" ropade Will. Han tecknade åt Horace att sköldarna inte behövdes än. Än så länge hade temujaierna inte anfallit. Ju mer tid han kunde ägna åt att beskjuta ryttarna, desto större chans skulle Halt och de andra ledarna ha att avvärja temujaiernas frontalangrepp.

"Ladda om!" ropade han. Sedan inväntade han Evanlyns rop. Så snart det kom skickade han i väg ett nytt moln av pilar. De första pilarna landade samtidigt som den nya skuren var på väg upp. Än en gång kunde Will se ryttare falla ur sadeln.

"Ett och ett halvt steg åt vänster!" ropade han. Ryttarna rörde sig från vänster till höger i förhållande till bågskyttarnas position, så det var viktigt att följa med. Will ropade några nya kommandon, och snart for ytterligare sjuttiofem pilar i väg. Det skrapande ljudet av pilar och bågar hade blivit välbekant för dem alla vid det här laget. Nu hade ryttarna börjat galoppera, och Will justerade vinkeln en gång till.

"Två steg åt vänster! Position två!" Evanlyn ropade till när männen hade laddat om.

"Spänn bågarna... skjut!"

Nu hörde Will ljudet av närstrid. De första ryttarna hade nått fram till skandiernas främsta led. Det var för riskabelt att skjuta mot dem, men han kunde fortfarande skjuta mot ryttarna längre bak.

"Ett och ett halvt steg åt vänster!" ropade han. Skyttarna rörde bågarna så att de inte längre var riktade mot de främsta temujaierna.

Plötsligt fylldes luften av ett högt, susande ljud. Pilar regnade över dem, och flera av bågskyttarna ramlade ihop. Vissa skrek till av smärta, men andra dog direkt.

"Sköldar! Sköldar!" ropade Horace. Soldaterna höjde sina sköldar så snabbt de kunde, men innan de intagit sina positioner hade flera andra bågskyttar stupat. Will vände sig desperat om och såg för första gången den mindre gruppen som hade rört sig mot dem samtidigt som de varit fullt upptagna med att beskjuta den stora styrkan. Det var ungefär femtio bågskyttar. Samtliga satt på hästar, och de verkade ytterst träffsäkra. Bakom dem red en annan, större grupp. Soldaterna i den gruppen var beväpnade med lansar och sablar.

"Rakt fram!" ropade han. "Det måste gå fort med sköldarna nu", muttrade han till Horace.

Krigarlärlingen nickade. Han tittade bekymrat på de femtio ryttarna. Flera pilar slog in i hans egen sköld, och några slog in i jordvallen framför dem.

"Position ett!" ropade Will. Det betydde att skyttarna skulle skjuta rakt fram. "Pilar!"

"Redo!" ropade Evanlyn. Sedan ropade Horace att sköldarna skulle tas undan, och Will ropade åt männen att skjuta nästan samtidigt.

Horace gav order om att sköldarna skulle höjas samtidigt som pilarna for i väg. Men under den korta tiden försvaret hade sänkts hade ytterligare ett halvdussin skyttar dött av temujaiernas pilar.

När Will såg det röda emblemet som temujaierna hade på axeln insåg han varför männen var så träffsäkra.

"Allihop är kaijin!" viskade han till Horace. Han höjde sin egen båge och avfyrade några snabba pilar. Tre män föll ur sadeln innan Horace hann dra in honom bakom skölden igen. Ett halvt dussin pilar slog in i skölden.

"Är du från vettet?" ropade Horace. Wills ögon var fyllda av smärta när han tittade på sin vän.

"De dödar ju mina mannar!" sa han. Han försökte återigen att kasta sig ut för att förhindra prickskyttarna från att fälla hans egna skyttar en efter en. Horace hindrade honom.

"Att de dödar dig också gör inte saken bättre!" ropade han. Will förstod långsamt att Horace hade rätt.

"Redo!" ropade Evanlyn. Will insåg att det var tredje gången hon hade ropat detta. Hon ville att han skulle göra något. Will försökte bedöma vilken position som behövdes från sin egen plats bakom Horaces sköld.

Soldater med lansar och svärd höll på att kämpa mot skandierna framför bågskyttarnas position. Hårda närstrider hade brutit ut på många håll i skandiernas främsta led. Längre till vänster hade temujaierna angripit skandierna precis i mitten av deras försvarslinje. Det var omöjligt att säga vilken sida – om någon – som såg ut att vinna.

Under tiden red Haz'kams särskilda grupp med prickskyttar fram och tillbaka längs skandiernas försvarslinje. Alla red långt från varandra för att inte vara en enda stor måltavla för Wills pilregn. Så fort de såg en möjlighet fyrade de av en träffsäker pil. Will visste att han skulle förlora hälften av sina skyttar om han försökte skjuta en skur nu. Han insåg att det bara fanns en enda vettig lösning. Han lutade sig fram för att ropa till bågskyttarna.

"Enstaka skott!" ropade han och pekade mot temujaiernas prickskyttar. "Skjut så fort ni har chansen! Sikta på deras skyttar!"

Det var allt han kunde göra. Det var bättre än att sänka alla sköldar samtidigt. Nu skulle temujaierna behöva reagera på enstaka skyttar som sköt mer eller mindre slumpmässigt. Det ökade chanserna att överleva för Wills bågskyttar. Naturligtvis skulle det också påverka deras precision. Utan ledning skulle de inte alls vara lika träffsäkra.

Det fanns en annan sak han kunde göra, insåg han. Han kastade en blick på korgen med pilar han hade framför sig. Den var välfylld. Will drog ut fyra pilar. Han lade en på strängen och höll de andra beredda mellan fingrarna i samma hand han använde för att hålla bågen.

"Håll dig redo med skölden nu", sa han till Horace. Sedan klev han fram till vallen, men han höll sig fortfarande dold bakom sin väns stora sköld. Han tog ett djupt andetag och klev sedan åt sidan och avfyrade pilarna i snabb följd. Han hann precis kasta sig tillbaka in bakom skölden innan de första av temujaiernas pilar ven förbi öronen på dem. Horace tittade och såg två av skyttarna falla ur sadeln. En tredje pil träffade en temujai i låret, och den fjärde pilen missade helt och hållet. Horace visslade lågt. Det var en anmärkningsvärd serie. Han tänkte precis säga det till Will när han såg hur koncentrerad spejarlärlingen såg ut. Då bestämde han sig för att vara tyst. Än en gång tog Will ett djupt andetag. Han lade en ny pil på strängen, skyndade ut från sitt gömställe, sköt och kom tillbaka.

Horace förstod vilken nästan kuslig träffsäkerhet som Will hade fått lära sig i Redmont. Will dök in och ut från sitt gömställe bakom skölden, och han träffade med pil efter pil. De andra skyttarna var också till hjälp, men ingen av dem var lika snabb och träffsäker som lärlingen. Dessutom blev fler och fler av dem träffade av fiendens pilar, och de som fortfarande levde blev allt mer nervösa. De vågade inte ta sig tid att sikta, utan skyndade in bakom sina sköldar så fort de kunde.

"Vi byter sida", sa Will kort. Han gjorde tecken åt Horace, som hade stått till vänster om honom, att ställa sig på hans högra sida istället. Horace satte skölden på höger arm. Will hukade sig ned bakom vallen och ställde sig till vänster om Horace. Han hade varierat mönstret för att temujaierna inte skulle genomskåda det. Ibland hade han bara skjutit en pil och ibland flera stycken. Nu förstod han att de snart skulle vänja sig vid att han klev fram på höger sida av skölden. Han valde ut fyra pilar och störtade ut på vänster sida. Han avfyrade dem så snabbt han kunde. Ytterligare två skyttar föll ur sadeln, och Will rusade återigen in bakom skölden. Knepet tycktes fungera. Inte en enda pil hade flugit förbi honom till svar.

Han klev åt vänster igen, sköt ytterligare en pil och föll sedan ned på alla fyra bakom vallen. Varför han hade gjort det visste han inte riktigt. Sedan hörde han hur något ven förbi alldeles ovanför honom, och han blev alldeles torr i munnen av skräck. När Horace såg Will falla ned trodde han att han hade träffats. Han sjönk genast ned på knä bredvid honom.

"Hur gick det?" frågade han skräckslaget. "Är du skadad?" Will försökte le, men det gick inte så bra.

"Jag mår bra", sa han hest. "Jag är bara livrädd."

De reste sig upp igen bakom skölden. De hörde hur flera pilar slog in i den. Will insåg att mönstret hade ändrats igen. Nu siktade de flesta av temujaiernas skyttar på honom. Han insåg att det innebar en möjlighet för hans egna bågskyttar att avfyra ytterligare ett pilregn. Om temujaierna såg honom förbereda sig för det skulle förstås överraskningsmomentet gå förlorat.

"Evanlyn!" ropade han. Hon tittade upp på honom från sin skyddade position en bit längre ned.

"Kan du vidarebefordra mina instruktioner? Jag tror att vi kan träffa med en skur nu!"

Flickan vinkade med handen för att visa att hon förstod.

När de koncentrerat sig på att träffa den lilla figuren som rusade in och ut bakom den stora skölden hade fienden börjat samla sig utan att tänka på det. Alla kaijin hade rört sig mot samma ställe för att bäst kunna träffa Will.

"Ett steg åt höger!" sa han lågt. Han hörde hur Evanlyn upprepade det. Först hände ingenting, och sedan hörde Will hur hon skrek åt männen att lyda. Männen vände sig långsamt åt rätt håll.

"Redo!" ropade Evanlyn.

"Position ett", sa Will. Evanlyn vidarebefordrade instruktionen, och männen höjde bågarna.

"Spänn bågarna", sa Will. Återigen hörde han hur Evanlyn upprepade det han hade sagt. Han tog ett djupt andetag.

