query: Milloin Pietro Deiro syntyi?

title: Pietro Deiro

text: Pietro Deiro, taiteilijanimeltään Pietro (28. elokuuta 1888 Salto Canavese, Italia[1] – 3. marraskuuta 1954 New York, Yhdysvallat) oli italialais-amerikkalainen harmonikkataiteilija, säveltäjä ja sovittaja. Hänet tunnetaan eräänä suurimmista harmonikkamusiikin 1900-luvun alun nimistä ja pioneereista, jonka ansiosta pianoharmonikka kehittyi instrumenttina ja harmonikkamusiikin imago kehittyi merkittävästi Yhdysvalloissa ja Euroopassa[2]. Pietro Deiro saavutti suuren suosion vaudeville-kiertueilla ja levytyksillään 1910- ja 1920-luvuilla, kykeni levittämään sävellys- ja sovitustuotantoaan kansainvälisesti, sekä ylläpitämään menestyksekästä uraa 1930-luvun lamavuosienkin aikana perustamiensa harmonikkakoulujen ja liikemieskykyjensä ansiosta.[3] Mittavan uransa ja kyvykkään markkinointitoimintansa ansiosta hänet tunnettiin Yhdysvalloissa lopulta eräänlaisena harmonikkamusiikin ”isähahmona” ja hänestä käytettiin lempinimeä The Daddy of the Accordion.[2][3]

title: Pietro Deiro

text: Guido Deiron sensaatiomaisen, vuonna 1910 alkaneen vaudeville-menestyksen myötä myös Pietro Deiron ura lähti räjähdysmäiseen nousuun ja hänestä tuli kuuluisuus vuonna 1912.[2] Henry Doktorskin mukaan Pietro solmi ensimmäisen vaudeville-kiertuesopimuksen vuonna 1911 tai 1912, opiskeltuaan siihen saakka pianoharmonikan soittoa.[3] Vuosikymmenen loppua kohden hän ansaitsi 500 dollaria viikossa, mikä oli suuri summa silloista rahaa. Vuonna 1921 Pietro Deirosta kirjoitettiin seuraavasti lehdessä ”Mitä Paderewski on pianossa, Spalding viulussa ja Hans Kronol sellossa, on Pietro pianoharmonikassa. Mies ottaa esiin tuon vasta hieman arvostusta ansainneen instrumenttinsa ja antaa sille ihmisäänen, äänen, joka on elävää iloa ja myös syvälle luotaavaa surua”[2] Molemmat veljekset olivat hyvin palkattuja konserttiesiintyjiä koko 1920-luvun ajan, vaikka pianoharmonikan uutuusarvo erikoisena instrumenttina olikin alkuajoista laantunut. He olivat aikansa vaudeville-kuuluisuuksia, joiden ura kukoisti nyt heidän musiikillisten ansioidensa pohjalta. Pietro Deiro oli lähes jatkuvasti kiertueilla lukuisissa Yhdysvaltojen osavaltioissa ja Kanadassa.[1]

title: Harmonikka

text: Varsinkin pianoharmonikan ja harmonikkamusiikin suosio alkoi nousta Yhdysvalloissa toden teolla 1910-luvulla italialais-amerikkalaisten Deiron veljesten (Guido Deiro ja Pietro Deiro) valtaisan vaudeville-menestyksen myötä. Heidän kauttaan myös Italiassa valmistetut pianoharmonikkamallit saivat jalansijaa Yhdysvalloissa. Sitä ennen Yhdysvalloissa oli käytetty lähinnä yksi-, kaksi- tai kolmirivisiä diatonisia näppäinharmonikkoja, joita tilattiin Sears Roebuckin postimyyntiluettelosta.[21] Lähteistä riippuen joko Guido tai Pietro Deiroa pidetään Yhdysvaltojen ensimmäisenä ammattimaisena pianoharmonikansoittajana[27]. Veljeksistä ensimmäisenä saavutti Guido huomattavaa julkisuutta 1910, ja hän oli myös kaikkien aikojen ensimmäinen radiossa esiintynyt pianoharmonikansoittaja, mikä tapahtui Yhdysvaltojen ensimmäisen kaupallisen radioaseman 8MK:n kautta vuoden 1921 ja kesäkuun 1922 välillä[21]. Deiron veljekset ja (näppäinharmonikkaa soittanut) Pietro Frosini kehittivät harmonikkamusiikkia merkittävästi monipuolisemmaksi, jopa virtuoosimaiseksi, viihdemusiikiksi.[21] Bassopuolta käytettiin kuitenkin yhä selvästi pelkästään säestävänä, rytmittävänä. Heidän teoksensa levisivät harmonikansoittajien käyttöön ympäri maailmaa.[5]

