query: Kuka tai mikä on Doctor Strange?

title: Doctor Strange

text: Doctor Strange on vuonna 2016 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen supersankarielokuva, joka perustuu Marvel Comicsin sarjakuvahahmoon Tohtori Outo. Se on Marvel Cinematic Universen (MCU) neljästoista elokuva. Elokuvan ohjasi Scott Derrickson, joka myös käsikirjoitti sen yhdessä C. Robert Cargillin kanssa Jon Spaihtsin kanssa laaditun tarinan pohjalta. Pääosissa ovat Benedict Cumberbatch, Chiwetel Ejiofor, Rachel McAdams, Benedict Wong, Michael Stuhlbarg, Benjamin Bratt, Scott Adkins, Mads Mikkelsen ja Tilda Swinton. Elokuvassa neurokirurgi Stephen Strange alkaa opiskella mystisen magian käyttöä Muinaisen opettamana menetettyään käsiensä täyden toimintakyvyn auto-onnettomuudessa.

title: Doctor Strange

text: Luokka:Vuoden 2016 yhdysvaltalaiset elokuvat Luokka:Marvel Cinematic Universe -elokuvat

title: Satannish

text: Satannish on Marvel-kustantamon luoma superroisto, ikiaikainen demoni. Hahmon ensiesiintyminen tapahtui "Doctor Strange"-lehden numerossa 175. Hahmon loivat Roy Thomas ja Gene Colan. Nykyään Satannish on oletettavasti kuollut, mutta demonisten olentojen sitkeyden tuntien herää luultavasti myöhemmin taas eloon.

title: Doctor Strange: The Sorcerer Supreme

text: Päästyään pitkän vaelluksen päätteeksi Tiibetin vuoristossa sijaitsevaan linnakkeeseen, Strange aloittaa harjoittaa mieltään, kehoaan ja sieluaan "Muinaisen" opastuksella. Pitkän oppimisen myötä Strange on askeleen lähempänä mystistä kohtaloaan ja erityisesti kohtaloaan suojella maailmaa pahuuksien taikuudelta. Ennen kohtalon täyttymistä hänen on kohdattava petollisuuden ja "Muinaisen" kuoleman, sekä pahuuden ilmestymän Dormammun.

title: Doctor Strange

text: Huhtikuussa 2016 elokuvan käsikirjoittajiin kuuluva Cargill totesi Marvelin tuntevan, että jotkut ideoista, joita hän ja Derrickson alun perin kaavailivat korostivat liikaa hahmoon liittyviä ”outoja asioita”, joita lisätä hahmon alkuperätarinaan, mutta kertoi pitävänsä niistä kiinni tulevia elokuvia varten.[61] Lokakuussa 2016 Derrickson vahvisti, että hänellä oli suunnitelmia jatko-osan suhteen, sanomalla ”Rakastan hahmoa, rakastan visuaalisia mahdollisuuksia, ja tunnen sarjakuvat niin hyvin - [ensimmäinen elokuva on] pintaraapaisu. On paljon asioita, joissa voi edetä.” Cumberbatch ilmoitti hänen sopimukseensa kuului vielä yksi Doctor Strange -sooloelokuva.[62] Derrickson selitti, että hän oli kiinnostunut käyttämään Painajaista hahmona elokuvassa sekä konseptia siitä, että ”painajaiset itse olisivat ulottuvuus”, mutta sanoi että ”on hieman monimutkainen idea esteltäväksi” monien muiden ensimmäisen elokuvan elementtien ohella, joten se toimisi paremmin mahdollisessa jatko-osassa.[63] Lisäksi hän ilmaisi halunsa antaa ensimmäisessä elokuvassa vain pienissä rooleissa esiintyneille Jonathan Pangbornille ja Hamirille jatko-osassa merkittävämmän roolin ja selitti ”pysyvänsä silmukassa” siitä miten Tohtori Outoa käytetään Avengers-elokuvissa, koska oli läheisiss väleissä Feigen sekä muihin MCU:n ohjaajiin kuuluvan Joe Russon kanssa.[64] Spaihts ilmaisi myös halunsa laittaa Clea esiintymään jatko-osassa.[65] Huhtikuussa 2017 raportoitiin, että Derrickson palaisi mahdollisen jatko-osan ohjaajaksi heti kun olisi vienyt loppuun osallisuutensa televisiosarjan Locke & Key parissa.[66] Vaikka asiasta ei ollut virallisesti tiedotettu, Wong sanoi lokakuussa 2018 uskovansa kuvausten alkavan ennen vuoden loppua.[67] Joulukuussa 2018 Scott Derrickson oli viimeistellyt sopimuksensa Doctor Strangen jatko-osan ohjaamisesta. Lisäksi vahvistettiin Cumberbatchin, McAdamsin ja Wongin paluut rooleihinsa ja kuvaukset pyritään aloittamaan vuoden 2020 alussa.[68][69]

title: Doctor Strange

text: Huhtikuussa 2016 Derrickson paljasti Gunnin tehneen muistiinpanoja käsikirjoitukseen tavallisten MCU:n ohjaajien välisten keskustelujen ulkopuolella.[46] Kesäkuussa 2016, Diamond Select Toys pitäessä lehdistötilaisuuden Doctor Strangen Marvel Minimates -leluista paljasti Mikkelsenin näyttelemän hahmon olevan Kaecilius ja McAdamsin hahmon olevan Christine Palmer.[47] Kaeciliuksen nimi vahvistettiin kuukausi myöhemmin virallisessa esiosasarjakuvassa,[48] ja McAdamsin hahmo vahvistettiin vuoden 2016 San Diego Comic-Con Internationalissa.[49] Lisäksi Derrickson kommentoi San Diegon Comic-Conissa, että siinä missä varhaiset Tohtori Outo -sarjakuvat ”avasivat Marvel-sarjakuvauniversumista osaksi Marvel-multiversumin”, elokuva ”olisi alku Marvelin elokuvamultiversumille. Se toimii samalla tavalla kuin sarjakuva. Vaikka se oli outo poikkeama sarjakuvissa, luulen, että se oli niiden keskeinen tekijä. Siitä juontui uusia tarinoita vuosikymmeniksi ja tämä elokuva tekee saman asian.”[50] Derrickson lisäsi myös, että oli vielä "muutama pikakuvaus" tehtävän elokuvalle ”logiikan selventämiseksi”.[51] Benjamin Brattin paljastettiin näyttelevän elokuvassa.[52]

title: Doctor Strange

text: Elokuvan 3D-tekniikkaa koskien Feige totesi: ”Joskus 3D on työkalu... toinen hiekkalaatikon lelu, jossa [ohjaajat] voivat esitellä elokuvan, sitten on kertoja, joilla... se toimii tarinankertomisena niin, että se kehittää se tarinankerromista. [Se] tulee varmasti pätemään Doctor Strangen kanssa. Ja toivottavasti auttaa taivuttamaan ihmismieltä muunkin kun vain litteän ruudun kera.”[53] Elokuvan visuaalisista efekteistä vastaavat Luma Pictures ja Industrial Light & Magic.[54]

title: Doctor Strange

text: Toukokuussa 2016 Michael Giacchino vahvisti tekevänsä elokuvan sävellykset.[56]

title: Luettelo Marvel Cinematic Universen elokuvista

text: Derrickson sanoi elokuvan tapahtumien kestävän ”suunnilleen” vuoden, päättyen ”samaan päivämäärään muun MCU:n kanssa”. "Doctor Strange" esittelee myös Agamotton silmän, mystisen reliikin, jolla voi manipuloida aikaa ja joka paljastuu elokuvan lopussa Ikuisuuskiveksi. Elokuvan lopputekstien välissä näytetty kohtaus sisältää Chris Hemsworthin näyttelemän Thorin cameoesiintymisen ja siinä hän tapaa Strangen, antaen johdatuksen "in" tapahtumiin. Kohtauksen ohjasi "Ragnarökin" ohjaaja Taika Waititi.

title: Doctor Strange: The Sorcerer Supreme

text: Tohtori Stephen Strange oli yksi maailman lahjakkaimmista neurokirurgeista, kunnes hänen kätensä murtuivat auto-onnettomuuden seurauksena. Strange tuhlasi omaisuutensa yrittäessään löytää keinon parantaa kätensä ja oli luovuttaa kunnes sai tuntemattomalta henkilöltä toivoa parantumisesta, jonka toteuttamiseen Strangen oli matkattava Tiibetiin.

title: Paroni Blood

text: Järjestyksessä toinen Paroni Blood, Victor Strange, Tohtori Oudon veli esiintyi ensimmäisen kerran yhdysvaltalaisen "Doctor Strange" -lehden numerossa 15. Hahmon loivat Dann Thomas, Roy Thomas ja Jackson Guice.

title: Doctor Strange

text: Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

title: Doctor Strange

text: Kaecilius ja kiihkoilijat alkavat käyttää varastamiaan kirjansivuja ottaakseen yhteyden Dormammuun, joka hallitsee Pimeyden ulottuvuutta, missä aikaa ei ole olemassa ja kaikki on ikuista. He tuhoavat Lontoon pyhäkön ja Strange päätyy vahingossa New Yorkin pyhäkköön. Kaecilius hyökkää seuraavaksi sinne, mutta Strange pidättelee heitä Levitaatioviitan avulla, kunnes Mordo ja Muinainen saapuvat. Mutta Kaeciliuksen paljastettua Strangelle Muinaisen pidentäneen elinaikaansa Pimeyden ulottuvuuden voimilla, Strange ja Mordo alkavat menettää uskonsa opettajaansa. Kaecilius haavoittaa Muinaista ja pakenee Hongkongiin. Strange vie hänet sairaalaan, mutta Muinainen valitsee kuoleman ja rohkaisee Strangea rikkomaan joskus sääntöjä tasapainoittaakseen Mordon järkkymättömyyden. Strange ja Mordo saapuvat Hongkongiin, missä kiihkoilijat olivat tappaneet Wongin, tuhonneet pyhäkön ja päästäneet Pimeyden ulottuvuuden voiman valtaamaan Maata. Strange kuitenkin käyttää Agamotton silmää peruakseen Wongin kuoleman ja pyhäkön tuhoutumisen. Lopulta hän matkaa Pimeyden ulottuvuuteen ja vangitsee itsensä sekä Dormammun ikuiseen aikasilmukkaan. Yritettyään tappaa Strangen turhaan useita kertoja, Dormammu suostuu lopulta Strangen vaatimuksiin jättää Maa rauhaan ja vie Kaeciliuksen sekä kiihkoilijat mukanaan, jotta aikasilmukka poistuisi.

title: Luettelo Marvel Cinematic Universen televisiosarjoista

text: Elokuvassa "Doctor Strange" esiintyi aiemmin Mystisen magian mestari nimeltä Tina Minoru, jota näytteli Linda Louise Duan, mutta tämä ei välttämättä ole sama hahmo.

title: Doctor Strange

text: Tilda Swinton on ollut neuvotteluissa Muinaisen rooliin ja Chiwetel Ejiofor Paroni Mordon rooliin.[28] Heinäkuussa Swinton ilmoitti neuvottelujen päättyneen ja että hän todella on Muinaisen roolissa.[29] Saman kuukauden aikana Rachel McAdams vahvisti todeksi huhut, joiden mukaan hän on neuvotteluissa elokuvan naispääosaan.[30] Elokuussa järjestetyssä D23-näyttelyssä Marvel vahvisti virallisesti sekä Swintonin että Ejioforin roolit elokuvaan,[31] ja syyskuussa The Wrap ilmoitti McAdamsin liittyneen myös virallisesti elokuvan näyttelijäkaartiin, mutta hahmon nimeä ei vielä paljastettu.[32] Marraskuun 2015 alussa Michael Stuhlbarg osallistui neuvotteluihin esiintymisestä Strangen kollegan Nicodemus Westin roolissa.[33]

title: Scott Derrickson

text: Scott Derrickson on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, joka on keskittynyt erityisesti kauhuelokuviin. Hänen ohjaamiaan elokuvia ovat muun muassa "Emily Rosen riivaaja" (2005), "Päivä jona maailma pysähtyi" (2008), "Sinister" (2012) ja "Doctor Strange" (2016).

title: Doctor Strange: The Sorcerer Supreme

text: Doctor Strange: The Sorcerer Supreme on vuonna 2007 suoraan DVD:lle julkaistu animaatioelokuva, joka perustuu Marvel Comicsin sarjakuvasankariin Tohtori Outoon. Elokuvan ohjasivat Patrick Archibald, Jay Oliva ja Richard Sebast. Käsikirjoituksesta vastasivat Greg Johnson ja Craig Kyle. Pääosassa toimivat Bryce Johnson, Paul Nakauchi, Kevin Michael Richardson ja Michael Yama.

title: Painajainen (sarjakuvahahmo)

text: Vain vähän tiedetään Painajaisen alkuperästä. Hän saattaa olla alun perin ihminen ja kenties jonkinlainen mutantti. Arvellaan myös, että Painajainen on olemassa vain ihmiskunnan tarpeesta uneksia. Ilman unia Painajainen kuolisi, mutta ihmiskunta ajautuisi hulluuteen (näin miltei kävi "Doctor Strange"-lehden numerossa 53).