"Ned med sköldarna!" ropade han. "Skjut!" En halv sekund senare var pilarna på väg. "Upp med sköldarna!" ropade Horace.

Will förstod att fiendens uppmärksamhet skulle vara vänd mot hans bågskyttar ett tag. Han klev åt sidan och började skjuta pil efter pil mot temujaiernas led. Nu träffade bågskyttarnas pilregn. Han hade mindre än femtio mannar kvar, men mängder av pilar träffade temujaierna. Ungefär ett dussin ramlade ned från sina hästar. Ytterligare fem föll för pilarna som Will sköt. Horace drog ned honom bakom vallen innan temujaierna hann besvara elden.

En storm av pilar for in i jordvallen. Horace rullade åt sidan och slog dammet från knäna och armbågarna med handflatan.

" _Försöker_ du bli dödad, eller?" frågade han. Will log mot honom.

"Jag litar på ditt goda omdöme", sa han. "Jag kan inte hålla koll på allt själv."

De stod återigen bakom skölden och såg att fiendens prickskyttar började dra sig tillbaka till ett större avstånd. De sköt fortfarande mot skandiernas led, men de var inte alls lika effektiva som de varit innan. Will rynkade pannan när han funderade på vinklarna och positionerna. Sedan pekade han mot mitten av skandiernas led. Där rasade den stora striden fortfarande.

"Vi kan börja skjuta skurar igen", sa han till Horace. "Om soldaterna sätter sköldarna på höger arm istället för vänster så kommer skyttarna att vara skyddade från fiendens pilar."

Horace studerade situationen och log brett. De kaijin som var kvar stod rakt framför dem nu. Bågskyttarna kunde skjuta diagonalt mot bakre änden av den skandiska armén utan att behöva röra sig ut från sköldarna.

De ropade till Evanlyn, som vidarebefordrade instruktionerna. Bågskyttarna tittade på sin unge befälhavare och nickade för att visa att de förstod. Sedan kom Will att tänka på en sak.

"Evanlyn!" ropade han. Hon tittade frågande på honom. "Du får leda skyttarna när vi har satt igång. Se till att de skjuter på position tre. De behöver bara skjuta och skjuta. Jag ska ta hand om de där förbannade kaijin."

Hon log och vinkade med handen. Will hade helt rätt – det var ingen mening med att byta vinkel eller position när de väl börjat skjuta. Skurarna skulle vara riktade mot temujaiernas bakre led. På det sättet skulle Halt, Erak och Ragnak få all tid de behövde.

"Ett halvt steg åt vänster!" ropade Will. "Position tre!"

Det var mellan fyrtio och femtio bågskyttar kvar. De höjde sina bågar.

"Spänn bågarna... skjut!"

Will väntade för att se vilken effekt pilarna skulle ha. Han ville försäkra sig om att männen stod och sköt på rätt sätt. Nu såg han hur pilarna träffade temujaiernas stödtrupper. Panik tycktes utbryta.

"Se till att de fortsätter skjuta!" ropade han till Evanlyn.

Han vände sig om och sköt mot prickskyttarnas led, som nu såg betydligt magrare ut än det gjort innan. De svarade med fler pilar. Will hörde ljudet av ännu ett pilregn som skickades mot den stora striden. Han valde ut ett mål och sköt. Mannen ramlade omkull. Wills hjärta slog fortare när han såg att den lilla gruppen började röra på sig.

"Horace!" ropade han spänt. "De sticker!" Han pekade på skyttarna. Det var mindre än tjugo stycken kvar, och de höll på att dra sig tillbaka. Först gick det långsamt, men ju längre bort de kom, desto snabbare rörde de sig. De hade bråttom att komma bort från skottlinjen.

Will grep tag i den längre pojkens arm och skakade den förtjust. "De flyr!" ropade han. Horace nickade bistert och nickade mot de skandiska soldaterna nedanför.

"Det är ju tur", sa han. "Jag önskar att de där jäklarna ville göra det samma."

Nedanför dem hade temujaierna slagit hål på skandiernas frontlinje. Temujaier med sablar vällde in genom öppningen i stora mängder.

## 37

Det var ett hårt anfall, och det var generallöjtnant Nit'zak som ledde det. Det fick kosta vad det kosta ville. Medan temujaiernas kaijin anföll bågskyttarna störtade Nit'zaks soldater fram mot raden av skandier. Nit'zaks män var beväpnade med lansar och svärd. Skandierna hade yxor, precis som alltid.

Nit'zak visste att det här anfallet skulle bli avgörande. Om de inte lyckades slå sig igenom skandierna den här gången så skulle Haz'kam blåsa till reträtt. Han ville inte drabbas av fler förluster under den här kampanjen. Tanken på ett sådant nederlag var fruktansvärd för Nit'zak. Nu manade han sina mannar framåt. Han var fast besluten om att utplåna den lilla gruppen med bågskyttar som stod bakom skandiernas försvarslinje.

På marken framför skandierna låg mängder av döda människor och hästar. Många av Nit'zaks soldater hade stupat. Ändå drev de långsamt de vildsinta nordborna bakåt. Försvarslinjen blev mer och mer bräcklig. Temujaierna satt av från sina hästar och började strömma upp för jordvallen. De högg och stötte med sina sablar. De sammanbitna skandierna kämpade tillbaka.

"Generallöjtnant!" ropade någon. En medhjälpare ryckte Nit'zak i ärmen. Han pekade mot en liten grupp med ryttare som började dra sig undan från striden. "Våra kaijin sticker!"

Nit'zak svor när han såg prickskyttarna rida i väg. De var överskattade och överbeskyddade. Han visste att de såg sig själva som elitsoldaterna i temujaiernas armé. Prickskyttarna slapp utsätta sig för de största farorna så att de kunde sitta på sina hästar och skjuta fiendens befälhavare. Nu när de för första gången i sina liv stötte på lite hårdare motstånd så gav de upp och flydde. Nit'zak svor att de skulle få lida för sin feghet.

Men det fick vänta. Nu sköt skandiernas bågskyttar skur efter skur med pilar mot den stora anfallsstyrkans bakre led. Det var nödvändigt att stoppa dem snarast. Att de börjat med skurarna igen kunde mycket väl vara avgörande för striden.

Haz'kam ansåg inte att generallöjtnanten förstod helheten under större slag. Men Nit'zak hade en annan förmåga som gjorde honom till en utmärkt ledare. Han kände på sig när en strid hade nått sitt viktigaste skede. Det fanns ett tillfälle i varje slag när utgången var oviss och en koncentrerad insats kunde betyda skillnaden mellan seger och förlust. Han kände på sig att det ögonblicket hade kommit nu. När han såg sina soldater kämpa mot skandierna märkte han för första gången en viss osäkerhet hos fienden. Han drog sin sabel och vände sig mot sina livvakter. De var trettio stycken: en halv ulan med trettio erfarna soldater.

"Kom igen nu!" ropade han. Sedan inledde han anfallet mot skandiernas försvarslinje.

Nit'zaks instinkter ledde honom rätt. Skandierna var utmattade och blödde. Många av dem hade stupat, och de som stod kvar hade inte mycket styrka kvar. Antalet temujaier tycktes oändligt, och det kändes som om det hela tiden kom nya. Varje gång en av dem föll ihop rusade två nya fram och tog hans plats. De ropade sina stridstjut och högg och stötte med sina sablar. När nu ytterligare en styrka gick till angrepp tycktes striden ha nått en vändpunkt. En efter en gav skandierna med sig. Snart började de att dra sig tillbaka i grupper. Temujaierna pressade sig in genom öppningen de hade skapat och högg ihjäl skandierna när de försökte fly.

Nit'zak pekade med sabeln mot bågskyttarna, som fortfarande sköt skur efter skur med pilar mot den huvudsakliga anfallsstyrkan.

"Bågskyttarna!" ropade han. "Döda bågskyttarna!" Sedan började han att röra sig mot dem.

Horace kastade ned den stora skölden han hade använt och tog upp sin egen sköld, som var liten och rund. Det rasslade när han drog svärdet ur skidan. Sedan svingade han sig över jordvallen.

"Stanna här", sa han till Will. Han skyndade ned för slänten mot den första gruppen av temujaier som var på väg. Nu var det Wills tur att stirra fascinerat medan hans vän gick till angrepp. Horace svingade svärdet i förbluffande mönster. Vapnet for hit och dit när han högg mot angriparna. Den första gruppen backade snart bakåt, och en större grupp började närma sig den långe krigaren. Återigen hördes ljudet av stål mot stål, men nu blev Horace tvungen att backa för att inte omringas. Will tittade på korgen med pilar. Han hade bara fem stycken kvar. Han tog upp dem och började skjuta. Han siktade noga innan han släppte pilarna. Målet var att skjuta ned temujaierna som försökte omringa hans vän.

Han kastade en hastig blick mot bågskyttarna. Männen med sköldar hade dragit sina egna vapen och ställt sig för att försvara dem. Dessutom hade några skandier som dragit sig bakåt samlats nära skyttarna. Will hörde att Evanlyn fortfarande ropade ut instruktioner.

"Fortsätt!" ropade Will. Hon tittade på honom och nickade. Sedan vände hon sig om igen och fortsatte dela ut order.

Horace hade backat nästan hela vägen upp på kullen igen. Han kämpade koncentrerat mot temujaierna. Han var ensam, och det fanns risk att han blev huggen i ryggen. När Wills pilar var slut drog han sina två knivar och skyndade fram för att hjälpa sin vän.

*

I mitten av den skandiska armén insåg Erak plötsligt att han hade en möjlighet. Temujaierna kämpade hårt, men den vilda intensiteten de hade haft tidigare hade försvunnit.