title: Pietro Deiro

text: Pietro Deiro solmi varhain suhteet musiikkijulkaisija Octave Paganin kanssa, joka toimi Greenwich Villagessa New Yorkissa. Italialaistaustainen Pagani oli jo aiemmin julkaissut italialaista pianomusiikkia. Hän julkaisi kolme Pietro Deiron sävellystä, San Francisco Souvenir, Trieste Overture ja Bel giorni vuonna 1916. Kolme vuotta myöhemmin Pagani julkaisi Pietro Deiron pianoharmonikansoiton oppikirjan Pietro's Complete Method for the Piano Accordion, josta tuli monen soittajan standardioppikirja. Kirjaa myytiin Yhdysvalloissa vuoteen 1936 mennessä yli 60000 kappaletta. Pietro julkaisi Paganin kautta suuren määrän harmonikkasovituksia ja sävellyksiään koko 1920-luvun ajan.[1]

title: Pietro Deiro

text: Guidon mukaan Pietro ei myöskään osannut soittaa pianoharmonikkaa ennen Guidon saapumista vuonna 1908. Guido Deiro julkaisi kirjoituksia, joissa hän kumosi Pietron väitteet tämän ensimmäisestä pianoharmonikkakonsertista varsin suorasanaisesti. Pietro Deiroa onkin kritisoitu, että hän antoi periksi houkutukselle hankkia mainetta väärin perustein isoveljensä maineen kustannuksella saadakseen lisää mainosta omalle liiketoiminnalleen. Sekaannusta tuon ajan tiedotusvälineissä on voinut asian tiimoilta vielä lisätä se, että Guido Deiro tunnettiin länsirannikolla maineensa huipulla yksinkertaisesti vain Deiro</i>na ja hänenkin toinen nimensä oli vieläpä Pietro.[9]

title: Pietro Deiro

text: Pietro Deirosta on tehty William Schimmelin säveltämä ooppera, Opera Fisharmonica, vuonna 1992. Hänen poikansa Pietro ”Lee” Deiro Jr. (30. syyskuuta 1913 New York - 19. kesäkuuta 1999) jatkoi työtä kustannusyhtiöiden johdossa Pietro Deiro Sr:n kuoleman jälkeen.[14]

title: Pietro Deiro

text: Pietro Deiro avioitui Bianca Vincenzin (1891 - 1976) kanssa ja heidän avioliittonsa kesti neljäkymmentä vuotta Pietron kuolemaan saakka. Häntä on kuvailtu uskolliseksi aviomieheksi ja perhekeskeiseksi henkilöksi, etenkin vertailukohtana vanhempaan veljeensä, jonka naissuhteet ja avioliitot olivat usein myrskyisiä. Rahankäytön suhteen Pietro Deiro tunnettiin tarkkana, jopa saitana henkilönä, ja hänellä olikin kuollessaan suhteellisen paljon omaisuutta.[3]

title: Pietro Deiro

text: Pietro Deiro levytti 152 gramofonilevynpuolta. Hän aloitti Columbialla vuonna 1913, luultavasti veljensä menestyksen vanavedessä. Vuonna 1914 hän siirtyi kuitenkin pysyvästi Columbian pääkilpailijan Victorin artistiksi, jolle hän levytti aina vuoteen 1935 saakka. Levytysuransa päätteeksi hän soitti kymmenen levynpuolta Deccalle 1937.[1]

title: Pietro Deiro

text: Pietro Deiro julkaisi uransa aikana yli 220 sävellystä. Hänen kevyemmät iskelmäsävellyksensä sisältävät ainakin 40 valssia, 25 marssia, 18 polkkaa, 18 foxtrotia, 15 masurkkaa, kymmenen paso doblea, viisi noveltya, viisi tangoa, kolme espanjalaista tanssia, kaksi rumbaa, yhden ragin sekä yhden boleron. Vakavampiin, kevyen klassisiin julkaisuihin kuuluu 28 preludia, kuusi alkusoittoa, kuusi konserttietydiä, kolme variaatiosarjaa, kaksi rapsodiaa, yksi intermezzo, yksi fantasia, yksi gavotti, rondo, scherzo sekä kolme pidempää konserttoa harmonikalle ja orkesterille. Pietro Deiron musiikkityyliä on kuvattu arkaaiseksi ja varhaisromanttiseksi, joka on saanut vaikutteita erityisesti Gioacchino Rossinin musiikista. Vuonna 1949 Pietro pyrki murtamaan konservatiivista musiikkiperinnettä teoksella Atonal Studies: Compositions in Tonality and the Modern Form.[3]