title: Doctor Strange

text: Doctor Strange sai maailmanensi-iltansa Hongkongissa 13. lokakuuta 2016. Elokuvateattereihin se ilmestyi Suomessa 26. lokakuuta 2016 ja Yhdysvalloissa 4. marraskuuta 2016. Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti yli 677 miljoonaa dollaria ja sai myönteisen vastaanoton; kriitikot ylistivät elokuvan visuaalisuutta ja näyttelijöiden roolisuoritusta, mutta kritisoivat päähenkilön alkuperätarinaa. Elokuva sai myös Oscar-ehdokkuuden vuoden 2017 gaalassa parhaista erikoistehosteista. Elokuvalle on suunnitteilla jatko-osa ja Derrickson on sitoutunut palaamaan ohjaajaksi.

title: Doctor Strange

text: Syyskuussa 2016, Stan Lee ilmoitti tekevänsä elokuvassa cameoesiintymisen.[55]

title: Doctor Strange

text: Kesäkuussa 2010 Marvel Studios palkkasi Thomas Dean Donnellyn ja Joshua Oppenheimerin tekemään uuden käsikirjoituksen Doctor Strangelle.[15] Tammikuussa 2013 Marvel Studiosin johtaja Kevin Feige vahvisti Tohtori Oudon tulevan esiintymään jossakin muodossa Marvel Cinematic Universen ”kolmannessa vaiheessa”.[16] Toukokuussa 2013 Feige vahvisti Marvel Studiosin aloittaneen Tohtori Oudosta tehtävän elokuvan kehittämisen.[17][18][19] Helmikuussa 2014 The Hollywood Reporter raportoi Marvelin harkitsevan elokuvan ohjaajaksi Mark Andrewsia, Jonathan Levinea, Nikolaj Arcelia ja Dean Israelitea, sekä Jonathan Aibelia ja Glenn Bergeriä käsikirjoittajiksi.[20] Kesäkuussa 2014 Scott Derrickson palkattiin ohjaajaksi.[21] Paljastettiin myös, että Donnelly ja Oppenheimer olivat yhä kiinnitettyinä käsikirjoittajiksi.[22] Jon Spaihts osallistui heinäkuussa neuvotteluihin uudeksi käsikirjoittajaksi.[23] 20. kesäkuuta 2014 Feige ilmoitti Barcelonan CineEuropessa, että kuvausten olisi tarkoitus alkaa kevään 2015 alussa.[24] Joulukuussa 2014 Marvel vahvisti Benedict Cumberbatchin tulevan näyttelemään elokuvan nimikkohahmoa.[25] Elokuvan kuvausten alkamisajan ilmoitettiin siirtyneen marraskuuhun 2015,[26] ja ensi-illan on kaavailtu olevan 4. marraskuuta 2016.[27]

title: Thor: Ragnarök

text: Ennen "Doctor Strangea" varten rakennettujen lavasteiden purkamista Waititi käytti niitä hyväkseen kuvatakseen "Ragnarökiin" kohtauksen, jossa Thor tapaa Benedict Cumberbatchin esittämän Stephen Strangen. Marvel ja "Doctor Strangen" ohjaaja Scott Derrickson pitivät kohtausta ”tavallaan täydellisenä” näyttämään Strangen liittymiseen osaksi MCU:ta esiinnyttyään ensin kyseisessä elokuvassa, joten kohtaus näytettiin "Doctor Strangen" lopputekstien välissä. Waititi konsultoi teoreettista fyysikkoa Clifford Victor Johnsonia, joka oli aiemmin konsultoinut "Agent Carterin" toisen tuotantokauden tuotannon aikana, ja antoi tämän katsoa varhaisimpia käsikirjoitusluonnostelmia. Johnsonin mielestä Waititi oli ”vastaanottava ja super-innostunut” hänen antamistaan tiedoista ja Johnson antoi hänelle fysiikkaa koskevia ideoita, jotka voisivat ”vinkata joillekin klassisille ja vanhoille [Thor]-tarinoille.”

title: Doctor Strange

text: Cumberbatch teki myös kasvojen liikkeenkaappauksen Dormammulle.[1]

title: Doctor Strange

text: Doctor Strange sai ensiesityksensä Hongkongissa 13. lokakuuta 2016,[57] ja Hollywoodin Grauman’s Chinese Theatressa 20. lokakuuta 2016.[58] Britanniassa elokuva sai ensi-iltansa 25. lokakuuta 2016,[59] Suomessa 26. lokakuuta 2016 ja Yhdysvalloissa 4. marraskuuta 2016.[60][27]

title: Doctor Strange

text: Pettyneenä siihen, että Strange oli Muinaisen tavoin rikkonut luonnonlakeja, Mordo lähtee Kamar-Tajista. Strange puolestaan palauttaa Agamotton silmän, jonka voimanlähteen Wong kertoo olevan yksi Ikuisuuskivistä, ja asettuu asumaan New Yorkin pyhäkköön jatkaakseen opintojaan. Lopputekstien välissä näytetyssä kohtauksessa Strange saa vieraakseen Thorin, joka oli tuonut Lokin Maahan etsiäkseen isänsä Odinin. Lopputekstien jälkeisessä kohtauksessa Mordo vierailee Pangbornin luona ja poistaa tältä kävelemiseen käytetyn voiman, sanoen Maassa olevan ”liian monta velhoa”.

title: Doctor Strange

text: Kathmandussa velho nimeltä Kaecilius ja hänen johtamansa kiihkoilijat hyökkäävät Kamar-Tajin luostariin, tappavat sen kirjastonhoitajan ja repivät sivuja Cagliostron kirjasta, jonka rituaalit Muinainen, yliluonnollisen pitkään elänyt ylin velho, oli ankarasti kieltänyt. Muinainen yrittää estää entisten oppilaidensa aikeet, mutta Kaecilius ja neljä kiihkoilijaa onnistuvat pakenemaan kirjansivut mukanaan.

title: Doctor Strange

text: Stephen Strange, varakas ja ylimielinen neurokirurgi, päätyy auto-onnettomuuteen, joka murskaa hänen kätensä. Vaikka hänen entinen tyttöystävänsä ja työtoverinsa Christine Palmer yrittää saada hänet menemään elämässään eteenpäin, Strange haaskaa omaisuutensa useisiin kokeellisiin leikkauksiin saadakseen kätensä parannettua. Kuultuaan selkäydinvauriosta mystisesti parantuneen Jonathan Pangbornin tarinan, Strange lähtee Kathmanduun etsimään Kamar-Tajia, jonne yksi Muinaisen oppilaista, Mordo, johdattaa hänet. Muinainen näyttää voimansa Strangelle ja paljastaa tälle muiden ulottuvuuksien kuten astraali- ja peiliulottuvuuksien olemassaolon. Strange pyytää jäädä oppilaaksi, mihin Muinainen lopulta suostuu, vaikka tämä muistuttaakin häntä Kaeciliuksesta.

title: Doctor Strange

text: Strange alkaa opiskella mystisen magian käyttöä Muinaisen ja Mordon opettamana sekä lainaamalla muinaisia kirjoja uudelta kirjastonhoitajalta Wongilta. Hän saa tietää, että Maata suojelee loitsu, jota pitää yllä kolme pyhäkköä, jotka sijaitsevat New Yorkissa, Lontoossa ja Hongkongissa. Velhojen tehtävä oli suojella pyhäköitä, vaikka Pangborn hylkäsi velvollisuutensa palatakseen vanhaan elämäänsä. Strange joutuu valitsemaan käsiensä ja maailman suojelemisen välillä. Hän edistyy nopeasti opinnoissaan seuraavien kuukausien aikana, mutta lukee myös salaa Cagliostron kirjan kielletyjä kirjoituksia ja opettelee niiden avulla käyttämään Agamotton silmäksi kutsuttua medaljonkia. Saatuaan tämän selville, Mordo ja Wong varoittavat medaljongin voimien rikkovan luonnonlakeja ja vertaavat Strangen tiedonjanoa Kaeciliukseen, joka aloitettuaan omat opintonsa perheensä kuoleman jälkeen oli ottanut tavoitteekseen tehdä kaikista kuolemattomia.

title: Spider-Man: Homecoming

text: Mainostaessaan "Doctor Strangea" marraskuussa 2016 Feige paljasti vahingossa, että elokuvan säveltäjä Michael Giacchino säveltäisi musiikin myös "Spider-Man: Homecomingiin". Pian sen jälkeen Giacchino itse vahvisti asian.

title: Scott Derrickson

text: Derricksonin seuraavia elokuvia olivat "Sinister" (2012) ja "Deliver Us from Evil – Päästä meidät pahasta" (2014). "Sinisterin" jatko-osassa "Sinister 2" (2015) hän toimi vain käsikirjoittajana ja tuottajana. Kesäkuussa 2014 Derrickson kiinnitettiin ohjaamaan Marvel Studiosin supersankarielokuva "Doctor Strange". Se sai ensi-iltansa marraskuussa 2016.


query: Minä vuonna Suomessa on järjestetty ensimmäinen upseerikoulutus?

title: Upseerikoulutuksen historia Suomessa

text: Suomen ensimmäinen maavoimien upseerikoulu oli Yrjö Maunu Sprengtportenin perustama Haapaniemen kadettikoulu, joka toimi Kuopiossa vuonna 1780 ja Rantasalmella vuosina 1781–1819.

title: Upseerikoulutuksen historia Suomessa

text: Itsenäistymisen jälkeen Suomen upseerikoulutus jakautui aina vuoteen 1992 asti kolmeen kouluun: peruskoulutuksen antaneeseen Kadettikouluun (perustettu 1919), yleisesikuntaupseerin koulutuksen antaneeseen Sotakorkeakouluun (perustettu 1924) ja esiupseeri- sekä jatkokoulutusta antaneeseen Taistelukouluun (perustettu 1927). Kaikki nämä koulut yhdistettiin vuoden 1993 alusta Maanpuolustuskorkeakouluksi, yhdeksi suureksi korkeakoulutason upseerikoulutusta antavaksi oppilaitokseksi.

title: Cidesco

text: Cidescon ensimmäinen Pohjoismaissa järjestetty vuosittainen maailmankonferenssi oli vuonna 1985 Suomessa. Samana vuonna Kristina Peltomaa valittiin järjestön hallituksen puheenjohtajaksi. CIDESCO puheenjohtajana on toiminut myös opetusneuvos Riitta Salmi.

title: Raviurheilu Suomessa

text: Raviurheilu Suomessa alkoi tavasta ajaa kilpaa kotiin kirkossakäynnin jälkeen. Kilpa-ajo oli suosittu perinteinen hupi maanviljelijöiden keskuudessa. Ensimmäinen järjestetty kilpailu ajettiin Turussa vuonna 1817. Vuonna 1865 aloitettiin läänien hallintokaupungeissa järjestämään valtionajoja ja 1884 järjestetettiin ensimmäinen keisarillisella asetuksella perustettu Suuri orikilpailu. Sen seuraajaksi puolestaan perustettiin Kuninkuusravit vuonna 1924. Maaseudun koneellistuessa 1900-luvulla työhevosten tarve väheni, ja myös raviurheilu alkoi taantua. 1950-luvulle tultaessa vuosittain järjestettiin vain puolet niin paljon paikallisraveja kuin lajin suosion huippukautena edellisinä vuosikymmeninä. Myös suomenhevosten määrä romahti, koska hevosilla ylipäätään ei vaikuttanut olevan sijaa modernissa yhteiskunnassa.

text: Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1965 pidettiin Tampereella, Suomessa 3.-15. maaliskuuta. Tämä oli ensimmäinen Suomessa järjestetty jääkiekon MM-turnaus, ja pelipaikkana oli Suomen ensimmäinen, kisoja varten valmistunut jäähalli.

title: Käsipallon Suomen Cup

text: Käsipallon Suomen Cupia on pelattu kaudesta 1974–1975 lähtien. Ensimmäisen Suomen Cupin voitti helsinkiläisseura HIFK. Joinakin vuosina Suomen Cupin finaalit on järjestetty suuressa yhteisturnauksessa, jossa on ollut mukana myös muita sisäpalloilulajeja. Näin oli esimerkiksi vuonna 2005, kun finaalit pelattiin Helsingin jäähallissa. Vuonna 2007 salibandyn, käsipallon, lentopallon ja koripallon Suomen Cupin finaalit pelattiin Vantaan Energia Areenalla. Ensimmäinen SM-sarjan ulkopuolinen joukkue finaalissa oli vuonna 2004 William Team. Vuoteen 1996 asti pelattiin myös erikseen A- ja B-sarjat. Joinakin vuosina finaali on pelattu kaksiosaisena.

title: Lentopallon Euroopan-mestaruuskilpailut

text: Ensimmäinen miesten Euroopan mestaruusturnaus järjestettiin vuonna 1948 Italiassa. Naisten ensimmäinen EM-kilpailu järjestettiin vuotta myöhemmin Tšekkoslovakiassa. Kilpailujen välisen ajan pituus on vaihdellut, mutta vuonna 1975 päätettiin, että kilpailut järjestetään kahden vuoden välein. Vuonna 2005 kisat käytiin ensimmäistä kertaa kahdessa maassa, kun Italia sekä Serbia ja Montenegro saivat kilpailut järjestettäväkseen. Euroopan mestaruuskilpailut ovat järjestetty Suomessa kahdesti, vuonna 1977 miesten ja naisten ja vuonna 1993 miesten osalta.

title: Ali Aaltonen

text: Lokakuussa 1917 Aaltonen oli Helsingissä organisoimassa Työväen järjestyskaartia, josta myöhemmin muodostuivat sisällissodan aikaiset punakaartit. Marraskuun viimeisenä päivänä SDP ja Suomen Ammattijärjestö valitsivat järjestyskaartille uudeksi johtoelimeksi viisimiehisen ylimmän toimikunnan. Samalla Aaltonen nimitettiin järjestyskaartin ylipäälliköksi, kun pietarilainen Adolf Taimi oli aluksi kieltäytynyt tehtävästä. Aaltosen valintaan vaikuttivat erityisesti hänen Venäjällä hankkimansa upseerikoulutus sekä Kaukoidässä saatu sotakokemus.