Deras stödtrupper hade skadats svårt av pilarna från flanken, och de började nu att dra sig tillbaka. Det betydde att trupperna som slogs med skandierna inte längre kunde få förstärkning.

Erak högg ned en av temujaiernas kaptener som störtat över jordvallen med ett stridstjut. Sedan vände han sig mot Halt. Spejaren stod bakom honom och sköt koncentrerat på alla temujaier som kom för nära.

Haz'kams idé med att detachera prickskyttarna hade varit lika farlig för dem själva som för deras fiender. För en gångs skull var det temujaiernas befälhavare som dödades av pilar. Skandiernas ledare fortsatte att hugga ihjäl alla som kom för nära deras virvlande yxor.

Erak backade så att han stod bredvid Halt. Han nickade mot skandiernas vänstra flank. Där borta hade inga strider brutit ut än.

"Om vi angriper dem från sidan kanske vi kan göra slut på dem", sa han. Halt funderade. Han visste att det var farligt. Samtidigt kunde man inte vinna en strid om man inte tog risker. Han nickade.

"Bra idé", sa han. Erak nickade. Plötsligt fick han syn på något bakom Halt och svor till. Spejaren snodde runt och tittade, och tillsammans kunde de se hur temujaierna bröt sig fram genom leden alldeles nedanför Will och hans bågskyttar. Båda visste att temujaiernas stödtrupper skulle samlas på nytt om pilregnet upphörde. Då kunde allt vara förlorat.

Det var dags att göra något.

"Anfall med vänstra flanken", sa Halt kort. Han tog upp ett koger och började springa mot Wills position. Erak tittade efter honom. Han visste att en person inte gjorde någon skillnad. Plötsligt fick han syn på Ragnak. Han stod och kämpade i en cirkel av stupade temujaier. Överjarlen hade något vilt i blicken. Han hade kastat skölden åt sidan och greppade sin enorma yxa med båda händerna. Det rann blod från ett halvdussin sår på armarna, benen och överkroppen – men Ragnak tycktes inte bry sig om det. Han var nära bärsärkaraseriet. Erak visste att en enda sådan man kunde göra all skillnad i världen.

Erak högg sig fram till överjarlen. Ragnak tittade upp och log brett när han fick syn på Erak.

"Vi krossar dem, Erak!" ropade han. Han hade fortfarande den vilda blicken i ögonen. Erak tog tag i hans arm och ruskade honom för att få uppmärksamhet.

"Jag tänker ta in vänstra flanken i striden!" ropade han. Överjarlen log och ryckte på axlarna.

"Det låter bra! Låt dem delta i festligheterna!"

Erak pekade mot striden som rasade på sidan närmast havet. "Högra flanken har problem", sa han. "Fienden har brutit sig igenom försvaret. Spejaren behöver hjälp där borta."

Det kändes konstigt att ge order åt överbefälhavaren. Men Erak visste att Ragnak inte klarade av att leda anfallet när han var på det här humöret. En bärsärk kunde bara göra en enda sak: krossa en fiende som stod i vägen med ett förödande anfall.

Ragnak nickade ivrigt. "Så den där sarkastiske lille allvetaren behöver hjälp? Då ska han få det!"

Han gav ifrån sig ett vrål och rusade efter Halt tillsammans med ett dussin andra krigare.

Erak bad en tyst bön till vallerna. Ett dussin män var inte så många, men nu när Ragnak gick bärsärkagång kanske det räckte. I vilket fall som helst så hade han annat att tänka på nu. Han ropade efter en budbärare. Högra flanken fick klara sig själv i några minuter. Nu var det dags för vänster flank att angripa fienden från sidan.

## 38

Horace kände på sig att någon var alldeles bakom honom. Han snodde runt och lyfte svärdet för att hugga. Där stod Will och försökte försvara sig med två knivar mot en av temujaiernas soldater. Horace träffade mannen rakt i pannan med svärdet. Soldaten raglade bakåt och sjönk ned på knä med händerna över ansiktet.

"Vad håller du på med?" ropade Horace samtidigt som han parerade ett annat angrepp framifrån.

"Ser till att ingen hugger ihjäl dig bakifrån", sa Will och blockerade ett anfall mot Horaces rygg.

"Säg till nästa gång", sa Horace. Han duckade undan en lans och slog svärdsfästet i huvudet på soldaten som höll i vapnet. "Jag var nära att klyva dig på mitten!"

"Det blir ingen nästa gång", sa Will. "Jag trivs inte så bra här."

Horace kastade en blick över axeln. Will försvarade sig mot temujaiens sabel med en kniv i varje hand. Detta var ingen färdighet han var särskilt bra på. Dessutom hade det gått mer än ett år sedan han och Horace hade övat på den här tekniken i Celtica. Soldaten hade övertaget, och Horace såg blod på Wills vänstra ärm.

"Ställ dig på knä när jag säger till", sa Horace.

"Jag ska", sa Will bistert. "Bli inte förvånad om jag gör det innan du säger till."

Horace kunde inte låta bli att le. Han drev tillbaka två män som hade angripit honom och ropade sedan till Will.

"Nu!"

Will sjönk ned på knä. Horace ändrade blixtsnabbt sitt grepp om svärdet och stötte bakåt. Han hörde ett förfärat vrål.

"Hur går det?" frågade han. Han fattade svärdet som han hade haft det innan och skyddade sig än en gång mot den envisa lansen. Först kom inget svar, och Horace blev riktigt rädd. Tänk om han hade träffat sin vän! Men sedan svarade Will.

"Mycket imponerande", sa han. "Var har du lärt dig det där?"

"Jag hittade precis på det", sa Horace. Sedan grymtade han belåtet. Soldaten med lansen kom så nära att Horace kunde stöta honom i axeln. När han sjönk ned på marken drog Horace ut svärdet och svepte det i en vid cirkel mot en annan fiende. Temujaien träffades i huvudet, men hans tjocka huvudbonad av päls räddade livet på honom. Kraften fick honom ändå att sjunka ned på knä. Han var så omtöcknad att ögonen gick i kors.

För ett ögonblick kunde de andas ut. Horace tog ett steg bakåt och betraktade sin vän.

"Hur har det gått med armen?" frågade han och nickade mot Wills ärm. Blodfläcken blev större och större. Will tittade och såg ut att få syn på den för första gången.

"Jag kände det inte ens", sa han förvånat.

Horace log bistert. "Du kommer att känna det desto mer sedan", sa han. Will skakade på huvudet och såg tveksam ut.

"Vi får se om det blir något 'sedan'", sa han. Sedan hörde de ljudet av bågsträngar och pilar. De tittade förbluffat på varandra.

"Det är Evanlyn", sa Will. "Hon ser till att de fortfarande skjuter!"

Horace nickade mot de myllrande temujaierna. En rad av krigare stod mellan dem och bågskyttarna.

"Hon kommer inte att kunna göra det så länge till", sa han. Skandierna som försvarade skyttarna blev allt färre. "Kom!" ropade han. "Håll ögonen på min rygg och ropa till om det ser farligt ut." Och med de orden började han att ta sig ned för slänten på nytt. Horace gick till angrepp mot den bakre delen av gruppen med temujaier. Hans svärd for upp och ned. Temujaierna överraskades i några sekunder, men sedan ryckte de fram igen. De såg att det bara var två personer som anföll dem. En av dem var inte mycket mer än en pojke, och hans enda vapen var två små knivar.

Horace kämpade sammanbitet. De få överlevande försvararna samlades runt honom. Men fienderna var många, och nu började enstaka temujaier ta sig förbi försvararna. De gled snabbt ned i skyttegraven där bågskyttarna fortfarande stod och sköt mot temujaiernas anfallsstyrka.

De två pojkarna hörde hur Evanlyn ropade. Hon fick vissa av skyttarna att vända sig rakt mot angriparna och skjuta mot dem. Det var bara en tidsfråga innan temujaierna svärmade ned i skyttegraven och dödade allihop.

"Kom!" ropade Will. Han hade börjat springa mot skyttegraven. Horace rusade efter.

En temujai ställde sig framför honom, och Will högg mot honom med sin långa kniv. Han kände hur hela armen var nära att domna när han träffade. Sedan ropade Horace ut en varning, och Will hann sno runt precis i tid för att blockera ett sabelhugg med båda knivarna. Horace skyndade fram och anföll mannen och hans tre följeslagare. De två vännerna kämpade sida vid sida, men temujaierna var alldeles för många. Will fick en klump i halsen när han insåg att de inte skulle hinna fram till skyttegraven i tid. Mindre än tjugo meter bort kunde han se Evanlyn. En grupp bågskyttar stod runt henne, och en stor grupp temujaier var på väg rakt mot dem. Deras fienders pilbågar var det enda som fick dem att röra sig lite långsammare än vanligt.

"Se upp, Will!" ropade Horace. Will vände sig om, och än en gång fick de två vännerna slåss för sina liv när ännu fler temujaier rusade på dem.

*

Nit'zak ledde en grupp soldater ned i skyttegraven där skandiernas bågskyttar hade gömt sig. Hans andra mannar skulle ta itu med de två unga krigarna som hade kämpat så effektivt. Hans egen uppgift var att tysta bågskyttarna en gång för alla.

Hans soldater rusade ned i skyttegraven runt honom. De gick genast till angrepp mot skyttarna, som saknade rustningar och var obeväpnade sånär som på bågarna. De backade genast bakåt, och vissa av dem vände sig om och sprang. Nit'zak följde efter, men när han rundade en krök i skyttegraven stannade han till av förvåning.

En ung flicka stod framför honom. Hon hade en lång kniv i handen och tittade trotsigt på honom. De överlevande bågskyttarna hade samlats runt henne som för att försvara henne. På hennes kommando höjde de bågarna.

De två grupperna studerade varandra. Nit'zak såg att minst tio bågar var riktade mot honom, och ingen av skyttarna var längre än tio meter bort. Det hade varit omöjligt för dem att missa om flickan beordrade dem att skjuta. Ändå skulle förstås både flickan och bågskyttarna vara helt hjälplösa så snart pilarna hade avfyrats.

Nit'zak sneglade åt sidan. Hans mannar var i närheten. Han hade inga planer på att dödas av ett skandiskt pilregn. Om det hade varit fördelaktigt för hans armé hade han gjort det frivilligt. Men nu hade han ett arbete att utföra, och det hade varit fel att dö innan han var färdig. Å andra sidan offrade han gärna tio eller tolv av sina mannar om det var nödvändigt. Han kallade på dem.

"Anfall", sa han lugnt. Soldaterna rusade fram i det trånga utrymmet.

Efter ett ögonblicks tvekan beordrade flickan skyttarna att skjuta. Nit'zak hörde ljudet av strängarna. Pilarna slog in i temujaierna och dödade eller skadade sju stycken. De andra fortsatte framryckningen och fick snabbt förstärkning av fler soldater. Skyttarna vände sig om och sprang, men flickan stod kvar. Nit'zak klev fram och höjde sin sabel. Han studerade hennes ögon, men märkligt nog kunde han inte se någon som helst fruktan där. Det kändes nästan tråkigt att behöva döda någon som var så här modig.

Någonstans ropade en ung man till. Hans röst var full av skräck och smärta.

"Evanlyn!"

Det var nog flickans namn. Nit'zak såg hur hon tittade förbi honom mot någon han inte kunde se. Hon log sorgset. Det var ett leende som betydde farväl.

*

Will hade sett allt. Han hade inte kunnat göra något, utan varit tvungen att kämpa desperat för att skydda Horace och sig själv. Han hade sett när temujaierna skyndat genom skyttegraven. Sedan hade han sett hur skyttarna hotat dem med bågarna. Temujaierna hade bara struntat i faran och fortsatt fram. Den sista skuren hade fått dem att stanna till i en sekund eller två, men sedan hade de gått till angrepp med förnyad styrka. De återstående skyttarna hade flytt eller dödats.

Horaces varning fick honom att vända sig om. Han tog ett kliv åt sidan för att undvika en sabel. Sedan stötte han hastigt med sin långa kniv för att driva sin motståndare bakåt några steg. Över axeln kunde han se hur officeren framför Evanlyn höjde sitt svärd, som han höll med båda händerna.

"Evanlyn!" ropade han skräckslaget. När hon hörde honom vände hon huvudet och mötte hans blick. Hon log, och Will såg på leendet att hon mindes allt de hade varit med om de senaste elva månaderna.

Allt de hade betytt för varandra.

Will kunde inte låta henne dö. Han fattade den långa kniven i bladet istället för handtaget. Sedan förde han armen bakåt och framåt i en enda rörelse.

Den stora kniven träffade Nit'zak alldeles under vänster arm precis när han tänkte hugga.

Han frös till och stapplade långsamt åt sidan. Han gick in i skyttegravens ena vägg och sjönk sedan ned på det trampade jordgolvet. Sabeln ramlade ur händerna på honom, och han försökte desperat dra ut den tunga kniven som träffat honom i sidan. Nu skulle nog Haz'kam avbryta invasionen trots allt, tänkte han. Det gjorde honom arg.

Will hade bara sin lilla kastkniv kvar. Nu blev han angripen igen. Han tog ett språng framåt och grep tag i en temujai. De föll omkull och rullade runt. Will försökte gripa tag i soldatens svärdsarm samtidigt som han stötte med den lilla kniven.

I ögonvrån såg han hur Horace övermannades av fyra soldater som anföll honom samtidigt. Will misstänkte att allt var förlorat.

Sedan hörde han ett blodisande vrål. En enorm gestalt stod lutad över honom. Jätten ryckte upp Wills motståndare från marken och kastade honom ned för sluttningen. Tre andra män föll omkull när de träffades av den tunga kroppen.

Det var Ragnak, och nu när bärsärkaraseriet gripit honom var han verkligen en skrämmande syn. Hans skjorta hängde i trasor, och han hade ingen rustning förutom den hornprydda hjälmen. Han morrade lågt och störtade rakt in i hopen av temujaier. Yxan virvlade runt honom i enorma cirklar, och fienderna stupade i stora högar runt honom.

Ragnak gjorde inga som helst försök att skydda sig, och han fick ständigt nya skador. Han verkade bara strunta i dem och fortsatte att hugga och slå mot männen som hade invaderat hans hemland – männen som vågat väcka bärsärken i honom.

Hans vaktstyrka följde efter honom, och allihop hade gripits av samma raseri. De tolv männen gick rakt in i sina fiender i en kilformation, och det tycktes inte spela någon roll för dem om de dog eller överlevde. De brydde sig bara om en enda sak: att komma i närheten av fienderna och döda dem. Så många som möjligt. Så snabbt som möjligt.

"Horace!" ropade Will. Han försökte komma på fötter. Han kunde inte glömma bilden av hur Horace omringats av fyra angripare. Sedan hörde han ett annat ljud – ett välbekant sådant. Det var en långbåge som avfyrades. När Will vände blicken kunde han se hur männen som angripit Horace föll undan som snö om våren. Han visste att Halt hade kommit.

*

Från en kulle en kilometer bort såg general Haz'kam, shan över sitt folk, hur anfallet misslyckades. Fiendens vänstra flank hade angripit hans stora anfallsstyrka. Soldaterna i den styrkan hade stupat eller drivits tillbaka. Förlusterna var stora. På fiendens högra sida hade Nit'zak och hans mannar till sist gjort slut på de skandiska skyttarna. Han hade vetat hela tiden att hans gamle vän skulle lyckas med det.

Tyvärr hade det tagit för lång tid. Det hade skett för sent, och vid det laget hade den stora styrkan redan skadats för allvarligt av de ständiga pilarna. Sedan hade total förvirring uppstått när fienden angripit med vänster flank.

Det var förstås bara ett enda misslyckat angrepp, och han visste att han fortfarande kunde vinna slaget om han ville. Han kunde se till att ulanerna omgrupperades. Han kunde utnyttja alla sina resurser och tvinga skandierna att fly för sina liv in bland kullarna. För ett ögonblick kändes det frestande att utkräva en gruvlig hämnd på folket som krossat hans planer.

Men priset skulle bli för högt. Han hade redan förlorat tusentals soldater, och ett nytt angrepp skulle kosta honom mycket mer än han hade råd med. Han vände sig om i sadeln och nickade mot mannen med hornet.

"Blås till reträtt", sa han lugnt. I hans ansikte fanns inte ett spår av den fruktansvärda vrede som kokade i honom.

Han hade misslyckats, men det anstod inte en general att visa sina känslor öppet.

## 39

Ragnak kremerades dagen efter striden.

Överjarlen hade dött mot slutet av slaget, alldeles innan temujaierna blåst till reträtt. Han hade dött i strid mot arton av temujaiernas soldater. Bara två av dem hade överlevt, och de hade varit så allvarligt skadade att de bara kunnat krypa.

Det var omöjligt att veta vem som hade utdelat det dödande hugget. Överjarlen hade över femtio sår. Ett halvt dussin av dem var så allvarliga att de skulle ha orsakat hans död under normala omständigheter. När man lade kroppen på likbålet såg den ut precis som den gjort när Ragnak stupat. Skandierna avlägsnade inget blod eller andra spår efter striden.

De fyra araluanerna fick komma och ta ett sista farväl av den gamle skandiske kungen. De stod tysta ett ögonblick vid det enorma bålet. Sedan kom några skandier och förklarade artigt att ceremonin och valet av en efterträdare var en angelägenhet för skandier. De eskorterades tillbaka till Halts rum, där de sedan väntade.

Ritualerna kring den stupade överjarlen pågick i tre dagar. Det berodde på att jarlar från avlägsna orter skulle ha tid att resa till Hallasholm för att delta i valet av den nye överjarlen. Man väntade sig naturligtvis inte att så många jarlar skulle komma från områdena som temujaierna hade passerat igenom. De flesta andra var dessutom redan i Hallasholm. De hade kallats dit för att hjälpa till med försvaret av staden. Men enligt skandisk sed skulle tre dagar ägnas åt att sörja överjarlen. Det innebar att skandierna satt och drack till långt in på småtimmarna och berättade om den stupade ledarens många strider.

Och skandierna höll hårt på traditionerna. I synnerhet traditioner med mycket festande. Ju mer alkohol som dracks desto vildare blev berättelserna om Ragnaks bataljer.

Evanlyn rynkade pannan. Det var andra kvällen nu, och utifrån hördes ljudet av skandiernas sånger och något som lät som möbler som slogs sönder. Antagligen hade ett slagsmål startat.

"De verkar inte särskilt ledsna", sa hon.

Halt ryckte på axlarna. "De är sådana", sa han. "Dessutom dog Ragnak i strid, mitt under ett bärsärkaraseri. De flesta skandier avundas honom det ödet. De anser att han omedelbart får tillträde till den högsta nivån i riket som väntar efter döden."

Evanlyn såg missnöjd ut. "De visar honom ingen respekt", sa hon. "Och han räddade trots allt livet på oss!"

Det var tyst i rummet. Om Ragnak hade överlevt hade han dödat Evanlyn, men ingen av de tre andra kunde komma på något bra sätt att säga det på. När flickan talade om honom nu lät det som om hon hade förlorat en kär gammal vän. Horace tittade på Halt och Will. Han undrade om någon av dem skulle nämna detta. Will skakade kort på huvudet. Horace ryckte på axlarna. Om två spejare ansåg att saken inte var värd att nämna tänkte han inte sätta sig på tvären.