title: Finland (elokuva)

text: Finland (tai Finnland) on vuonna 1911 valmistunut suomalainen lyhyt dokumenttielokuva. Se on ensimmäinen matkailuelokuva Suomesta. Suomen Matkailuyhdistys tilasi elokuvan Karl Emil Ståhlbergin valo- ja elokuvayhtiö Atelier Apollolta Berliinissä vuonna 1911 järjestettyä matkailunäyttelyä varten. "Finland" on mykkäelokuva ja käsittää sarjan Suomessa kuvattuja otoksia, jotka alkavat Turun linnasta. Nykyisessä muodossaan elokuva päättyy Tornionjoella kuvattuun maisemakuvaan keskiyön auringosta.

title: Keski-Suomen viestipataljoona

text: Keski-Suomen viestipataljoonassa koulutettiin sotilaita radiosähkötykseen, radiolinkkeihin sekä puhelinjärjestelmiin liittyen. Alan aliupseerikoulutus toteutettiin Riihimäellä ja upseerikoulutus Haminassa.

title: Maanpuolustuskorkeakoulu

text: Itsenäistymisen jälkeen Suomen upseerikoulutus jakautui aina vuoteen 1992 asti kolmeen kouluun: peruskoulutuksen antaneeseen Kadettikouluun (lyhenne KADK[1], perustettu 1919), yleisesikuntaupseerin koulutuksen antaneeseen Sotakorkeakouluun (perustettu 1924) ja esiupseeri- sekä jatkokoulutusta antaneeseen Taistelukouluun (perustettu 1927). Kaikki nämä koulut yhdistettiin vuoden 1993 alusta Maanpuolustuskorkeakouluksi, yhdeksi suureksi korkeakoulutason upseerikoulutusta antavaksi oppilaitokseksi.

title: Upseerikoulutuksen historia Suomessa

text: Sortokausien lakkautettua Suomen armeijan sotilas- ja päällystökoulutusta ei voinut saada kuin Venäjän armeijassa tai vaihtoehtoisesti muissa Euroopan maissa. Venäjä oli poissuljettu vaihtoehto, ja suomalaisten katseet kääntyivät Saksaan. Syntyi jääkäriliike. Näin ollen 1895 suomalaista sai Saksassa sotilas- ja/tai upseerikoulutuksen. Syksyllä 1917 Suomeen saapui 60 jääkäriä, jotka alkoivat organisoida Suomen armeijan pohjaa kouluttaen suojeluskuntia. Jääkäreitä ei kuitenkaan riittänyt jokaisen suojeluskunnan päällystöksi, joten tuli tarve nopeasti järjestää päällystö- ja joukkueenjohtajakoulutusta tavallisille suojeluskuntalaisille. Joukkueen- ja ryhmänjohtajien tarve kasvoi erityisesti vuosisadan alussa lakkautetun asevelvollisuuden astuessa voimaan alkuvuodesta 1918. Ensimmäinen itsenäisen Suomen päällystö- ja upseerikoulutus järjestettiin Vimpelin Koulussa, joka kesti 28. joulukuuta 1917 – 13. tammikuuta 1918. Vimpelin sotakoulun opettajina olivat kymmenen jääkäriä.

title: Baltian puolustuskorkeakoulu

text: Puolustuskorkeakoulu tarjoaa kolme erilaista kurssia. Pääpaino on JCGSC-kurssilla, joka antaa yleisesikuntaupseerikoulutuksen. Vuodesta 2004 lähtien on tarjottu HCSC-kurssia, joka on Nato-akkreditoitu OF-4/5-tason upseerikoulutus. Korkeakoulussa on myös mahdollista opiskella virkamiehille tarkoitettua turvallisuuteen ja maanpuolustukseen perehdyttävää kurssia (CSC). Opiskelijoiksi hyväksytään henkilöitä EU- ja Nato-maista sekä Nato-rauhankumppanuusmaista.Baltian puolustuskorkeakoulun ensimmäinen komentaja oli tanskalainen prikaatikenraali Michael Hesselholt Clemmesen, joka jäi eläkkeelle vuonna 2004. Siitä lähtien komentaja on vuorotellen kustakin Baltian maasta.

title: Suomen ralli

text: Vuonna 1952 järjestetyt toiset Jyväskylän Suurajot keräsi 44 osallistujaa ja seuraavana vuonna kilpailijoita oli jo 68. Vuonna 1954 kilpailu alkoi saada kansainvälisiä piirteitä, kun osallistujien joukossa oli kuusi ruotsalaista. Vuonna 1955 ralli rajattiin tapahtuvaksi kokonaan Keski-Suomen alueella. Jyväskylän Suurajojen ensimmäinen ulkomainen voittaja oli Saabilla ajanut ruotsalainen Erik Carlsson vuonna 1957. Tuolloin kymmenen parhaiten ajaneen kilpailijan joukossa oli peräti seitsemän ruotsalaista.[4]

title: Tankotanssi

text: Suomen ensimmäinen tankotanssitapahtuma Artpole järjestettiin vuonna 2009. Kilpailun voitti Oona Kivelä. Kivelä voitti myös vuonna 2010 järjestetyt ensimmäiset tankotanssin SM-kilpailut.

title: Supercross

text: Suomessa supercross-kisoja järjestettiin ensimmäisen kerran 1980–1990-lukujen vaihteessa, mutta ne olivat vain yksittäisiä osakilpailuja. Vuonna 2009 kuitenkin käynnistyi kaikkien aikojen ensimmäinen suomalainen ulkoradoilla järjestetty, kolmiosainen supercross-sarja. Hyvinkäällä, Vantaalla ja Siilinjärvellä järjestetyissä kilpailuissa oli kolme luokkaa.

title: Immortal

text: Immortal teki paluun Oslossa järjestetyillä Inferno-festivaaleilla. Yhtye käväisi myös vuoden 2007 kesällä esiintymässä Suomessa, Tuska-festivaaleille. Kyseinen esiintyminen oli Immortalin ensimmäinen esiintyminen Suomessa bändin uran aikana ja sai positiivista arvostelua osakseen. Bändi kävi Suomessa uudelleen vuonna 2009 ja esiintyi tuolloin niin ikään Tuska Open Air Metal Festivaaleilla.

title: Kanadan ralli

text: Kanadan ralli oli Kanadassa järjestetty rallitapahtuma. Kilpailu oli mukana WRC-kalenterissa vuosina 1977–1979. Tätä ennen Kanadassa oli järjestetty ensimmäinen WRC-tapahtuma vuonna 1974, jolloin Ontariossa järjestettiin Rideau Lakes -rallitapahtuma, jonka voitti italialainen Sandro Munari Lancialla. Ensimmäisen virallisen kilpailun voitti suomalainen Timo Salonen Fiat 131 Abarthilla. Samassa kilpailussa Simo Lampinen varmisti Suomelle kaksoisvoiton. Vuonna 1978 kilpailun voitti saksalainen Walter Röhrl Fiatilla ja vuonna 1979 ruotsalainen Björn Waldegård Ford Escort RS1800 -autolla.

title: Reserviupseerikoulun virolaiset upseerioppilaat

text: Ensimmäinen reserviupseerikurssi, jolle virolaisia osallistui, oli vuonna 1997 järjestetty kurssi 210 "Vapaus", jonka 777 suorittaneesta viisi oli virolaisia. Enimmillään virolaisia oli kurssilla 212 "Arcturus", johon heitä osallistui 17. Toistaiseksi viimeinen kurssi, jolla virolaisia upseerioppilaita oli, oli vuonna 2004 järjestetty kurssi 224 "Sisu", jossa heitä oli enää kaksi. Kaikkiaan suomalaisen joukkueenjohtajan tutkinnon suoritti Suomessa 72 virolaista upseerioppilasta.Virolaisia ei opiskellut Suomessa pelkästään reserviupseerikoulussa, vaan myös muissa sotilasopetuslaitoksissa, kuten sotakorkeakoulussa, maasotakoulussa ja kadettikoulussa. Aselajisotilasopetuslaitoksista heidän opintonsa alkoi ainakin Viestikoulussa ja Tykistökoulussa.

title: Helsinki Photography Biennial

text: Ensimmäinen Helsinki Photography Festival -nimellä järjestetty Joitakin osia maailmasta vuonna 2000 oli laajin ja kansainvälisin Suomessa koskaan järjestetty nykyvalokuvauksen näyttelykokonaisuus ja tapahtuma. Seuraava festivaali "to be continued… / jatkuu…" (2005) esitteli brittiläisen ja suomalaisen nykytaiteen kärkeä valokuvan ja liikkuvan kuvan osalta Mika Elon ja Brett Rogersin kuratoimana. Vuonna 2009 festivaali järjestettiin yhteistyössä Helsingin kaupungin taidemuseon ja Suomen valokuvataiteen museon kanssa. "Aletheia" pureutui valokuvan totuuskäsitteeseen kuraattoreinaan Jan-Erik Lundström ja Elina Heikka. Vuoden 2012 HPB12 oli ensimmäinen biennaalina järjestetty tapahtuma. Keväällä 2012 keskiössä oli kaupunki ja urbaanisuus, ja biennaalin päänäyttelyt kuratoi kuusihenkinen työryhmä, johon kuului sekä valokuvataiteilijoita että tutkija Helsingin kaupunginmuseosta. HPB12:een sisältyi myös laaja kattaus muita näyttelyitä ja tapahtumia pääkaupunkiseudulla.

title: Luettelo Suomessa järjestettävistä coneista

text: K-CON Suomi on Suomen ensimmäinen koko päivän mittainen korealaiseen populaarikulttuuriin keskittyvä tapahtuma. Se on järjestetty kahdesti Turussa, ja vuonna 2017 tapahtuma siirtyi pidettäväksi Tampereelle. Tapahtuman järjestämisestä vastaa K-pop Suomi ry.

title: Luettelo FCF:n tapahtumista vuonna 2009

text: Tapahtumassa käytiin kolme ottelua. Show oli ensimmäinen Oulussa järjestetty wrestlingtapahtuma. Tapahtumassa käytiin Suomen toinen kettinkiottelu.

title: Tietopalvelu

text:
Tietopalvelussa toimivien yhteistyöorganisaatioksi perustettiin Suomen kirjallisuuspalvelun seura vuonna 1947. Nimi muutettiin Tietopalveluseuraksi 1981 ja edelleen Tietoasiantuntijat ry:ksi 2004. Ruotsin vastaava yhdistys, Tekniska Litteratursällskapet on perustettu vuonna 1936.
Ensimmäinen tietopalvelukurssi Suomessa toteutettiin 1968 Suomen kirjallisuuspalvelun seuran aloitteesta nimellä Informaatio- ja dokumentaatiokurssi. Kurssilta valmistuneita nimitettiin dokumentalisteiksi (ranskan sanasta "documentaliste"). Aiemmin, jo 1940-luvulla, oli järjestetty vastaavanlainen kurssi tietopalveluinsinööreille.

title: Kalastajatorppa

text: Kalastajatorpalla on järjestetty useita viihteen keskeisiä tilaisuuksia. Vuonna 1952 Armi Kuusela kruunattiin siellä Suomen Neidoksi. Siellä on pidetty myös muotinäytöksiä ja järjestetty konsertteja. Suomen ensimmäinen disco järjestettiin Kalastajatorpalla vuonna 1966.

title: Luettelo FCF:n tapahtumista vuonna 2008

text: Tämä on luettelo Fight Club Finlandin järjestämistä showpainitapahtumista vuonna 2008. FCF järjesti vuoden aikana kuusi wrestlingtapahtumaa ympäri Suomea, johon sisältyi myös ensimmäinen Pohjois-Suomessa järjestetty tapahtuma.

title: Nykytaide (yhdistys)

text: Toinen maailmansota oli tehnyt mahdottomaksi ulkomaisen nykytaiteen saamisen Suomeen, joten yhdistys aloitti toimintansa esittelmällä suomalaista taidetta ulkomailla. Ensimmäinen näyttely kiersi Norjassa ja Ruotsissa vuonna 1940. Sen tuotosta suuri osa lahjoitettiin Suomen puolustusvoimille. Toinen merkittävä näyttely oli 1944 Tukholmassa järjestetty suomalaisen nykytaiteen suurkatselmus, joka osoitti maan kulttuuri-elämän olevan elinvoimainen myös sota-aikana. Ensimmäinen Pohjoismaiden ulkopuolella pidetty näyttely oli Pariisissa vuonna 1951 esillä ollut ”Quelques peintres finlandais” eli ”Suomalaisia maalareita".

title: Per Kirkeby

text: Suomessa Kirkebyllä oli ensimmäinen näyttely vuonna 1976 helsinkiläisessä Halvat Huvit-galleriassa. Hänen töitään on ollut myös muun muassa Ars 83-näyttelyssä Ateneumissa sekä Porin taidemuseossa vuonna 1991. Porin näyttely on toistaiseksi ollut kattavin Suomessa järjestetyistä. Hänen teoksiaan on myös Hämeenlinnan taidemuseon kokoelmissa.