När sorgetiden var över sammanträdde jarlarna i den stora salen för att välja en ny överjarl. "Tror ni att det kan bli Erak?" frågade Will hoppfullt. Men Halt skakade på huvudet.

"Han är en populär ledare i strid, men han är bara en av fyra eller fem. Dessutom är han inte så bra på administration." Halt funderade. "Och han är sannerligen ingen särskilt god diplomat."

"Är det viktigt, då?" frågade Horace. "Diplomatisk förmåga verkar inte direkt prioriteras i det här landet."

Halt log kort. "Det är sant. Men man kommer långt med lite snack, inte minst när man vill vinna andra jarlars förtroende. Nu när de sammanträder röstar de inte på den de tror är bäst. Istället röstar varje jarl på den de tror kan göra mest för honom."

"Det gör antagligen inte saken bättre att Erak var Ragnaks skatteindrivare", sa Will. "Flera av jarlarna som röstar är väl sådana han har hotat att hugga huvudet av."

Halt nickade. "Inte så bra för karriären om man vill bli överjarl."

Faktum var att det var en sorts mild vidskeplighet som fick spejaren att underskatta Eraks chanser i valet. Det fanns fortfarande problem som behövde lösas mellan Skandia och Araluen. Han hade föredragit att lösa dem med Erak som överjarl. Ändå verkade Eraks utsikter sämre och sämre. Det där med skatteindrivningen hade Halt inte känt till förrän Will nämnt det. Det minskade nog verkligen jarlens chanser.

Inte för att Erak någonsin verkat intresserad av att bli överjarl. Och Halts tre vänner var naturligtvis bara intresserade av saken för att de var Eraks vänner. Han var den ende skandiske ledare de kände.

"Han skulle nog ändå inte bli någon bra överjarl", sa Horace. "Det han tycker bäst om är att fara omkring på sitt vargskepp och plundra."

De andra höll med.

Vilket visade vilka felaktiga slutsatser man kan dra under en lugn och sansad diskussion. Den femte dagen öppnades dörren till Halts rum, och en förbluffad Erak klev in. Han tittade på de fyra förväntansfulla ansiktena.

"Jag är den nye överjarlen", sa han.

"Jag visste det!" sa Halt direkt. Hans tre vänner tittade chockat på honom.

"Gjorde du?" frågade Erak. Hans röst lät ihålig, och han såg nästan skräckslagen ut.

"Det är klart", sa spejaren och ryckte på axlarna. "Du är stor, stark och ful. Skandierna tycks sätta värde på de egenskaperna."

Erak sträckte på sig och försökte se värdig ut. "Är det så ni araluaner tilltalar en överjarl?" frågade han. Halt log brett.

"Nej", sa han. "Men det är så vi tilltalar våra vänner. Kom in och ta något att dricka!"

*

Det visade sig snabbt att rådet hade gjort ett bra val. Erak började omgående att lösa olika tvister mellan jarlar, i synnerhet sådana han själv hade hälsat på som skatteindrivare. Det som överraskade Will mest var att han behöll Borsa som hilfmann.

"Jag trodde inte att han stod ut med Borsa", sa lärlingen förvånat. Men Halt nickade. Han tyckte att Erak hade gjort ett bra val.

"Borsa är en utmärkt administratör", sa han. "Det är precis vad Erak behöver. En bra ledare inser vad han själv är dålig på och låter någon annan ta hand om de sakerna."

Will, Horace och Evanlyn fick fundera i några sekunder innan de förstod. Horace fortsatte att fundera på det en stund efter att de andra hade glömt bort det.

Som överjarl skulle Erak inte längre kunna ge sig ut och plundra varje år med _Vargvinden_. Det gjorde honom naturligtvis lite missnöjd. Men han förklarade ändå att han skulle göra en sista resa innan han lämnade vargskeppet till sin förstestyrman, Svengal.

"Jag ska föra er tillbaka till Araluen", sa han. "Det är inte mer än rätt. Det är trots allt mitt fel att ni är här."

Will uppskattade naturligtvis detta. Nu när det snart skulle bli dags att återvända hem insåg han dock att det skulle bli ledsamt att ta farväl av den store, skrytsamme krigaren. Märkligt nog hade Erak blivit en god vän.

Våren hade till sist kommit. Gässen var på väg tillbaka söderifrån, och rådjuren hade kommit tillbaka till kullarna. Nu kunde de äta färskt kött istället för de torkade ransonerna man levde på om vintrarna i Hallasholm.

När han såg de första jaktsällskapen återvända till den skandiska huvudstaden kom Will att tänka på något. Han stod fortfarande i tacksamhetsskuld till någon. Tidigt en morgon gav han sig av med Tug och följde stigen som han och Evanlyn hade följt under en snöstorm många månader tidigare.

Vid den lilla stugan där de hade stannat under vintern hittade han den lurviga lilla hästen som hade räddat livet på honom. Det tålmodiga djuret hade slitit sig loss från sitt rep och höll på att beta i gläntan när Will kom.

Tug tittade frågande på sin herre. Will tog fram en liten säck med havre och förklarade att den var till den andra hästen. Will lugnade sin egen häst med en klapp på mulen.

"Han har förtjänat det, Tug", sa han. Det såg ut som om den lilla hästen ryckte på axlarna. Ponnyn kanske förtjänade havren, men det gjorde inte Tug mindre frestad av den. När den andra hästen hade ätit upp havren satt Will upp på Tug och red tillbaka till Hallasholm med båda hästarna. Ponnyn förde han tillbaka till Eraks stall.

Natten innan de gav sig av höll Erak en bankett till de fyra araluanernas ära. Skandierna var ivriga att visa hur mycket de uppskattade hjälpen de hade fått. Nu när Ragnak var död vågade de ägna stor uppmärksamhet åt Evanlyn. De pratade mycket om hur modig och listig hon hade varit.

Halt, Borsa och Erak satt för sig själva vid överjarlens bord. De diskuterade slavarna som hade tjänstgjort som bågskyttar. Tyvärr hade inte speciellt många av dem överlevt, men man hade lovat att släppa även de andra slavarna fria om man vann slaget. När männen var färdiga med diskussionen om slavarna ställde Halt en fråga han var tvungen att ställa.

"Hur ska ni göra när temujaierna kommer tillbaka?" frågade han.

Det blev tyst vid det lilla bordet. Erak betraktade den allvarlige mannen som satt bredvid honom.

"Kommer tillbaka?" frågade han. "Varför skulle de komma tillbaka? Vi har ju besegrat dem!"

Men Halt skakade långsamt på huvudet. "Egentligen gjorde vi inte det. Vi såg bara till att det blev så dyrt för dem att vinna att de avbröt invasionen. Den här gången."

Erak funderade. Han kastade en snabb blick på Borsa, som nickade långsamt.

"Jag tror att spejaren har rätt, överjarl", sa hilfmannen. "Vi hade inte klarat oss länge till." Han tittade på Halt. "Men varför skulle de komma tillbaka?"

Halt tog en klunk av det starka, skandiska ölet hans bägare var fylld med. "De bara är sådana", sa han. "Temujaierna bryr sig inte så mycket om vad som händer till sommaren eller nästa år. De har långsiktiga planer som sträcker sig över tio eller tjugo år. De vill ta över den här delen av världen. Och de behöver era fartyg. Därför kommer de att komma tillbaka."

Erak ryckte tankfullt i mustaschen. "Då får vi väl slå tillbaka dem en gång till."

"Utan bågskyttar?" frågade Halt lågt. "Och utan överraskningsmomentet?"

Det blev tyst igen. "Du kanske kan hjälpa oss att träna bågskyttar?" sa Erak sedan. "Du och pojken?" Men Halt skakade genast på huvudet. Han såg bestämd ut.

"Jag är ledsen, men jag vill inte överlämna ett så kraftfullt vapen åt skandierna", sa han. "Man vet aldrig hur de färdigheterna skulle kunna användas i framtiden."

Erak förstod hur spejaren tänkte. Skandia och Araluen var trots allt gamla fiender. Borsa var däremot van vid förhandlingar, och han hade lagt märke till något i Halts tonfall.

"Du kanske har något eget förslag?" sa han. Halt kunde knappt låta bli att le. Hilfmannen misstänkte nog redan vad han tänkte säga härnäst.

"Vi skulle kunna postera en speciell styrka med cirka tre hundra tränade bågskyttar här. De kan vara här under våren och sommaren och sedan återvända under vintern."

"Från Araluen?" frågade Erak långsamt.

Halt nickade. "Vi kan nog ställa bågskyttar till förfogande. Men om det blir krig mellan våra två länder skulle det kännas säkrast om de inte kan anfalla oss. Vi kanske borda sluta någon sorts överenskommelse."

Erak tittade frågande på hilfmannen. Ordet "överenskommelse" hade dykt upp när han minst anade det, och han visste inte riktigt hur han skulle hantera situationen. Borsa mötte hans blick och såg tankfull ut.

"Jag föreslår att vi sluter en överenskommelse om gemensamt försvar för en femårsperiod", sa Halt. Erak fick plötsligt en känsla av att spejaren redan hade tänkt igenom vartenda ord. "Ni får en grupp skickliga bågskyttar...", sa Halt.

"Och vad får ni?" frågade Erak. Han ville sköta detta själv.

Halt log mot honom. "Ett löfte om att Skandia inte anfaller vårt land under den perioden. Och att våra bågskyttar får återvända hem oskadda om ett krig mellan våra länder blir oundvikligt."

Erak skakade tankfullt på huvudet. "Jag kan inte hindra mina undersåtar från att plundra", sa han missnöjt. "De skulle kasta ut mig direkt om jag föreslog något sådant." Men Halt höll upp en lugnande hand.

"Jag pratar inte om enskilda räder", sa han. "Vi kan hantera dem. Det jag pratar om är större anfall, som det ni gjorde tillsammans med Morgarath."

Det var tyst medan Erak funderade på förslaget. Ju mer han tänkte på det, desto bättre verkade det. Han visste lika väl som de andra hur nära det hade varit att temujaierna övermannat dem. Tre hundra tränade bågskyttar hade varit till stor hjälp för Skandia, i synnerhet i de smala passen vid gränserna. Erak insåg till sin förvåning att han börjat tänka som en strateg. Han hade nog tillbringat alldeles för mycket tid tillsammans med spejaren.

"Har du rätt att underteckna ett sådant avtal?" frågade han. Halt såg för första gången tveksam ut. Han hade inga rättigheter alls. Som medlem i spejarnas sällskap hade han kunnat underteckna ett sådant avtal, men han hade uteslutits ur kåren när kung Duncan landsförvisat honom. Han kunde förstås ta chansen. Han var ganska säker på att Crowley eller Duncan skulle godkänna avtalet. Men om det inträffade skulle Erak känna sig lurad, och det var ingen bra början på freden mellan de två länderna.

"Det har jag", sa någon bakom Halt. De tre männen tittade förvånat upp. Evanlyn, som hade dragit sig undan från festligheterna, hade stått och lyssnat på deras samtal de senaste minuterna.

"Som prinsessa av Araluen har jag rätt att skriva under i min fars ställe", sa hon. Halt drog en lättnadens suck, men såg till att det inte märktes.

"Det är nog bäst att vi gör på det sättet", sa han. "Jag har trots allt inte _riktigt_ lika hög ställning som prinsessan."

## 40

V _argvinden_ följde Semathfloden hela vägen från Smala sjön till kung Duncans slott.

Att se ett vargskepp glida fram längs floden utan några som helst tecken på strid eller plundring var en förunderlig syn för befolkningen. De många befästningsverken vid floden hade stoppat fartyget under normala omständigheter, men nu lät man det passera. Prinsessan Cassandras personliga flagg, som föreställde en röd hök, vajade från masten. Besättningen hade dessutom skickat ett meddelande för att se till att traktens ledare kände igen flaggan och att fartyget skulle lämnas i fred.

Resan var naturligtvis också något alldeles nytt för Erak och hans besättning.

Till sist rundade de den sista kröken i floden, och framför dem låg Duncans slott med alla höga torn och smäckra spiror. Erak tog ett djupt andetag när han fick syn på det. Halt misstänkte att den gamle plundraren inte bara fascinerades av hur vacker byggnaden var, utan dessutom funderade på hur mycket skatter som måste finnas där inne. Spejaren klev fram till den nye överjarlens sida.

"Du hade inte ens kommit förbi vallgraven", sa han lågt.

Erak såg förvånad ut. Sedan log han. "Syntes det så tydligt att det var det jag tänkte på?" frågade han.

Halt nickade. "Du är trots allt skandier."

En pir sköt ut i flodens vatten. Den pryddes av flaggor, och en stor samling människor stod och väntade på fartyget. När vargskeppet dök upp började de hurra och blåsa i horn.

"En historisk händelse", sa Erak lågt.

Halt nickade och log. "Och där är en till", sa han och pekade på en lång man med skägg. En skara riddare och hovdamer med fina kläder stod runt honom. "Självaste kungen har kommit för att välkomna dig, Erak."

"Välkomna sin dotter, menar du", sa skandiern. Halt märkte ändå att skandiern såg ganska belåten ut.

Evanlyn hade fått syn på den långe mannen. Nu stod hon i fören och vinkade ivrigt. När människorna fick syn på henne tilltog deras hurrarop i styrka. Duncan och hans sällskap skyndade sig till platsen där fartyget skulle lägga till. Kungen gick så fort att han nästan sprang. Det lämpade sig egentligen inte för en kung, men han hade annat att tänka på än sin värdighet nu.

"Åror!" ropade Erak. Roddarna höjde sina åror ur vattnet, och vargskeppet gled in till bryggan.

Den skandiska besättningen kastade in linor till människorna på stranden, och de två grupperna tittade intresserat på varandra. Detta var första gången någonsin som araluaner och skandier hade mötts på det här viset utan vapen i händerna. Will strålade av glädje där han stod vid relingen och såg hur Evanlyn skyndade till landgången. Hon och hennes far fann inga ord, utan bara log mot varandra medan avståndet mellan fartyget och bryggan minskade. Sedan dunsade det till, och fartyget låg bredvid bryggan. Svengal log brett och fällde ned landgången. Evanlyn rusade ned till sin far och tryckte ansiktet mot hans bröst.

"Pappa!" sa hon. Hennes röst dämpades av hans skjorta och hennes egna snyftningar.

"Cassie", mumlade han. Han hade kallat henne så sedan hon var spädbarn. Jublet runt dem blev ännu starkare. Duncan var en omtyckt kung, och alla visste hur bedrövad han hade varit sedan hans dotter försvunnit. Till och med skandierna log. Trots att de var hårdföra sjörövare så hade de också en mjukare sida, och familjeband var något de skattade högt.

Halt var den ende som inte tycktes dela den allmänna glädjen. Han såg bitter ut och stod kvar i aktern medan de andra skyndade sig att gå i land.

Duncan och Evanlyn, eller Cassandra som hon egentligen hette, hade omfamnat varandra och tycktes inte märka vad som hände runt omkring. Will svepte med blicken över folkmassan och fick syn på en kraftig gestalt i närheten av kungen. Det var en medelålders man som vinkade entusiastiskt och ropade hans namn.

"Will!" ropade han. "Välkommen hem, pojk! Välkommen hem!"

Först var Will förbryllad, men sedan såg han vem det var. Det var baron Arald av Redmont. Han hade varit en respektingivande ledarfigur så länge Will kunde minnas, men nu stod han och viftade och ropade som en liten skolpojke. Will log och skyndade sig fram till baronen genom trängseln. När han kom fram böjde han sig framåt i en bugning, men baronen började omedelbart att rycka i hans arm.

"Bry dig inte om det där!" sa han. "Välkommen tillbaka, pojk! Och bra gjort! Utmärkt! Alldeles utmärkt! Gode Gud, vi trodde aldrig att vi skulle se dig igen! Eller hur, Rodney?"

Bredvid baron Arald stod en riddare med ringbrynja. Det var Sir Rodney, som var överhuvud för krigarskolan i Redmont. Han nickade distraherat och spanade mot fartyget.

"Absolut, baron Arald", sa han. Sedan tittade han oroligt på Will. "Will, jag trodde att Horace var med er. Det har väl inte hänt honom något?"

Will vände sig förvånat om. Horace hade precis tagit farväl av sina skandiska vänner och var nu på väg ned på kajen.

"Där är han ju", sa han och pekade. Riddaren spärrade upp ögonen.

"Herregud, han har blivit en riktig jätte", viskade han. Sedan fick Horace syn på sin läromästare och skyndade sig fram genom folkmassan. När han kom fram gjorde han honnör.

"Lärling Horace ber om tillstånd att få träda i tjänst igen, Sir Rodney", sa han kort.

Rodney gjorde honnör. "Beviljas, lärling", sa han. Sedan gav han Horace en björnkram. "Jäklar, vad vi är stolta över dig, pojk!" utbrast han. "Och när blev du så lång?"

Människorna runt dem ropade och hurrade. Sedan tystnade de plötsligt. När Will vände sig om såg han varför. Erak Stjärnföljare, skandiernas överjarl, hade klivit iland.

De som stod närmast backade lite. Att skandierna var något annat än fiender var en ny tanke. Will ville inte att hans vän skulle känna sig sårad, utan skyndade genast framåt. Det fanns dock en annan person i folksamlingen som var snabbare. Kung Duncan själv klev fram för att hälsa på den skandiske ledaren. Han sträckte ut handen.

"Välkommen till Araluen, överjarl", sa han. "Och tack för att ni har fört hit min dotter." De två ledarna skakade hand. Människorna började återigen att jubla, och den här gången hurrade de för Erak och hans besättning. Det skulle göra det betydligt svårare för skandierna att plundra det här området i framtiden, tänkte Will. Duncan lät människorna jubla en stund, men höll sedan upp handen. Han studerade människorna på kajen. När han inte såg den han letade efter vände han sig mot vargskeppet.

Där fick han syn på mannen han sökte. "Halt", sa han lågt. Spejaren stod insvept i sin mantel bredvid den stora styråran. Kungen vinkade åt honom.

"Kom i land, Halt. Välkommen hem!"

Men Halt kunde inte dölja sorgen han kände. Han började säga något, men kunde inte. Han harklade sig och försökte igen.

"Ers... ers majestät", sa han. "Jag är fortfarande landsförvisad. Jag får egentligen inte återvända förrän om tre veckor."

Ett lågt sorl utbröt på kajen. Will var förbluffad.

"Landsförvisad?" utbrast han. "Har du blivit landsförvisad?" Han tittade på kungen. Det var en absurd tanke att Halt skulle bli landsförvisad. Han älskade sitt hemland och folket som bodde där.

"Varför?" frågade han.

Duncan skakade långsamt på huvudet. "Några oförsiktiga ord. Han var full, och ingen minns ens vad han sa. Och jag har förlåtit dig, så var snäll och kom i land, Halt!"

Men Halt stod kvar. "Inget hade gjort mig nöjdare, ers majestät", sa han. "Men lagen måste följas." En annan man kom fram och ställde sig bredvid kungen. Det var lord Anthony, Duncans riksmarskalk.

"Halt har rätt, ers majestät", sa han. Anthony menade väl, men han var väldigt pedantisk när det gällde att tolka lagen. "Han sa trots allt att kungen är resultatet av sin fars förälskelse i en hatcha-hatchadansös."