title: TUL Cup

text: Suomen Työväen Urheiluliitto perustettiin sisällissodan jälkeen tammikuussa 1919. Aluksi jalkapallo ei kuulunut TUL:n ohjelmaan ja Helsingin Kullervo saikin samana vuonna luvan osallistua SPL:n sarjoihin TUL:n jäsenyydestään huolimatta. Elokuussa 1919 järjestetty TUL:n ensimmäinen liittokokous kuitenkin kielsi kaiken yhteistoiminnan porvariseurojen kanssa ja näin jalkapallo otettiin myös TUL:n kilpailuohjelmaan. Ensimmäinen TUL:n jalkapallomestaruus ratkaistiin lokakuussa 1920, jolloin Helsingissä järjestetyn turnauksen voittajaksi selvisi kotijoukkue Kullervo.

title: Kansanäänestys

text: Suomen perustuslain 53 § mahdollistaa neuvoa-antavien kansanäänestysten järjestämisen, mikäli niistä päätetään erikseen lailla. Sitovaa kansanäänestystä Suomen lainsäädäntö ei tunne. Neuvoa-antava kansanäänestys on Suomessa järjestetty kahdesti: 29.-30. joulukuuta 1931 kieltolain lakkauttamisesta sekä 16. lokakuuta 1994 Euroopan unioniin liittymisestä. Kummassakaan tapauksessa asiaa ei ratkaistu äänestyksellä, vaan päätöksen teki lopulta eduskunta. Kuitenkin kummassakin tapauksessa kansanäänestys puolsi eduskunnan päätöstä. Lisäksi Suomessa on järjestetty lukuisia paikallisia kansanäänestyksiä esimerkiksi kuntaliitoksista. Suomessa nykyään myös kunnissa voidaan järjestää neuvoa-antavia äänestyksiä, jotka eivät sido kunnanvaltuustoja eivätkä korvaa niiden päätöksentekoa. Suomessa tällaisia äänestyksiä on järjestetty yli 50 kappaletta. Ensimmäinen niistä järjestettiin Tuusulassa 12. toukokuuta 1991.

title: Helikopteri

text: Ensimmäinen helikopterilento Suomessa tapahtui Turun lentoasemalla järjestetyssä lentonäytöksessä vuonna 1949, jossa lensi Ruotsiin rekisteröity helikopteri[6]. Suomen ensimmäinen helikopteri oli vuonna 1953 rekisteröity Imatran Voiman ja Ilmavoimien yhteinen, 1970-luvulle saakka käytössä ollut Bell 47 (OH-HIA), joka on esillä Suomen Ilmailumuseossa Vantaalla.[7]

title: Suomen urheilugaala

text: Ensimmäinen Suomen urheilugaala pidettiin Helsingin Kaapelitehtaalla 2. kesäkuuta 2008. Vuodesta 2009 lähtien gaala on järjestetty Hartwall Arenalla. Yle TV2 on esittänyt gaalan suorana lähetyksenä. Vuonna 2009 Suomen urheilugaala ja Vuoden urheilija -gaala yhdistyivät ja samalla palkintokategoriat yhdistettiin.


query: Milloin Jean Béliveau syntyi?

title: Jean Béliveau

text: Jean Arthur Béliveau C.C., O.Q. (31. elokuuta 1931 Trois-Rivières, Quebec, Kanada – 2. joulukuuta 2014 Longueuil, Quebec, Kanada[1][2]) oli kanadalainen jääkiekkoilija. Hän lukeutuu lajin historian arvostetuimpiin hahmoihin. Keskushyökkääjänä pelannut Béliveau edusti Montreal Canadiensia NHL-liigassa vuosina 1950–1971. Hän saavutti siellä kymmenen Stanley Cupin voittoa. Näistä NHL:n mestaruuksista hän hankki viisi kapteenina.

title: NHL-kausi 1964–1965

text: Kaudella 1964–1965 pudotuspelien arvokkaimmalle pelaajalla myönnettävä Conn Smythe Trophy jaettiin ensimmäisen kerran, ja sen sai Canadiensin keskushyökkääjä Jean Béliveau. Pudotuspeleissä Béliveau teki 13 ottelussa 8 maalia ja antoi 8 maalin johtanutta syöttöä. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun hän toimi joukkueensa kapteenina sen saavuttaessa Stanley Cup -mestaruuden.

title: Luettelo Stanley Cupin voittaneista pelaajista

text: Montreal Canadiensin Henri Richardilla on eniten Stanley Cup -voittoja pelaajana, 11 kappaletta. Kymmenen kertaa Cupin ovat voittaneet Montrealin Jean Béliveau ja Yvan Cournoyer ja yhdeksän kertaa Claude Provost.

title: Jean Béliveau

text: Béliveaun terveys heikkeni viimeisinä vuosina. Hänellä havaittiin huhtikuussa 2000 syöpäkasvain kaulassa. Hänellä oli kahden kuukauden aikana 36 kemoterapiahoitokertaa; tuona aikana hän laihtui noin 13 kilogrammaa. Béliveau toipui syövästä, mutta 2010-luvulla hän sai kaksi aivoverenkiertohäiriötä. Hän toipui niistäkin mutta kuoli Longueuilissa 83-vuotiaana joulukuussa 2014.[5][2]

title: Jean Béliveau

text: Béliveau äänestettiin ennen kauden 1961–1962 alkua Canadiensin kapteeniksi joukkueesta kaupatun Doug Harveyn tilalle.[5] Seuraavan kauden aikana hän teki uransa 325:nnen runkosarjamaalinsa ja ohitti Nels Stewartin NHL-historian eniten maaleja tehneenä keskushyökkääjänä. Béliveau teki tuon kauden aikana 78 pistettä runkosarjassa, ja hänet valittiin toistamiseen urallaan NHL:n arvokkaimmaksi pelaajaksi. Kaudella 1963–1964 Béliveau oli keskeisessä roolissa johdattamassa Canadiensin jälleen Stanley Cupin mestaruuteen. Hän teki muun muassa viimeisen seitsemännen finaalin avausmaalin. Loppuottelusarjan toisessa ottelussa hän oli tehnyt jo uransa sadannen pudotuspelipisteen. Kevään pudotuspelien aikana Béliveau keräsi 16 pistettä 13 ottelussa, ja hän sai ensimmäisen kerran jaetun Conn Smythe Trophyn pudotuspelien parhaimpana pelaajana.[6] Lisäksi hänet valittiin kauden päätteeksi NHL:n kakkostähdistökentälliseen.[9]

title: Victoriaville

text: Jääkiekon Stanley Cupin kymmenen kertaa Montreal Canadiensin joukkueessa voittanut Jean Béliveau (31. elokuuta 1931 – 2. joulukuuta 2014) varttui Victoriavillessä muutettuaan sinne lapsena Trois-Rivièresistä.

title: Jean Béliveau

text: Béliveau teki jälleen maalin Stanley Cupin ratkaisseessa ottelussa kaudella 1965–1966. Stanley Cup -voitto oli Béliveaun uran seitsemäs.[6] Kauden jälkeen tullut paikka NHL:n kakkostähdistökentällisestä oli puolestaan yhdeksäs kerta tähdistökentällisissä.[9] Kaudella 1967–1968 Béliveau rikkoi useita merkittäviä rajapyykkejä. Hän sai lokakuussa 1967 kolmantena NHL-pelaajana täyteen 400 maalia ja joulukuussa ohitti Maurice Richardin Canadiensin historian eniten pisteitä tehneenä pelaajana. Béliveaun neljä syöttöpistettä Minnesota North Starsia vastaan nosti hänen saldonsa 967 pisteeseen, kun Richard teki Canadiensissa 965 pistettä. Tuhat runkosarjapistettä Béliveau sai täyteen maaliskuussa 1968. Vain Gordie Howe oli aiemmin ylittänyt rajapyykin. Myöhemmin keväällä Béliveau voitti kahdeksannen Stanley Cupinsa, mutta hän itse joutui olemaan loukkaantumisen takia sivussa kolmesta viimeisestä ottelusta.[6]

title: Jean Béliveau

text: Luettelo Hockey Hall of Famen jäsenistä The Hockey Newsin luettelo 100 parhaasta NHL-pelaajasta Luettelo 1000 tehopistettä saavuttaneista NHL-pelaajista Luettelo 500 NHL-maalia tehneistä pelaajista

title: Jean Béliveau

text: Jean Béliveau syntyi Trois-Rivièresissä 31. syyskuuta 1931. Hän oli vanhin perheen kahdeksasta lapsesta.[4] Perhe muutti Jeanin ollessa 3-vuotias Plessisvilleen, ja he asettuivat Victoriavilleen Jeanin ollessa 6-vuotias.[1] Perheen isä Arthur Béliveau jäädytti joka talvi heidän kotinsa takapihalle jääkiekkokentän, jonne monet paikalliset lapset kerääntyivät pelaamaan. Jean Béliveau liittyi ensimmäiseen jääkiekkojoukkueeseensa 12-vuotiaana. Hän pelasi myös baseballia. Ammattilaisbaseballjoukkueet kiinnostuivat Béliveaun taidoista, ja lajin takia hän muutti 16-vuotiaana kesäksi pelaamaan baseballia Val-d’Oriin.[4]

title: NHL-kausi 1970–1971

text: NHL-kausi 1970–1971 oli National Hockey Leaguen historian 54. kausi. Sen aikana 14 NHL-joukkuetta pelasi kukin 78 runkosarjaottelua. Liigaan tuli mukaan kaksi uutta joukkuetta, Buffalo Sabres ja Vancouver Canucks. Molemmat aloittivat toimintansa NHL:n itäisessä divisioonassa. Lisäksi Oakland Seals vaihtoi nimeä, ja siitä tuli California Golden Seals. Stanley Cupin voitti Montreal Canadiens, joka kukisti finaalisarjassa Chicago Black Hawksin otteluvoitoin 4–3. Kyseessä oli NHL:n olemassaolon aikana Montreal Canadiensin 16. ja seuran koko historian 17. Stanley Cup -mestaruus. Finaalisarjan myötä päättyi Canadiens-kapteeni Jean Béliveaun NHL-ura, joka toi hänelle kaikkiaan kymmenen Stanley Cup -voittoa. Niistä viisi tuli Béliveaun toimiessa oman joukkueensa kapteenina.

title: Jean Béliveau

text: Béliveaun maine taitavana mutta kovaotteisena pelaajana kehittyi edelleen kaudella 1956–1957, sillä hän sai toistamiseen eniten jäähyminuuttieja Canadiensista. Pelityyli sopi Béliveaulle, sillä hän oli aikansa suurikokoisimpia NHL-pelaajia.[4] Canadiens hallitsi 1950-luvun loppua, sillä joukkue voitti Stanley Cupin viisi kertaa peräkkäin. Béliveau sai kevään 1956 mestaruuden jatkoksi Stanley Cup -mestaruuden vuosina 1957, 1958, 1959 ja 1960.[6] Béliveau ylitti kaudella 1958–1959 ensimmäisen kerran urallaan 90 tehopisteen rajan, kun hän teki runkosarjassa 64 ottelussa pisteet 45+46. 91 pistettä jäi myös Béliveaun uran piste-ennätykseksi; lähimmäksi hän pääsi kaudella 1960–1961 tehtyään 90 pistettä. Béliveau valittiin keväällä 1957, 1959, 1960 ja 1961 NHL:n ykköstähdistökentällisen keskushyökkääjäksi. Keväällä 1958 hän pääsi vain kakkoskentälliseen.[9]

title: Jean Béliveau

text: Canadiensin valmentaja Dick Irvin laittoi Béliveaun viimeistä kauttaan pelaavan keskushyökkääjän Elmer Lachin ohjaukseen. Lach opasti Béliveauta aloituksissa ja syötöissä; kummastakin tuli Béliveaun tavaramerkkejä.[1] Tulokaskaudellaan 1953–1954 Béliveau kärsi loukkaantumisista ja pelasi vain 44 ottelua. Toisella kaudellaan hän teki peräti 37 maalia.[8] ja hänet valittiin ensimmäisen kerran NHL:n ykköstähdistön keskushyökkääjäksi.[9] Häntä kuitenkin kritisoitiin pehmeästä pelityylistään, ja hän päätti hieman muutta tyyliään. Kaudella 1955–1956 Béliveau saikin 143 jäähyminuuttia ja teki silti tehopisteet 47+41. Hän voitti NHL:n maali- ja pistepörssin sekä sai eniten jäähyminuutteja joukkueestaan. Kauden jälkeen Béliveau palkittiin ensimmäisellä Hart Trophyllään sarjan arvokkaimpana pelaajana.[8] Hän sai lisäksi pistepörssivoitostaan Art Ross Trophyn, hänet valittiin toisen kerran ykköstähdistökentälliseen, ja oli voittamassa uransa ensimmäistä Stanley Cupia.[5][9]

title: Jean Béliveau

text: Béliveau oli neljäs NHL-urallaan 500 maalia tehnyt ja Gordie Howen jälkeen toinen yli tuhat tehopistettä kerännyt pelaaja. Hän oli Montreal Canadiensin kapteeni 10 kauden ajan, mikä on seuran historian ennätys. Myös Saku Koivu toimi Canadiensin kapteenina yhtä pitkään. Kymmenen pelaajana saavutetun mestaruuden lisäksi Béliveau oli mukana Montreal Canadiensin seurajohdossa seitsemän kertaa joukkueen voittaessa Stanley Cupin. Näin ollen hänen nimensä on kaiverrettu pokaaliin kaikkiaan 17 kertaa, useammin kuin kenenkään muun.[3]

title: Jean Béliveau

text: Béliveaun pitkää uraa muistettiin heti peliuran jälkeen: lokakuussa 1971 Canadiens jäädytti Béliveaun pelinumeron 4 ja elokuussa 1972 Hockey Hall of Fameen Gordie Howen ja Bernie Geoffrionin kanssa. Béliveaun ja Howen kohdalla Hockey Hall of Fame teki poikkeuksen normaalista säännöstä, jonka mukaan pelaaja voidaan valita galleriaan vasta kolme vuotta uran jälkeen.[5]

title: Jean Béliveau

text: Béliveau hylkäsi useita Canadiensin tarjousehdotuksia, koska omien sanojensa mukaan tunsi lojaalisuutta quebecilaiskannattajia kohtaan. Canadiensin GM Frank Selke suostutteli joukkueen ostamaan koko QSHL-liigan ja muuttamaan sen ammattilaissarjaksi, jotta Canadiens voisi hankkia Béliveaun lopulta joukkueeseensa.[7] Béliveau teki lokakuussa 1953 Canadiensin kanssa viisivuotisen sopimuksen, jonka kokonaisarvo oli 105000 dollaria. Se oli aikansa suurin NHL-sopimus.[5]

title: Jean Béliveau

text: Béliveau oli myös johtajaluonne, joka oli kymmenen kauden ajan Canadiensin kapteenina. Vain Saku Koivu on toiminut yhtä kauan Canadiensin kapteenina.[3] Béliveau oli hiljainen kapteeni, joka johti joukkuetta omalla esimerkillään. Hän oli kapteenina eräänlainen isähahmo, sillä hän oli valmiina auttamaan pelikavereitaan sekä jääkiekkoon liittyvissä että henkilökohtaisissa ongelmissa. Montrealilainen L’actualité-lehti valitsikin hänet vuonna 2012 jääkiekkohistorian suurimmaksi kapteeniksi.[14]

title: Jean Béliveau

text: Canadiens muisti Béliveautä tämän kuoleman jälkeen jättämällä Vancouver Canucksia vastaan käydyssä ottelussa Béliveaun usean vuoden ajan käyttämän penkin tyhjäksi ja laittamalla siihen hänen jäädytetyn pelipaitansa. Edellisen kerran Canadiensin kotihalli Centre Bell ei ollut loppuunmyyty lähes 11 vuotta sitten käydyssä ottelussa.[10]

title: Jean Béliveau

text: Béliveauta on arvostettu yhdeksi parhaimmista NHL:ssä ikinä pelanneista keskushyökkääjistä. Hän saattoi olla jopa paras ennen Wayne Gretzkyn ja Mario Lemieux’n aikakautta.[4] The Hockey News -lehden vuoden 2010 äänestyksessä Béliveau valittiinkin Gretzkyn ja Lemieux’n jälkeen NHL-historian kolmanneksi parhaaksi keskushyökkääjäksi.[13]

title: Jean Béliveau

text: 10 Stanley Cup -voittoa pelaajana [3] pelasi 14 kertaa NHL:n tähdistöottelussa [3] NHL:n ykköstähdistössä kuudesti NHL:n kakkostähdistössä neljästi Art Ross Trophy (1956) [3] Conn Smythe Trophy (1965) [3] Hart Memorial Trophy (1956, 1964) [3] Canadiens jäädytti Béliveaun pelinumeron 4 lokakuun yhdeksäntenä päivänä 1971 [3] valittiin 1972 Hockey Hall of Fameen [3] 1998 sijalla 7 The Hockey News -lehden 100 suurimman NHL-pelaajan listalla

title: Jean Béliveau

text: Pari päivää Béliveaun kuoleman jälkeen Quebecin osavaltion pääministeri Philippe Couillard ilmoitti, että Béliveau saa valtiolliset hautajaiset. Urheilijoista aiemmin vain hänen seurakaverinsa Maurice Richard on saanut Quebecissä saman kunnianosoituksen.[11] Béliveau haudattiin 10. joulukuuta Cathédrale Marie-Reine-du-Monde -kirkkoon. Paikalla oli muun muassa Kanadan pääministeri Stephen Harper, entiset pääministerit Brian Mulroney ja Jean Chrétien, Quebecin pääministeri Couillard ja Montrealin pormestari Denis Coderre sekä monia Béliveau pelikavereita ja aktiivijääkiekkoilijoita. Kaikkiaan hautajaisiin osallistui 1500 ihmistä kirkossa ja tuhansia sen ulkopuolella.[12]

title: Jean Béliveau

text: Virallisesti Béliveau kertoi lopettamisestaan 9. heinäkuuta 1971 Montrealin Queen Elizabeth Hotelissa.[5] Béliveau edusti koko uransa ajan Canadiensia. Hän pelasi 1125 runkosarjaottelua, teki niissä 507 maalia ja antoi 712 maalisyöttöä. Yhteensä pisteitä oli 1219. Hän oli Canadiensin kapteeni kymmenen kauden ajan. Vain Saku Koivu on myöhemmin toiminut Canadiensin kapteenina yhtä pitkään.[3]

title: Jean Béliveau

text: Béliveau siirtyi 15-vuotiaana Victoriaville Panthers -nimiseen juniorijoukkueeseen. Hän teki kaudeksi 1949–1950 sopimuksen juniorijoukkue Quebec Citadellesin kanssa. Hän pelasi Citadellesissa kaksi kautta.[5] Kauden 1950–1951 aikana Béliveau pelasi myös ensimmäisen NHL-pelinsä Montreal Canadiensissa. Hän teki Canadiensin kanssa kahden ottelun mittaisen amatöörisopimuksen. Jälkimmäisessä ottelussa hän teki myös uransa ensimmäisen NHL-maalinsa.[6]

title: Jean Béliveau

text: Jean Béliveau meni naimisiin Élise Couturen kanssa 27. kesäkuuta 1953. He olivat naimisissa 61 vuoden ajan Jean Béliveaun kuolemaan asti ja saivat yhden lapsen, vuonna 1957 syntyneen Hélènen.[5] Hélène oli naimisissa quebecilaisen poliisin kanssa, joka teki itsemurhan vuonna 1989. Béliveau lupasi tämän jälkeen ottavansa isomman aseman kahden nuoren tyttärentyttärensä elämässä.[7]

title: Jean Béliveau

text: Kausi 1970–1971 oli Béliveaun uran viimeinen. Hän ylitti helmikuussa neljäntenä pelaajana 500 NHL-maalin rajan. Hänen uransa viimeinen peli käytiin 18. toukokuuta Chicago Black Hawksia vastaan. Canadiens voitti Black Hawksin 3–2 seitsemännessä Stanley Cup -finaalissa, ja Béliveau päätti uransa kymmenenteen Stanley Cupin mestaruuteensa.[5]

title: NHL-kausi 1955–1956

text: Runkosarjan piste- ja maalipörssin, Art Ross Trophyn sekä Hart Trophyn voitti Montreal Canadiensia edustanut Jean Béliveau. Hän keräsi pelaamissaan 70 ottelussa kaikkiaan 88 tehopistettä, joista 47 oli maaleja ja 41 syöttöpisteitä. Béliveau oli myös pudotuspelien pistepörssin ykkönen tehtyään 10 pudotuspeliottelussa 19 tehopistettä, joista 12 oli maaleja ja 7 maaliin johtaneita syöttöjä.

title: Jean Béliveau

text: Béliveau oli monipuolinen pelaaja: hän oli nopea, taitava mailankäsittelijä, hyvä laukoja ja voimakas. Béliveaulla oli voimakas rystykaukaus ja tarkka rannelaukaus, ja hän voittikin kahdesti NHL:n maalintekijätilaston. Hän osasi myös hallita taitavasti kiekkoa ja jakaa sitä eteenpäin; hän voittikin kahdesti myös NHL:n syöttötilaston. Hän oli pelaaja, jonka ympärillä muut pelaajat näyttivät paremmilta.[4] Béliveauta syytettiin kahden ensimmäisen NHL-kauden aikana pehmeydestä, mutta tuon jälkeen hän oppi käyttämään kokoaan hyväkseen. Hän oli voimakas ja noin 190 senttimetriä pitkä, eli paljon pidempi kuin useimmat jääkiekkoilijat siihen aikaan. Pituutensa ansiosta hän oli myös ulottuva.[8]

title: Jean Béliveau

text: Canadiens nimitti Béliveaun heti peliuran päätyttyä seuran hallintoasioista vastaavaksi varajohtajaksi. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle 62-vuotissyntymäpäivänään vuonna 1993. Béliveau toimi Canadiensissa markkinoinnissa, ja hän oli useiden joukkueenjohtajien ja general managereitten äänitorvena. Canadiens voitti Béliveaun hallintouran aikana seitsemän Stanley Cupia, ja Béliveau sai näistäkin nimensä pokaaliin. Hän voitti siis Stanley Cup -mestaruuden yhteensä 17 kertaa.[8][5] Eläköitymisen jälkeen 1994 Béliveau julkaisi omaelämäkerran My Life In Hockey.[5]

title: Jean Béliveau

text: Béliveaun ainoa jatkoaikamaali pudotuspeleissä tuli kauden 1968–1969 pudotuspeleissä, kun hänen osumallaan Canadiens kaatoi Boston Bruinsin välieräsarjan toisen ottelun toisessa jatkoerässä.[5] Loppuottelusarjassa Canadiens kukisti St. Louis Bluesin, ja Béliveau sai yhdeksännen Stanley Cupinsa.[6] Kauden jälkeen hänet valittiin neljännen kerran NHL:n kakkostähdistökentälliseen ja yhteensä kymmenennen kerran NHL:n tähdistökentällisiin.[9] Kaudella 1969–1970 Béliveausta tuli ensimmäisen Canadiens-pelaaja, joka on edustanut seuraa tuhannessa runkosarjaottelussa. Hänen tuhannes ottelunsa käytiin 28. lokakuuta North Starsia vastaan.[6]

title: Jean Béliveau

text: Béliveau perusti uransa jälkeen nimeänsä kantaneen säätiön ja oli muutenkin aktiivinen hyväntekeväisyystapahtumissa ympäri Kanadaa. Jean Beliveau Foundation siirtyi vuonna 1993 Society for Disabled Children -järjestön hallintaan. Hänelle myönnettiin tunnustuksia myös jääkiekkokenttien ulkopuolelta: hän sai 1988 Ordre national du Québec -kunniamerkin ja 1998 Order of Canada -kunniamerkin ja hänet valittiin 2001 Canada’s Walk of Famelle.[3] Kanadan pääministeri Brian Mulroney tarjosi 1990-luvun alussa Béliveaulle kahdesti avointa paikkaa senaatissa. Pääministeri Jean Chrétien puolestaan kysyi häntä ehdolle Kanadan kenraalikuvernööriksi. Hän kieltäytyi kuitenkin paikasta, koska koki, että hänen leskeksi jäänyt tyttärensä tarvitsi hänen apuaan.[1]

title: Jean Béliveau

text: Béliveau jatkoi junioriuransa jälkeen Quebecissä, vaikka Canadiensin johtaja Frank J. Selke yrittikin saada hänet joukkueeseensa. Béliveau teki sopimuksen puoliammattilaissarja Quebec Senior Hockey Leaguen Quebec Acesin kanssa. Hän pelasi joukkueessa kahden kauden ajan ja käväisi joulukuussa 1952 pelaamassa koesopimuksella kolme ottelua Canadiensissa. Hän teki niissä peräti viisi maalia. Béliveaun palkka Quebec Acesissa kaudella 1952–1953 oli peräti 20000 dollaria kaudesta, enemmän kuin NHL:n tähtipelaajilla Gordie Howella ja Maurice Richardilla.[5]


query: Mikä oli Cheka?

title: Tšeka

text: Tšeka (, Yleisvenäläinen erityiskomissio vastavallankumousta ja sabotaasia vastaan, lyh. ВЧК, VTšK tai ЧК, TšK eli laus. [ve: tše ka:], [tše ka:], kutsumanimi Vetšeka tai Tšeka) oli bolševikkijohtaja Vladimir Leninin aloitteesta joulukuussa 1917 perustettu Neuvosto-Venäjän salainen poliisi. Leninin mukaan bolševikkipuolue tarvitsi ”rautaisen käsivarren”, jolla voi suojella ”nuorta vallankumousta” ja taistella vastavallankumouksellisia voimia vastaan sekä pitää kurissa poliittisen opposition.[1]

title: Neuvostoliiton historia

text: Citation error, replace with{{cite book| author = Butler, Rupert| title = Neuvosto-Venäjän mustat vuodet: Salainen poliisi tsaarinajoista nykypäivään| location = Helsinki Jyväskylä| publisher = Minerva| year = 2008| version = (Stalin’s instruments of terror: Cheka, OGPU, NKVD, KGB from 1917 to 1991, 2006.) Suomentanut Päivi Paju| id = ISBN 978-952-492-147-3}} Citation error, replace with{{cite book| author = Karlsson, Klas-Göran| title = Vaino ja vaikeneminen: Neuvostohallinnon sota omia kansalaisiaan vastaan| location = Helsinki| publisher = Like: Suomen rauhanpuolustajat| year = 2005| version = (Terror och tystnad: Sovjetregimens krig mot den egna befolkningen, 2003.) Suomennos: Petri Stenman. Pystykorvakirja| id = ISBN 952-471-427-2}} Citation error, replace with{{cite book| author = Lewin, Moshe| title = Neuvostoliiton vuosisata| location = Helsinki| publisher = Like: Suomen rauhanpuolustajat| year = 2006| version = (The Soviet century, 2005.) Suomennos: Petri Stenman. Pystykorvakirja| id = ISBN 952-471-808-1}} Citation error, replace with{{cite book| author = Luukkanen, Arto| title = Neuvostojen maa: Neuvostoliiton historia 1917–1991| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2004| version = Kleio-sarja| id = ISBN 951-37-3889-2}} Citation error, replace with{{cite book| author = Luukkanen, Arto| title = Muutosten Venäjä: Venäjän historia 862–2009| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2009| version = Pohjautuu tekijän teoksiin Hajoaako Venäjä? ja Neuvostojen maa. Kleio| id = ISBN 978-951-37-5438-9}}


query: Milloin film noir alkoi?