Många i folkmassan flämtade till och såg skräckslagna ut.

Duncan log. "Tack för att du påminde oss, Anthony", sa han.

Sedan brast någon i skratt. Prinsessan Cassandra höll på att vika sig dubbel. Alla vände sig om och tittade på henne. Efter en stund sansade hon sig tillräckligt mycket för att prata.

"Jag är ledsen", sa hon. "Men om ni hade känt min farmor så hade ni nog förstått varför min farfar kände sig frestad. Hon hade ett ansikte som en gammal hynda, och temperamentet var inte mycket bättre!"

"Cassie!" sa hennes far argt. Prinsessan skrattade återigen så att ögonen rann, och kungen kunde inte låta bli att le. Sedan såg han hur missnöjd lord Anthony såg ut. Kungen nöp Cassandra tills hennes skratt förvandlades till en serie frustanden och fnissanden. Men skrattet hade smittat av sig, och det tog en liten stund innan människorna på kajen sansade sig. Halt tittade bistert på från vargskeppets däck.

Duncan vände sig mot sin riksmarskalk. "Har jag inte makt att befria Halt från resten av straffet?"

Anthony skakade fundersamt på huvudet. "Det hade inte passat sig, ers majestät", sa han långsamt. "Om man börjar rucka på lagen vet man aldrig vad som kan hända."

"Kung Duncan!" dundrade Erak. Alla vände sig omedelbart mot honom. Han insåg att han hade pratat lite högre än han hade tänkt sig. Det skulle ta tid för honom att vänja sig vid sådana här formella situationer. Han sänkte rösten en aning.

"Jag kanske kan be er att förlåta honom för min skull och som ett sätt att besegla fredsavtalet mellan våra två länder?"

"Bra tänkt", muttrade Duncan. Han vände sig snabbt mot lord Anthony. "Vad säger du?" frågade han. Riksmarskalken såg tankfull ut. Han ville inte göra kungen missnöjd. Allt han ville var att göra sin plikt och upprätthålla lagen. Nu såg han ett acceptabelt kryphål.

"Det hade fungerat, ers majestät", sa han. "Det här är trots allt ett mycket speciellt tillfälle."

"Utmärkt!" sa Duncan och vände sig mot figuren på vargskeppet. "Så där, Halt. Du är förlåten. Kom ned nu och delta i festligheterna!"

Halt hade tårar i ögonen när han till sist klev ned på kajen efter elva månader och fem dagar i landsflykt. En man klädd i grågrön mantel skyndade fram och tryckte något i handen på honom. Det var Crowley, spejarnas stormästare.

"Du kanske vill ha den här igen", sa han.

När Halt tittade ned såg han att han höll en fin kedja i handen. Ett eklöv av silver var fäst i den.

Och då visste han att han till sist hade kommit hem.

## 41

Will kände på sig att något var på gång. Efter de första festligheterna hade Erak och hans besättning återvänt till Skandia. Man hade kommit överens om att skicka en styrka med bågskyttar till Skandia nästa vår. Sedan skandierna seglat hemåt hade kungen suttit i sammanträde med sina rådgivare – bland annat Halt, Crowley, baron Arald och Sir Rodney – nästan varje dag.

Will och Horace visste inte riktigt vad de skulle göra. De hade många beundrare som gärna lyssnade på deras berättelser om Skandia och temujaierna. Men efter ett tag var det inte så roligt att berätta samma sak om och om igen.

Horace var inte längre klädd som riddaren av eklövet, utan bar återigen lärlingens enkla, vita vapenrock.

Evanlyn hade återgått till att vara prinsessan Cassandra. Hon hade förts till sitt gemak i ett av slottets torn, och varje gång Will såg henne hade hon en stor grupp riddare och hovdamer med sig. Hon var en välklädd ung kvinna som verkade njuta av uppmärksamheten.

Will insåg sorgset att avståndet mellan dem hade ökat. Hon var trots allt den mest högättade kvinnan i landet, medan han själv var son till en soldat och en bondflicka. Vid de få tillfällen han lyckades prata med prinsessan kände han sig stel och obekväm. Han fick knappt fram ett ord när hon var i närheten, och han brukade mumla någonting ohörbart som svar varje gång hon försökte prata.

Det gjorde Cassandra arg. Hon ansträngde sig för att reparera deras vänskap, men rikedomarna runt henne fick Will att känna sig illa till mods. Tyvärr var hon för ung för att förstå det.

"Förstår han inte att jag är likadan som jag alltid har varit?" frågade hon sig själv framför spegeln. Naturligtvis var hon inte det. Evanlyn hade varit en vettskrämd flicka som tvingats förlita sig på sin följeslagare för att överleva. Sedan hade rollerna ändrats, och det hade varit hon som räddat Will när han varit sjuk och rädd.

Cassandra var däremot en vacker och väluppfostrad prinsessa. Hennes ställning var så långt ovanför Wills att han inte kunde nå den. Will visste att hon en dag skulle bli drottning och ta över efter sin far. Det var inte hennes personlighet som hade förändrats, utan hennes position. Både hon och Will var för unga och oerfarna för att överbrygga klyftan mellan dem.

Samtidigt kom hon märkligt nog närmare Horace. Horace var van vid livet som krigarlärling och hovlivet vid slottet i Redmont. Han lät sig inte skrämmas av Cassandras ställning. Naturligtvis visade han stor respekt, men det hade han alltid gjort. Horaces enkla och okomplicerade inställning till livet fick honom att se saker och ting precis som de var. Evanlyn hade varit hans vän. Det var prinsessan Cassandra också. Det fanns små skillnader i hur han tilltalade henne, men han hade lärt sig sådana formaliteter under sin utbildning.

Han rådde henne att vara tålmodig när hon till sist berättade om den växande klyftan mellan sig själv och Will.

"Han vänjer sig", sa han. "Han är trots allt spejare. De är lite... annorlunda. Ge honom lite tid, bara."

Så Cassandra väntade. Men hon kunde inte glömma Horaces kommentar om spejarna, och till sist bestämde hon sig för att göra något åt situationen.

Hon visste nämligen att hon snart skulle få chansen.

*

Duncan hade förklarat att en formell bankett snart skulle hållas. Man skulle fira att hans dotter hade återvänt, och en inbjudan hade skickats till rikets femtio landskap. Detta skulle bli en stor fest.

Det tog ungefär en månad för de bjudna gästerna att samlas. Den enorma matsalen i kungaslottet hade inte sett så här strålande ut sedan Duncan krönts tjugo år tidigare.

Festligheterna pågick i flera timmar. Tjänarna sprang fram och tillbaka med grillat kött, mustiga pastejer, färska grönsaker och diverse smårätter som var lika vackra att titta på som de var goda. Mäster Chubb, som var köksmästare vid slottet i Redmont och ansågs vara en av de bästa kockarna i landet, hade rest till huvudstaden för att övervaka matlagningen. Nu stod han i öppningen till köket och tittade belåtet på medan adelsmännen och deras damer njöt av rätterna som tillagats den senaste veckan. Kökspojkar som stod och slappade fick kockens slev i pannan.

"Inte dåligt", muttrade Chubb för sig själv. "Inte dåligt alls." Sedan vinkade han till sig en tjänare som skulle bära en speciell maträtt till "den unge spejaren Will", som Chubb kallade honom.

När man ätit upp maten var det dags för underhållningen. Kungens harpist stämde nervöst sitt instrument och gick igenom texten på den heroiska sången han komponerat. Den handlade om hur kronprinsessan räddades från döden av tre av rikets största hjältar. Han var inte riktigt nöjd med hur han hade rimmat på "Halt". Han hade skrivit att han "alltid håller huvudet kallt", men det kändes nästan som en underdrift när det handlade om den berömde spejaren.

Innan det blev dags för harpisten att spela reste sig kung Duncan från sin stol för att tala till den jättelika folksamlingen. Lord Anthony stod i närheten, precis som alltid. På kungens signal knackade han i golvet med sin järnskodda stav.

"Tystnad!" ropade han. Alla slutade omedelbart prata och vände sig mot kungen.

"Mina damer och herrar", började Duncan. Hans mörka röst hördes tydligt var man än satt i salen. "Detta är sannerligen en lycklig stund. Vi har kommit hit i dag för att fira att min dotter, prinsessan Cassandra, har kommit tillbaka igen. Ni kan nog knappt föreställa er hur glad det gör mig."

Många ropade glatt och nickade entusiastiskt.

"Det andra som gör mig oerhört nöjd i kväll är möjligheten att personligen få belöna dem som hjälpte till att föra min dotter i säkerhet."

Applåder utbröt i salen. Alla var nöjda över att Cassandra hade återvänt till sin far. Men det viktigaste i kväll var att de tre vännerna som fört hit henne belönades.

"Först vill jag be spejaren Halt att komma fram", sa kung Duncan.

Det tisslades och tasslades när den kortvuxne mannen ställde sig framför kungen. För ovanlighetens skull var spejaren inte klädd i sin grå och gröna mantel. Många som satt längre bak i salen reste sig för att se bättre. Halt var känd i hela riket, men ytterst få av dem som hade samlats i kväll hade någonsin sett honom. Det berodde naturligtvis mycket på att spejarna var så hemlighetsfulla. Många var förvånade över hur kort spejaren var. De flesta hade föreställt sig en två meter lång hjälte med enorm långbåge.

Nu bugade spejaren mot kungen. Duncan betraktade spejarens ovårdade, ojämna hår. Han hade uppenbarligen snyggat till det lite inför kvällen, men Duncan kunde inte låta bli att le brett. Halt hade varit vid slottet i över en månad. Det fanns flera skickliga barberare här. Ändå verkade han föredra att klippa håret med sin kniv. Duncan insåg att folkmassan väntade på att han skulle säga något. Han samlade tankarna och fortsatte.