title: Film noir

text: Film noir () on elokuvatermi, jolla kuvaillaan pääasiassa kyynisiä asenteita ja seksuaalisia motivaatioita sisältäviä Hollywoodin rikosdraamoja. Hollywoodin klassisen film noir -kauden katsotaan yleisesti kestäneen 1940-luvun alkupuolelta 1950-luvun lopulle; Paul Schraderin määritelmän mukaan se alkoi John Hustonin Maltan haukasta (1941) ja päättyi Orson Wellesin Pahan kosketukseen (1958). Tämän kauden film noiriin liitetään tummasävyinen mustavalkoinen visuaalinen tyyli, jonka juuret ovat saksalaisessa ekspressionismissa. Tyylisuunta sai vaikutteita myös 1930-luvun rikoskirjallisuudesta, muun muassa Raymond Chandlerin, Dashiell Hammettin ja James M. Cainin romaaneista; monet film noir -elokuvat olivat näiden romaanien sovituksia.

title: Film noir

text: Film noirille merkittävä kirjallinen lähde oli myös W. R. Burnett, jonka ensimmäinen julkaistu romaani oli Pikku keisari vuonna 1929 (ilmestyi suomeksi 1990). Siitä sovitettiin vuonna 1931 Warner Brosin hitiksi noussut elokuva Pikku Caesar; seuraavana vuonna Burnett palkattiin kirjoittamaan dialogia Arpinaamaan, kun taas Poliisin kynsissä pohjautui yhteen hänen tarinoistaan. Ainakin yksi merkittävä viiteteos tunnistaa jälkimmäisen film noiriksi sen varhaisesta julkaisuajankohdasta huolimatta.[32] Burnettille ominainen kerrontatyyli sijoittui johonkin tyypillisen kovaksikeitetyn dekkarin ja noir-fiktion välimaastoon – hänen päähenkilönsä olivat sankarillisia omalla gangsterimaisella tavallaan. Klassisella kaudella hänen kirjalliset teoksensa ja käsikirjoituksensa toimivat pohjana seitsemälle film noirina pidetylle elokuvalle, mukaan lukien kolme kuuluisimmista: High Sierra (1941), Vainottu (1942) ja Asfalttiviidakko (1950).[33]

title: Film noir

text: Check date values in: |accessdate=, |date= (help) Ballinger, Alexander, ja Danny Graydon (2007). The Rough Guide to Film Noir. London: Rough Guides. ISBN 1-84353-474-6 Biesen, Sheri Chinen (2005). Blackout: World War II and the Origins of Film Noir. Baltimore: Johns Hopkins University Press. ISBN 0-8018-8217-6 Borde, Raymond, ja Etienne Chaumeton (2002 [1955]). A Panorama of American Film Noir, 1941–1953, käänt. Paul Hammond. San Francisco: City Lights Books. ISBN 0-87286-412-X Bould, Mark (2005). Film Noir: From Berlin to Sin City. London and New York: Wallflower. ISBN 1-904764-50-9 Christopher, Nicholas (1998 [1997]). Somewhere in the Night: Film Noir and the American City, 1. pokkaripainos. New York: Owl/Henry Holt. ISBN 0-8050-5699-8 Dancyger, Ken, ja Jeff Rush (2002). Alternative Scriptwriting: Successfully Breaking the Rules, 3. painos. Boston and Oxford: Focal Press. ISBN 0-240-80477-5 Davis, Blair (2004). "Horror Meets Noir: The Evolution of Cinematic Style, 1931–1958", teoksessa Horror Film: Creating and Marketing Fear, toim. Steffen Hantke. Jackson: University Press of Mississippi. ISBN 1-57806-692-1 Hirsch, Foster (2001 [1981]). The Dark Side of the Screen: Film Noir. New York: Da Capo. ISBN 0-306-81039-5 Holm, D. K. (2005). Film Soleil. Harpenden, UK: Pocket Essentials. ISBN 1-904048-50-1 Irwin, John T. (2006). Unless the Threat of Death is Behind Them: Hard-Boiled Fiction and Film Noir. Baltimore: Johns Hopkins University Press. ISBN 0-8018-8435-7 Jones, Kristin M. (2009). "Dark Cynicism, British Style", Wall Street Journal, 18.8.2009 (saatavilla ). Krutnik, Frank, Steve Neale, ja Brian Neve (2008). "Un-American" Hollywood: Politics and Film in the Blacklist Era. New Brunswick, N.J.: Rutgers University Press. ISBN 0-8135-4198-0 Lyons, Arthur (2000). Death on the Cheap: The Lost B Movies of Film Noir. New York: Da Capo. ISBN 0-306-80996-6 Macek, Carl (1980). "City Streets (1931)", teoksessa Silver ja Ward, Film Noir: An Encyclopedic Reference, s. 59–60. Macek, Carl, ja Alain Silver (1980). "House on 92nd Street (1945)", teoksessa Silver ja Ward, Film Noir: An Encyclopedic Reference, s. 134–35. Muller, Eddie (1998). Dark City: The Lost World of Film Noir. New York: St. Martin's. ISBN 0-312-18076-4 Naremore, James (2008). More Than Night: Film Noir in Its Contexts, 2. painos. Berkeley, Los Angeles, and London: University of California Press. ISBN 0-520-25402-3 Neale, Steve (2000). Genre and Hollywood. London and New York: Routledge. ISBN 0-415-02606-7 Ottoson, Robert (1981). A Reference Guide to the American Film Noir: 1940–1958. Metuchen, N.J., and London: Scarecrow Press. ISBN 0-8108-1363-7 Place, Janey, ja Lowell Peterson (1974). "Some Visual Motifs of Film Noir", Film Comment 10, no. 1 (koottu teokseen Silver ja Ursini, Film Noir Reader [1]). Porfirio, Robert (1980). "Stranger on the Third Floor (1940)", teoksessa Silver ja Ward, Film Noir: An Encyclopedic Reference, s. 269. Ray, Robert B. (1985). A Certain Tendency of the Hollywood Cinema, 1930–1980. Princeton, N.J.: Princeton University Press. ISBN 0-691-10174-4 Sanders, Steven M. (2006). "Film Noir and the Meaning of Life", teoksessa The Philosophy of Film Noir, toim. Mark T. Conard, s. 91–106. Lexington: University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-9181-5 Schatz, Thomas (1981). Hollywood Genres: Formulas, Filmmaking, and the Studio System. New York: Random House. ISBN 039432255X Schrader, Paul (1972). "Notes on Film Noir", Film Comment 8, no. 1 (koottu teokseen Silver ja Ursini, Film Noir Reader [1]). Server, Lee (2006). Ava Gardner: "Love Is Nothing". New York: Macmillan. ISBN 0-312-31209-1 Silver, Alain (1996). "Introduction", teoksessa Silver and Ursini, Film Noir Reader [1], s. 3–15 (saatavilla ) Silver, Alain, and Elizabeth Ward (1992). Film Noir: An Encyclopedic Reference to the American Style, 3. painos. Woodstock, N.Y.: Overlook Press. ISBN 0-87951-479-5 (Kts. myös: Silver, Ursini, Ward, and Porfirio [2010]. Film Noir: The Encyclopedia, 4. uud., laaj. painos. Overlook. ISBN 1-59020-144-2) Slocum, J. David (2001). Violence and American Cinema. London and New York: Routledge. ISBN 0-415-92810-9 Spicer, Andrew (2007). European Film Noir. Manchester, UK: Manchester University Press. ISBN 0-7190-6791-X Telotte, J. P. (1989). Voices in the Dark: The Narrative Patterns of Film Noir. Urbana and Chicago: University of Illinois Press. ISBN 0-252-06056-3 Turan, Kenneth (2008). "UCLA's Pre-Code Series", Los Angeles Times, 27.1.2008 (saatavilla ). Tuska, Jon (1984). Dark Cinema: American Film Noir in Cultural Perspective. Westport, Conn., and London: Greenwood. ISBN 0-313-23045-5 Vernet, Marc (1993). "Film Noir on the Edge of Doom", teoksessa Copjec, Shades of Noir, s. 1–31. White, Dennis L. (1980). "Beast of the City (1932)", teoksessa Silver ja Ward, Film Noir: An Encyclopedic Reference, s. 16–17. Williams, Linda Ruth (2005). The Erotic Thriller in Contemporary Cinema. Bloomington: Indiana University Press. ISBN 0-253-34713-0

title: Film noir

text: Useimmat klassisen kauden film noirit olivat samaan tapaan matalan tai keskitason budjetilla varustettuja tuotantoja ilman suuria tähtiä – B-elokuvia joko kirjaimellisesti tai hengeltään. Näissä tuotanto-olosuhteissa kirjoittajilla, ohjaajilla, kuvaajilla ja muilla alan ammattilaisilla oli suhteellisen vapaat kädet verrattuna tyypillisen suurelokuvan asettamiin rajoitteisiin. Visuaalisia kokeiluja toteutettiin useammin kuin Hollywoodissa keskimäärin: noiriin nykyään vahvasti liitetty ekspressionismi ja myöhemmin yleistynyt semidokumentaarinen tyyli edustavat kahta hyvin erilaista suuntausta. Kerronta sisälsi joskus monimutkaisia takaumia, joita nähtiin harvoin muissa kaupallisissa tuotannoissa. Sisältöjen osalta vallitseva tuotantokoodi (Production Code) varmisti, etteivät elokuvien hahmot voineet tehdä murhaa jäämättä kiinni tai harrastaa avioliiton ulkopuolisia suhteita; näin rajoitettunakin moni film noir sisälsi kuitenkin ajalleen hyvin uskaliaita juoniaineksia ja rohkeaa dialogia.[38]

title: Kenen on kosto

text: Kenen on kosto () on Fred Zinnemannin ohjaama yhdysvaltalainen film noir -tyylinen jännityselokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1948. Film noirin pääosissa ovat Van Heflin, Robert Ryan ja Janet Leigh. "Kenen on kosto" perustuu Collier Youngin tarinaan, jonka pohjalta Robert L. Richards sovitti käsikirjoituksen.

title: Rohkeita otteita

text: Rohkeita otteita () on Léonide Moguyn ohjaama yhdysvaltalainen film noir -tyylinen rikosdraamaelokuva vuodelta 1946. Film noirin pääosissa ovat George Raft ja Ava Gardner, joka teki ensimmäisen pääosansa Maryna. "Rohkeita otteita" kertoo kotikaupunkiinsa palaavasta kaunottaresta, joka herättää kilpailua ja murha-aikeita entisissä miesystävissään.

title: Film noir

text: Film noir liitettiin alun perin vain amerikkalaistuotantoihin, mutta termiä käytetään nykyään kuvaamaan myös muissa maissa tehtyjä elokuvia. Lukuisat elokuvat 1960-luvulta alkaen sisältävät piirteitä klassisen kauden film noirista; näitä teoksia kutsutaan usein neo-noiriksi ("uus-noir"). Noirin usein toistuvat elementit ovat synnyttäneet parodioita 1940-luvun puolivälistä asti.

title: Film noir

text: Lähempi vertailukohta löytyy screwball-komediasta, jonka elokuvahistorioitsijat hyväksyvät laajalti omaksi "lajityypikseen": screwball-komediaa ei määrittele mikään yksittäinen ominaisuus, vaan yleinen luonne ja joukko elementtejä, joista joitakin (mutta harvoin, jos koskaan, kaikkia) löytyy jokaisesta lajityypin elokuvasta.[8] Film noirin screwball-komediaa huomattavasti suuremman moninaisuuden vuoksi tietyt tutkijat, kuten elokuvahistorioitsija Thomas Schatz, kutsuvat film noiria kuitenkin lajityypin sijaan ”tyyliksi”[9]. Tunnettu amerikkalainen film noiriin erikoistunut kriitikko Alain Silver viittaa film noiriin ”syklinä”[10] ja ”ilmiönä”[11], samalla kun toteaa sillä olevan joidenkin lajityyppien tavoin yhtenäiset visuaaliset ja temaattiset koodistot.[12] Jotkut kriitikot pitävät noiria "tunnelmana",[13] luonnehtivat sitä ”sarjaksi”,[14] tai yksinkertaisesti viittaavat tiettyyn elokuvien joukkoon, jota pitävät noirin "kaanonina".[15] Määritelmästä ei ole yksimielisyyttä.[16]

title: Film noir

text: Yksityisetsivän yleisyys päähenkilönä väheni 1950-luvulla, jolloin useat kriitikot kuvaavat elokuvamuodon keskittyneen enemmän äärimmäiseen psykologiaan ja muuttuen ylipäätään liioitellummaksi.[40] Tyypillinen esimerkki on Mickey Spillanen romaaniin perustuva Kohtalokas tapaaminen (1955), jonka pääosassa on yksityisetsivä Mike Hammer. Kuten Paul Schrader kuvailee, ”Robert Aldrichin kiusoitteleva ohjaus johtaa noirin törkyisimmilleen ja perversseimmän eroottisimmilleen. Hammer kääntää alamaailman ympäri etsiessään 'suurta jotain', joka paljastuu – vitsien vitsi – räjähtäväksi atomipommiksi.”[41] Orson Wellesin barokkimaisesti tyyliteltyä Pahan kosketusta (1955) pidetään yleisesti klassisen kauden viimeisenä noirina.[42] Jotkut tutkijat katsovat, ettei film noir koskaan päättynytkään, vaan jatkoi muuntautumistaan vaikka noirin tunnusomainen visuaalinen tyyli alkoi tuntua aikansa eläneeltä ja Hollywoodin muuttuvat tuotanto-olosuhteet johtivat muihin suuntiin – tämän näkökannan mukaan 1950-luvun jälkeen noirin perinteiden mukaan tehdyt elokuvat ovat osa jatkumoa klassisen noirin kanssa.[43] Kriitikoiden enemmistö pitää kuitenkin klassisen kauden ulkopuolella tehtyjä vastaavia elokuvia jonain muuna kuin aitona film noirina. Heidän mukaansa oikea film noir kuuluu ajallisesti ja maantieteellisesti rajattuun sykliin tai aikakauteen ja he pitävät tämän jälkeen tulleita klassikkoja muistuttavia elokuvia oleellisesti erilaisina johtuen yleisistä muutoksista elokuvien teossa sekä myöhempien aikojen parantuneesta noir-tietoisuudesta, joka johtaa viittauksiin historialliseen materiaaliin.[44]

title: Afrikan aarre

text: Tämä Hustonin teos ei solahda helposti mihinkään valmiiseen luokkaan, sillä sitä on luonnehdittu milloin trilleriksi, komediaksi, draamaksi, rikoselokuvaksi ja romanttiseksi elokuvaksi. Ennen kaikkea se on parodia siitä film noir -tyylistä, jonka uranuurtaja Huston itse oli, ja sellaisena se on myöhemmin saanut kulttiaseman.