"Halt har återupptagits i spejarnas led, och han har förklarat att det är tillräcklig belöning för honom." Än en gång hördes många viskningar i salen.

"Detta är inte första gången jag står så här och uttrycker min tacksamhet för Halt", sa kungen. "Han är en av mina mest lojala officerare, och jag går naturligtvis med på hans önskemål. Halt, ingen kung har någonsin stått i en liknande tacksamhetsskuld. Jag kommer aldrig att glömma allt du har gjort."

Halt nickade kort och gick tillbaka till sin plats. Han rörde sig så hastigt att de flesta inte ens märkte att han försvann. Folksamlingen började applådera, men tystnade snabbt.

"Härnäst vill jag tacka krigarlärlingen Horace", sa Duncan. Han hade höjt rösten för att höras över sorlet som återigen utbrutit. "Kliv fram, krigarlärling!"

Will gav sin vän en dunk i axeln. Horace gick nervöst fram till kungen. Folksamlingen tittade förväntansfullt på.

"Horace", sa Duncan. Han såg allvarlig ut i ansiktet, men om man tittade noga på hans ögon kunde man se hur munter han kände sig. "Vi har fått reda på att du reste genom Gallien utklädd till fullfjädrad riddare." Han betraktade ett pergament som låg på bordet. "Riddaren av eklövet, närmare bestämt. _Chevalier de Feuille du Chêne_."

Horace svalde nervöst. Han visste förstås redan att detta hade läckt ut. Ändå hade han hoppats att kungen skulle se mellan fingrarna med det.

"Ers majestät, jag är ledsen", sa han. "Det... det kändes liksom nödvändigt..."

Han insåg att Duncan studerade honom allvarligt. Han hade höjt ett ögonbryn, och Horace insåg plötsligt att han hade begått ett etikettsbrott genom att avbryta kungen. Han hejdade sig.

"Som du naturligtvis känner till är det mycket olämpligt att en lärling utger sig för att vara riddare", sa kungen. "Därför är det dags att vi gör någonting åt det där."

Horace ville säga "ja, ers majestät", men valde att vara tyst. Han ville inte avbryta kungen igen.

"Jag har pratat med baron Arald, Sir Rodney och spejaren Halt", sa Duncan. "Vi har kommit överens om en åtgärd."

Horace visste inte riktigt vad detta betydde, men det lät inte bra. Duncan gjorde tecken, och nu hörde Horace tunga fotsteg som närmade sig. När han tittade åt sidan såg han hur Sir Rodney steg fram. Han höll i ett svärd och en sköld. Som i en dimma såg Horace emblemet på skölden: ett grönt eklöv mot en vit bakgrund. Han tittade förundrat på när Duncan klev ned från sitt podium och tog svärdet från Rodney. Han rörde lätt vid Horaces axel med det.

"Fall på knä", väste Rodney. Horace gjorde som han sa, och hörde kungens mörka röst ovanför.

"Res dig upp, Sir Horace, och träd in i Araluens kungliga vaktstyrka."

Kaos utbröt i salen. Det hade aldrig hänt att en lärling blev dubbad under andra året på krigarskolan och dessutom blev medlem i den kungliga vaktstyrkan. Kungliga vaktstyrkan var en elitstyrka som vaktade kungens slott. Ädlingarna och adelsdamerna blev alldeles till sig av förtjusning.

"Ställ dig upp", viskade Rodney. Horace reste sig med ett leende och tog svärdet ur kungens händer.

"Bra gjort, Horace", sa kungen. "Du förtjänar det verkligen!"

Sedan skakade han hand med den nyblivne riddaren och nickade för att visa att han kunde sätta sig igen. Horace gjorde det. Han vandrade tillbaka till bordet som en sömngångare, och allt han såg var Wills breda leende. Will gratulerade honom när han kom tillbaka.

"Får jag be spejarlärlingen Will att kliva fram", sa kungen när applåderna hade lagt sig.

Will hade misstänkt att detta skulle hända, men han kände sig ändå oförberedd. Han reste sig hastigt och skyndade fram till kungen. Han var nära att snubbla. Till sist stod han framför Duncan.

"Will, spejarnas sällskap har alltid haft sina egna regler", sa kungen. "Jag har talat med Halt, din mästare. Dessutom har jag pratat med spejarnas stormästare. Tyvärr har jag inte befogenhet att befria dig från din utbildning och göra dig till fullfjädrad spejare. Halt och Crowley anser att din lärlingstid inte är över än."

Will svalde nervöst och nickade. Han visste redan detta. Det fanns fortfarande mycket han hade kvar att lära sig. Horace hade sluppit resten av sin träning för att han var en sådan naturbegåvning. Will visste att något liknande aldrig skulle hända honom.

"Däremot kan jag erbjuda ett alternativ", sa Duncan. "Jag har rätt att göra dig till löjtnant inom de kungliga spanarna. Dina mästare håller med om att du är fullt kvalificerad för den uppgiften. De har gått med på att befria dig från din lärlingstid om du vill upptas i de kungliga spanarnas led."

Förvånade flämtningar hördes från de församlade människorna. Will visste inte vad han skulle säga. De kungliga spanarna var en lätt kavalleristyrka. Den bestod av elitsoldater som hade i uppgift att träna landets bågskyttar. Om det blev krig skickades de ut för att spionera. Både officerarna och de vanliga medlemmarna rekryterades för det mesta från adeln. På sätt och vis var de en form av riddare.

Detta betydde ära, prestige, status och berömmelse. Om han fortsatte som lärling skulle han å andra sidan tvingas utstå tre år till av träning och hårda studier.

Men ändå...

Innerst inne visste Will att detta inte var något för honom. Det var naturligtvis frestande. Men sedan tänkte han på friheten han kände i de stora skogarna. Han tänkte på Tug, Halt och Abelard och hur spännande det var att få lära sig nya färdigheter och alltid vara i händelsernas centrum. Det var så spejarna levde, och när han vägde den tillvaron mot det stela livet vid hovet kände han inga som helst tvivel. Han visste precis vad han ville.

Han vände sig om och försökte få någon sorts vägledning från Halt, men mästaren satt och tittade ned i bordet. Bredvid honom satt Crowley och gjorde likadant. Will tog ett djupt andetag och svarade. Hans röst lät klar och tydlig i den stora salen.

"Det är en stor ära för mig, ers majestät", sa han. "Men det jag helst av allt vill är att fortsätta min tid som lärling."

Sorlet nådde nya höjder. Spejarna var verkligen annorlunda. De flesta i salen kunde helt enkelt inte förstå Wills beslut. Det kunde däremot Duncan. Han lade handen på Wills axel och sänkte rösten så att bara pojken hörde honom.

"Jag tycker att det är ett klokt beslut, Will", sa han. "Och oss emellan... dina lärare tror att du kommer att bli en av de allra skickligaste spejarna framöver."

Will spärrade upp ögonen. Det där var tillräcklig belöning. Han skakade på huvudet. "Inte som Halt, ers majestät."

Kungen log. "Så skicklig kan nog ingen annan bli. Han är en av de största, eller hur?"

Och kungen vände Will så att han stod vänd mot Crowley och Halt. Spejarna log varmt mot honom och gjorde plats åt honom på sin bänk. Applåderna som utbröt var artiga, men de flesta i salen var ganska förvirrade. De där spejarna var trots allt inte så lätta att förstå sig på.

Ändå kände sig Duncan lite sorgsen när han vände sig mot platsen där hans dotter satt. "Jag försökte", viskade han lågt. Men Cassandra hade redan lämnat salen.

*

Två dagar senare red Will och Halt i väg från kung Duncans slott. De var på väg mot Halts stuga nära slottet i Redmont. Då och då tittade Halt uppskattande på sin unge vän. Han visste att Will hade fattat ett viktigt beslut, och han visste att han fortfarande funderade på det. Antagligen hade det med prinsessan att göra. Will hade försökt att träffa henne flera gånger efter banketten för att förklara sitt handlande. Inget av försöken hade lyckats.

Halt kände på sig att Will ville vara i fred. De red åt sydväst, och Halt hade bestämt sig för att snabbt sätta pojken i arbete så att han inte hade tid att tänka på prinsessan.

Långt bakom dem stod två gestalter och följde dem med blicken. De stod på en balkong, och slottets spiror reste sig högt ovanför dem. Evanlyn höjde handen och vinkade, och Horace lade armen om hennes axlar.

"Han är spejare", sa den nyblivne riddaren lugnt. "För oss andra går det inte riktigt att förstå sig på dem. Det finns alltid en sida hos dem man inte kan komma åt."

Hon nickade, men fick inte fram ett ord. Morgondimman tycktes bli tjockare för ett ögonblick. När hon blinkade insåg hon att det berodde på tårarna hon hade i ögonen. Till sist bröt solen fram genom diset och lyste upp kung Duncans slott med ett mjukt, gyllene sken.

Men Will märkte ingenting. Han var på väg söderut igen.

## Om författaren

John Flanagan arbetade i reklambranschen innan han började frilansa som författare och redaktör. Han har gjort TV-reklam, broschyrer, filmer och komedier. Han är en av Australiens flitigaste manusförfattare för TV.

John skrev första delen i den här serien för att uppmuntra sin då tolvårige son Michael att läsa. Michael var ganska liten och alla hans vänner var större och starkare än han. John ville visa hur roligt det är att läsa och att alla hjältar inte är stora och muskulösa. I dag är Michael i tjugofemårsåldern. Han är över 180 centimeter lång, bredaxlad och stark. Han älskar fortfarande _Spejarens lärling_.

John bor i Manly utanför Sydney. För tillfället håller han på att skriva ännu fler böcker i den här serien.

redpajama_set_name: RedPajamaBook