title: Film noir

text: Ranskankielestä tulevaa termiä film noir käytti ensimmäisen kerran ranskalainen kriitikko Nino Frank vuonna 1946, mutta termi ei kantautunut vielä tuolloin amerikkalaisiin elokuvapiireihin.[1] Elokuvahistorioitsijat ja -kriitikot ovat määritelleet film noirin kaanonin jälkikäteen, ja termi alkoi olla yleisemmässä käytössä vasta 1970-luvulla. Sitä ennen monia klassisia film noir -elokuvia kutsuttiin melodraamoiksi. Tutkijat väittelevät edelleen siitä, voidaanko film noiria kutsua omaksi lajityypikseen.

title: Film noir

text: Film noir tunnetaan myös matalien kuvakulmien, laajakuvan sekä vääristyneiden ja vinojen kuvien käytöstä. Muita film noirissa suhteellisen tavallisia hämmennyskeinoja ovat ihmisten heijastukset yhdestä tai useammasta peilistä, kuvaus kaarevien tai huurrutettujen lasien tai muiden vääristävien pintojen läpi (kuten kuristuskohtaus elokuvassa Muukalaisia junassa) sekä joskus omalaatuiset erikoisefektijaksot. Oikeiden yökuvien käyttö oli tavallista, toisin kuin Hollywoodissa yleensä päivällä kuvatut yökohtaukset.[54] 1940-luvun puolivälistä alkaen oikeiden kuvauspaikkojen käyttö yleistyi film noirissa.[55]

title: Film noir

text: Tukeakseen tiettyjen elokuvien luokittelua noiriksi ja toisten hylkäämistä monet kriitikot viittaavat tiettyihin film noirin ominaispiirteiksi katsomiinsa elementteihin. Kysymys siitä, mitä nämä piirteet ovat, on jatkuvan väittelyn aihe. Kriitikoilla on esimerkiksi tapana määritellä tyypilliselle film noirille traaginen tai synkkä päätös,[50] mutta monissa tyylisuunnan yleisesti tunnustetuissa klassikoissa on kuitenkin onnellinen loppu (esimerkkeinä Murha 3. kerroksessa, Syvä uni, Pimeä käytävä, Jälki häviää tyhjään), kun taas joidenkin loppuratkaisujen sävy on ristiriitainen.[51] Jotkut kriitikot pitävät klassisen noirin tunnusmerkkinä sen selkeästi erottuvaa visuaalista tyyliä. Toiset huomioivat, että noirin sisällä on huomattavaa visuaalista vaihtelua ja painottavat sen sijaan juonen ja hahmojen olemusta. Kolmannet saattavat keskittyä tunnelman ja asenteen analysointiin. Mitään klassisen noirin ominaispiirteisiin tehtyä katsausta ei tästä syystä voi pitää lopullisena ja ainoana oikeana. 1990-luvulla ja 2000-luvulla kriitikot ovat enenevissä määrin kääntäneet huomionsa niin sanotun neo-noirin laajaan kenttään; näiden klassisen kauden jälkeen tehtyjen elokuvien ominaispiirteistä on vielä vähemmän yhteisymmärrystä.[52]

title: Film noir

text: Film noirin visuaalinen tyyli on saanut voimakkaita vaikutteita saksalaisesta ekspressionismista, 1910–1920-luvuilla vallinneesta taidesuuntauksesta, joka vaikutti niin teatterissa, valokuvauksessa, maalauksessa, kuvanveistossa, arkkitehtuurissa kuin elokuvassakin. Voimakkaasti kasvavan Hollywoodin tarjoamat mahdollisuudet ja myöhemmin natsien valtaannousu Saksassa johtivat monien ekspressionismin kanssa työskennelleiden tai sitä tutkineiden elokuvantekijöiden muuttoon Yhdysvaltoihin.[17] Fritz Langin, Robert Siodmakin ja Michael Curtizin kaltaiset ohjaajat toivat mukanaan Hollywoodiin dramaattisesti varjoisan valaisutyylin sekä psykologisesti ilmaisuvoimaisen lähestymistavan visuaaliseen sommitteluun – mise en scèneen – ja ohjasivat saavuttuaan jotkin tunnetuimmista klassisista film noireista. Langin vuonna 1931 kaksi vuotta ennen Saksasta lähtöään ohjaama merkkiteos M – kaupunki etsii murhaajaa on ensimmäisiä merkittäviä äänellä varustettuja rikoselokuvia, joka yhdistää noirille ominaisen visuaalisen tyylin noir-tyyliseen juoneen, jossa päähenkilö on rikollinen (kuten hänen menestyksekkäimmät takaa-ajajansakin).[18]

title: Film noir

text: Film noirin tunnelmaa pidetään yleisesti alakuloisena; jotkut kriitikot kokevat sen jopa synkempänä – Robert Ottosonin mukaan tunnelma on "musertavan lohduton".[76] Vaikutusvaltainen kriitikko (ja elokuvantekijä) Paul Schrader kirjoitti uraauurtavassa esseessään vuonna 1972 film noirin määrittyvän tunnelmansa kautta, ja tämän tunnelman hän katsoi olevan "epätoivoinen".[77] Kuvaillessaan elokuvan Nainen ilman omaatuntoa sovitusta noir-analyytikko Foster Hirsch mainitsee tekijöiden saavuttaneen "vaadittavan epätoivoisen tunnelman", joka tuntuu samalla kuvailevan hänen koko noir-käsitystään.[78] Toisaalta maineikkaat film noirit kuten Syvä uni, Nainen Shanghaista ja myös Nainen ilman omaatuntoa ovat kuuluisia kovaksikeitetystä ja nokkelasta sanailustaan, jota on usein maustettu seksuaalisella vihjailulla ja itsetietoisella huumorilla, jotka ovat merkkejä toisenlaisesta tunnelmasta.[79]

title: Ginger Rogers

text: Rogersin elokuvaura alkoi kääntyä laskuun 1950-luvulla. Kuten monilla muillakin vanhemmilla naisnäyttelijöillä, Rogersilla oli vaikeuksia saada rooleja nuorien tähtien tehdessä tuloaan valkokankaalle. Hän näytteli Ronald Reaganin ja Doris Dayn kanssa film noir -tuotannossa Ku Klux Klaanin merkeissä (1951) ja Cary Grantin ja Marilyn Monroen kanssa komediaelokuvassa Rakas, minä nuorrun (1952), josta Rogers sai Golden Globe -ehdokkuuden.[6][15] Rogersin ja Monroen ensimmäinen yhteinen elokuva oli samana vuonna valmistunut romanttinen komedia Laittomasti naimisissa. Molemmat olivat aikanaan suosittuja ja ovat myöhemmin nousseet Hollywood-klassikoiksi. Kahden menestyselokuvan johdosta Rogers sai kunniaa arvostettuna Hollywoodin vanhemman kaartin näyttelijänä. 1950-luvun puolivälissä Rogers teki roolit myös film noir -elokuviin Hämähäkin verkossa (1954) ja Kuumat paikat (1955). Vuonna 1951 hän oli palannut Broadwaylle kahdenkymmenen vuoden tauon jälkeen komedianäytelmään Love and Let Love, ja sai roolistaan ylistävät arvostelut.[16] Itse näytelmään suhtauduttiin kielteisesti.[16] 1950-luvun puolivälissä Rogers alkoi esiintyä televisiossa.

title: Film noir

text: 1940- ja 1950-lukuja pidetään yleisesti amerikkalaisen film noirin ”klassisena kautena”. Vaikka Alain Silverin ja Elizabeth Wardin film noir -tietosanakirja luokittelee Suurkaupungin kadut (1931) ja muut ennen toista maailmansotaa tuotetut rikosmelodraamat – muun muassa Fritz Langin ohjaamat Kiihko (1936) ja Karkuri (1937) – täysiverisiksi film noireiksi, on muilla kriitikoilla tapana kutsua niitä esimerkiksi ”proto-noiriksi”.[34] Ensimmäisenä ”oikeana” film noirina viitataan yleisimmin Latviassa syntyneen ja Neuvostoliitossa oppinsa saaneen Boris Ingsterin elokuvaan Murha 3. kerroksessa (1940).[35] Tähtenä toimi unkarilaisemigrantti Peter Lorre, vaikkei esittänytkään elokuvan pääosaa kuten aiemmin Langin elokuvassa M – kaupunki etsii murhaajaa. Lorre esitti myöhemmin sivurooleja useissa merkittävissä amerikkalaisissa film noireissa. Kohtuullisesta, B-elokuvien yläpään budjetistaan huolimatta Murha 3. kerroksessa päätyi aiheuttamaan studiolleen RKO:lle tappiota 56000 dollaria, lähes kolmanneksen kokonaiskustannuksistaan.[36] Variety kutsui Ingsterin teosta ”liian harkituksi ja omaperäisimmillään siltä puuttuu kyky pitää mielenkiintoa yllä. Elokuva on liian taiteellinen tavalliselle yleisölle, ja liian yksitoikkoinen muille.”[37] Elokuvaa ei pidetty uuden suuntauksen, saati lajityypin, alkuna moneen vuosikymmeneen.[35]

title: Film noir

text: Film noirin pääasiallinen kirjallinen vaikutin oli kovaksikeitetty amerikkalainen etsivä- ja rikoskirjallisuus, jota johtivat sen varhaisvuosina kirjailijat kuten Dashiell Hammett (jonka ensimmäinen romaani Red Harvest julkaistiin 1929) ja James M. Cain (jonka Vahinko kello kaulassa ilmestyi viisi vuotta myöhemmin), ja jonka nosti suosioon Black Mask -lehden kaltainen kioskikirjallisuus. Klassisista film noireista Maltan haukka ja Lasiavain (1942) perustuvat Hammettin romaaneihin; Cainin romaaneihin pohjautuvat Nainen ilman omaatuntoa (1944), Mildred Pierce – amerikkalainen nainen (1945), Kohtalon tuomio (1946) sekä Punainen jälki (1956). Jo vuosikymmen ennen klassista kautta oli Hammettin tarina ollut pohjana gangsterimelodraamalle Suurkaupungin kadut (1931), jonka ohjasi Rouben Mamoulian ja kuvasi Sternbergin kanssa usein työskennellyt Lee Garmes. Sekä elokuvan tyyli että tarina sisältävät monia noirin piirteitä, joten kuukausi ennen Langin M – kaupunki etsii murhaajaa julkaistu Suurkaupungin kadut voi pitää itseään ensimmäisenä merkittävänä film noirina.[29]

title: Film noir

text: Wienissä syntynyt mutta pääasiassa Yhdysvalloissa kasvanut Josef von Sternberg ohjasi Hollywoodissa samoihin aikoihin. Hänen elokuvansa kuten Shanghain pikajuna (1932) ja Paholainen on nainen (1935) ennakoivat klassisen film noirin keskeisiä elementtejä kuumalla eroottisuudellaan ja barokkimaisella visuaalisella tyylillään. Sternbergin vuonna 1927 ohjaaman mykkäelokuvan Alamaailma kaupallinen ja kriittinen menestys oli suurelta osin vastuussa Hollywoodissa syntyneestä gangsterielokuvien trendistä.[22] Lajityypin suositut elokuvat kuten Pikku Caesar (1931), Yhteiskunnan vihollinen (1931) ja Arpinaama (1932) osoittivat, että moraalisesti arveluttavia päähenkilöitä sisältäville rikoselokuville oli yleisönsä.[23] Tärkeä ja mahdollisesti merkittävä elokuvallinen edeltäjä klassiselle noirille oli 1930-luvun ranskalainen runollinen realismi romanttisine, fatalistisine asenteineen ja tuhoontuomittujen sankareidensa ylistyksineen.[24] Kenties merkittävin film noirin kehitykseen vaikuttanut elokuva, jota ei itseään lasketa noiriksi, oli Orson Wellesin ohjaama merkkiteos Citizen Kane (1941). Sen monisyinen visuaalisuus ja mutkikas, kertojan äänen hallitsema tarina toistuvat lukuisissa klassisissa film noireissa.[25]

title: Film noir

text: Vuonna 1931 Curtiz oli vaikuttanut Hollywoodissa jo puoli vuosikymmentä ja tehnyt tuotteliaimmillaan kuusi elokuvaa vuodessa. Hänen elokuvansa kuten 20 000 vuotta Sing-Singissä (1932) ja Private Detective 62 (1933) ovat varhaisimpia esimerkkejä Hollywoodin äänielokuvista, jotka voisi kenties luokitella film noiriksi – tutkija Marc Vernet käyttää jälkimmäistä esimerkkinä todetessaan, että film noirin alkuhetken asettaminen vuoteen 1940 tai mihin tahansa muuhun vuoteen on ”sattumanvaraista”.[19] Erityisen vapaat kädet ekspressionismin parissa työskennelleet elokuvantekijät saivat Universalin kauhuelokuvissa, minkä seurauksena syntyi teoksia kuten Dracula – vanha vampyyri (1931), Muumio (1932) ja Musta kissa (1934). Draculan kuvasi ja The Mummyn ohjasi Berliinissä oppinsa saanut Karl Freund, kun taas Mustan kissan ohjauksesta vastasi itävaltalaisemigrantti Edgar G. Ulmer.[20] Lähimmäksi noiria Universalin kauhuelokuvista pääsee kuitenkin Näkymätön mies (1933), jonka ohjasi englantilainen James Whale ja kuvasi amerikkalainen Arthur Edeson. Edeson kuvasi myöhemmin myös Maltan haukan (1941), jota pidetään yleisesti ensimmäisenä merkittävänä klassisen kauden film noireista.[21]

title: Film noir

text: Raymond Borde ja Etienne Chaumeton nimeävät vuoden 1955 alkuperäisessä kaanonissaan 22 vuosien 1941 ja 1952 välillä julkaistua elokuvaa pääesimerkkeinä film noirista; tämän lisäksi he nimeävät 59 muuta aikakauden amerikkalaiselokuvaa oleellisesti film noiriin liittyvinä.[46] Puoli vuosisataa myöhemmin elokuvahistorioitsijat ja -kriitikot olivat saaneet kokoon noin kolmesataa vuosien 1940–1958 elokuvaa sisältävän kaanonin.[47] Tästä huolimatta muiden aikakauden elokuvien osalta esiintyy edelleen erimielisyyttä siitä, kuuluvatko ne film noiriin vai eivät. Esimerkiksi Räsynukke (1955), pääosassa kiitetyn näyttelijäsuorituksen tehnyt Robert Mitchum, on joidenkin kriitikoiden mukaan film noiria, toisten mielestä ei.[48] Alfred Hitchcockin elokuva Vaarallisia valheita (1941) on joidenkin kriitikoiden noir-katalogeissa, toiset jättävät sen huomiotta.[49] Yhteisymmärrys on vielä harvinaisempaa ennen tai jälkeen klassisen kauden tehtyjen tai Yhdysvaltain ulkopuolella tuotettujen elokuvien kohdalla.

title: Film noir

text: Bagh Peter von: Rikoksen hehku (Otava 1997) Bus, Robin: French Film Noir (Marion Boyars 2001) Hughes Lloyd: Gangster Movies (Rough Guides 2005) Kaplan: Women in Film Noir (Englanti 1980) Kurki Eeva: Varjojen ritarit: Jean-Pierre Melvillen elokuvat ja eksistentialistinen moraali (Taideteollinen korkeakoulu 1997) Nogueira Rui: Elokuva Melvillen mukaan (Valtion painatuskeskus, 1989) Porfirio Robert, Silver Alain, Ursini James: Film Noir Reader 3 (Limelight Editions 2002) Salo Matti: Seinä vastassa (Valtion painatuskeskus 1982) Server Lee, Gomran Ed, Greenberg Martin H.: The Big Book of Noir (Carrol & Graf 1998) Silver Alain, Ursini James: The Noir Style (Aurum 1999) Silver Alain, Ursini James: Film Noir (Taschen 2004) Telotte J.P.: Voices in the Dark: The Narrative Patterns of Film Noir (University of Illinois 1989) Thomson David: The Big Sleep (BFI 1997)

title: Film noir

text: Film noiria kutsutaan usein pohjimmiltaan pessimistiseksi.[70] Luonteenomaisimmat noir-tarinat kertovat ihmisistä ei-toivotuissa tilanteissa (joita he eivät yleensä aiheuttaneet mutta ovat toimillaan pahentaneet), kamppailemassa sattumanvaraista, välinpitämätöntä kohtaloa vastaan, usein tuhoon tuomittuina. Elokuvien katsotaan kuvaavan maailmaa, joka on perimmiltään turmeltunut.[71] Monet kriitikot yhdistävät klassisen film noirin aikakauden yhteiskunnalliseen tilanteeseen Amerikassa, erityisesti kasvaneeseen levottomuuteen ja vieraantumiseen, jonka on sanottu seuranneen toista maailmansotaa. Kirjailija ja elokuvakriitikko Nicholas Christopherin sanoin, "on kuin sota ja yhteiskunnalliset purkaukset sen jälkimainingeissa olisivat päästäneet valloilleen kansalliseen psyykeen kasaantuneet demonit."[72] Film noirin, erityisesti 1950-luvulla ja kommunismin pelon huippuvuosina tuotetun, on usein katsottu kuvastaneen kulttuuriparanoiaa; Kohtalokas tapaaminen on yleisimmin esitetty todiste tämän väitteen tueksi.[73]

title: Film noir

text: Vaikka film noir liitetään usein Hollywoodille epätyypilliseen visuaaliseen tyyliin, joka painottaa tummasävyistä valaisua ja epätasapainoisia sommitteluja,[4] sisältävät film noiriksi yleisesti laskettavat elokuvat toisistaan poikkeavia visuaalisia lähestymistapoja, joista osa on täysin Hollywoodin valtavirtaa.[5] Samaan tapaan film noir sisältää erilaisia lajityyppejä, gangsterielokuvista poliisitutkintakertomuksiin ja goottilaisesta romantiikasta sosiaalisten ongelmien elokuviin – 1940- ja 1950-luvuilla, joka nykyään katsotaan noirin klassiseksi kaudeksi, näitä elokuvia kutsuttiin todennäköisesti "melodraamoiksi".[6] Jotkut kriitikot viittaavat film noiriin omana lajityyppinään, kun taas toiset painottavat, ettei se voi olla sellainen.[7] Vaikka noir liitetään usein kaupunkimaisiin ympäristöihin, sijoittuvat monet klassiset noirit pikkukaupunkeihin, esikaupunkeihin, maaseudulle tai tien päälle; sijainti ei siis voi olla lännenelokuvan tavoin lajityypin määräävä tekijä. Samaan tapaan noiriin usein liitettävät hahmot, yksityisetsivä ja femme fatale, esiintyvät vain harvoissa elokuvissa, joten lajityyppiä ei voida määritellä gangsterielokuvan tapaan hahmojen perusteellakaan. Film noir ei myöskään nojaa mihinkään niin ilmeiseen kuin hirviömäiset tai yliluonnolliset elementit kauhuelokuvissa, spekulatiiviset tulevaisuuskuvaukset science fictionissa tai laulu- ja tanssikohtaukset musikaaleissa.

title: Film noir

text: Film noirin sankarit ovat epätäydellisiä ja moraalisesti arveluttavia sekä usein syntipukkeina tavalla tai toisella. Monet kriitikot kuvaavat noirille tyypillisiä päähenkilöitä "vieraantuneiksi";[63] Silverin ja Wardin sanoin he ovat "täynnä eksistentiaalista katkeruutta".[64] Noirille luonteenomaisia hahmotyyppejä ovat kovaksikeitetyt etsivät, femme fatalet, korruptoituneet poliisit, mustasukkaiset aviomiehet, pelottomat vakuutustarkastajat ja pennittömät kirjailijat. Lähes kaikki polttavat tupakkaa.[65] Yksityisetsivää ja femme fatalea pidetään ominaisimpina film noir -hahmoina, vaikka he eivät esiinnykään suurimmassa osassa klassisista noireista. Yhdysvaltain kansallisen elokuva-arkiston tallentamista 23 film noirista vain neljässä (Maltan haukka, Syvä uni, Varjot menneisyydestä ja Kohtalokas tapaaminen) on pääosassa yksityisetsivä. Vain neljä muuta voidaan laskea etsivätarinoiksi: Laura, Tappajat, Alaston kaupunki ja Pahan kosketus.

title: Film noir

text: Monen klassisen film noirin tummasävyiset valaisutyylit liitetään jyrkkiin vaalean ja tumman kontrasteihin sekä dramaattisiin varjokuvioihin – tyyliin, joka tunnetaan renessanssiajan kuvataiteista lainatulla termillä chiaroscurona. Sälekaihtimien tai porraskaiteiden näyttelijän, seinän tai koko kohtauksen päälle heittämät varjot ovat ikoninen osa noirin visuaalisuutta ja olivat muuttuneet kliseeksi jo hyvissä ajoin ennen neo-noirin aikakautta. Hahmojen kasvot saattavat olla osin tai kokonaan pimeyden peitossa, mikä on suhteellisen harvinaista perinteisessä Hollywoodin elokuvanteossa. Vaikka monet pitävät mustavalkoista kuvaustyyliä oleellisena osana klassista film noiria, luetaan värielokuvat Minun on kosto (1945) ja Niagara (1953) yleisesti noiriin kuuluviksi, ja erinäinen määrä kriitikoita luokittelee myös elokuvat Punainen jälki (1956), Chicagon yöperhoset (1958) sekä Vertigo – punainen kyynel (1958) film noiriksi.[53]

title: Jälki häviää tyhjään

text: Jälki häviää tyhjään () on Henry Hathawayn ohjaama film noir vuodelta 1946. Elokuvan pääosissa ovat Lucille Ball, Mark Stevens ja Clifton Webb. Elokuva on esimerkki klassisesta film noirista ja Ball nähdään siinä näyttelijättärelle harvinaisessa vakavassa roolissa.

title: Rikoselokuva

text: Film noir on erityisesti yhdysvaltalaisen rikoselokuvan tyylilaji, jonka valtakausi Hollywoodissa oli 1941–1955. Mustaa elokuvaa tarkoittavan nimen tyylille antoi ranskalaiset kriitikot 1940-luvulla. Tyylillisesti film noir on yksi helpoiten tunnistettavista genreistä. Film noir -elokuvat ovat kyynisiä, pessimisistä, juoneltaan monimutkaisia, ja ne pyrkivät usein kuvaamaan takaumilla kohtalon vääjäämättömyyttä. Visuaalisesti film noirit ovat tummia. Lisäksi päähenkilö on usein menneisyytensä vainoama mieshahmo, joka ajautuu vaaraatilanteisiin "femme fatale" -hahmon takia. Tunnettuja film noir -elokuvia ovat "Nainen ilman omaatuntoa", "Varjot menneisyydestä", "Hermot pinnalla", "Kiss Me Deadly" ja "Tappajat". Film noir -tyyliset elokuvat nousivat uudestaan pinnalle 1970-luvulla, ja sen jälkeen syntyneitä samantyylisiä elokuvia on kutsuttu nimellä post-noir tai neo-noir. Tällaisia elokuvia ovat muun muassa "Chinatown", "Yön siirrot", "Pitkät jäähyväiset" ja "Taksikuski".

title: Film noir

text: Tutkijat keskustelevat edelleen siitä, voidaanko film noiria kutsua omaksi lajityypikseen. Ranskalaiskriitikot Raymond Borde ja Etienne Chaumeton totesivat vuonna 1955 ilmestyneessä, film noir -tutkimuksen perusteokseksi kohonneessa kirjassaan Panorama du film noir américain 1941–1953 (A Panorama of American Film Noir) film noir -elokuvien olevan unenomaisia, erikoisia, eroottisia, ristiriitaisia ja julmia[2] – mutta korostavat heti perään, etteivät kaikki elokuvat sisällä kaikkia näitä elementtejä yhtäläisissä määrin. Borden ja Chaumetonin tavoin myös myöhemmillä tutkijoilla on ollut vaikeuksia löytää osuvaa määritelmää film noirille, jopa siinä määrin, että elokuvahistorioitsija Mark Bould on todennut film noirin pysyvän ”vaikeasti hahmotettavana ilmiönä ... aina juuri ulottumattomissa”.[3]

title: Film noir

text: Film noir liitetään yleensä kaupunkiympäristöön, ja monet klassiset noirit sijoittuvat muutamiin kaupunkeihin, erityisesti Los Angelesiin, San Franciscoon, New Yorkiin ja Chicagoon. Monien kriitikoiden mielestä kaupunki esitetään noirissa "labyrinttinä" tai "sokkelona".[66] Tapahtumapaikkoina ovat usein baarit, yökerhot ja uhkapeliluolat. Merkittävän monen film noirin juonen huipentuma tapahtuu visuaalisesti monitahoisissa, usein teollisissa ympäristöissä, kuten jalostamoissa, tehtaissa, ratapihoilla ja voimalaitoksissa – kuuluisimpana esimerkkinä Valkoisen hehkun räjähtävä päätös kemikaalitehtaalla.[67] Suuren yleisön (ja melko usein kriitikoidenkin) mielikuvissa noirissa on aina yö ja sateista.[68]