title: American Accordionists’ Association

text: Järjestö perustettiin 9. maaliskuuta 1938 New Yorkissa. Perustajajäseniä olivat Joe Biviano, Sydney Dawson, Pietro Deiro, Pietro Frosini, Anthony Galla-Rini, John Gart, Abe Goldman, Charles Magnante, Charles Nunzio, Sam Roland, Byron Streep ja Gene Von Hallberg. Pietro Deiro valittiin järjestön ensimmäiseksi puheenjohtajaksi.

title: Pietro Deiro

text: Guido Deiron lähdettyä Metziin, silloisen Saksan länsiosiin, Pietro seurasi häntä vuonna 1905. Aluksi Pietro Deiro työskenteli muurarina ja myöhemmin kaivosmiehenä.[1] Jo näihin aikoihin Pietro on kertonut soittaneensa harmonikkaa omaksi ilokseen.[6] Hän kävi myös usein seuraamassa veljensä esiintymisiä kaupungin tavernoissa. Guido Deiro sai hankittua Rancolta pianoharmonikan 1905 ja hän on kertonut lahjoittaneensa tuolloin vanhan kolmirivisen diatonisen harmonikkansa Pietrolle.[3]

title: Pietro Deiro

text: Henry Doktorskin mukaan vähemmän tunnettua Pietro Deiron säveltäjänuralla lienee seikka, että hän ei kirjoittanut valtaosaa etenkään klassisista töistään itse, vaan käytti haamukirjoittajia. Pietrolla ei ollut klassista säveltäjäkoulutusta - hän oli menestynyt liikemies, iskelmämuusikko ja iskelmäsäveltäjä. Pietrolle työskennelleitä haamusäveltäjiä olivat ainakin Frank Henri Klickmann, Alfred d'Auberge sekä Eugene Ettore. Pietro Deiron on kerrottu käyttäneen myös muita keinoja säveltäjäuransa edistämiseksi. Mario Mostin mukaan Pietron sävellyksenä pidetty valssi Beautiful Days (”Ihanat päivät”) julkaistiin alun perin Di Falco- nimisen muusikon sävellyksenä ja Biaggio Quattrociocchen julkaisemana. Di Falco ja Quattrociocche eivät kuitenkaan olleet tajunneet rekisteröidä tekijänoikeuksia musiikkiinsa ja Quattrociocche joutui poistamaan valssin luetteloistaan myöhemmin Pietro Deiron lakimiehen otettua yhteyttä. Pietro olikin rekisteröinyt teoksen omalle nimelleen Yhdysvaltojen tekijänoikeusorganisaatioon. Valssista tuli sittemmin Pietro Deiron laajimmin tunnettuja ja parhaiten myyneitä kappaleita. Mostin tarinaa tukee osaltaan Pietro Deiron Victor-yhtiölle huhtikuussa 1914 tekemä levytys (numero 17551), jossa valssin säveltäjäksi on mainittu S. Falco.[3][12]

title: Guido Deiro

text: 1930-luvulla Guido Deiron välit nuorempaan Pietro-veljeen viilenivät Pietron nimettyä julkaisuissaan itsensä ensimmäiseksi pianoharmonikansoittajaksi Yhdysvalloissa ja unohdettua useimmiten mainita Guidon merkityksen asian alkuvaiheissa[5]. Elämänsä loppupuolella veljekset kuitenkin sopivat riitansa tavatessaan syksyllä 1947 Hollywoodissa.[11] Guidon pojan muistelmien mukaan hänen isänsä harmitteli kuitenkin kuolemaansa saakka Pietro-veljen historian uudelleentulkintoja. Guidon kuollessa 1950 Pietro Deiro oli tullut veljeksistä menestyneemmäksi ja tunnetummaksi. Pietrosta käytettiin lisänimeä "The Daddy of the Accordion", ja hän julisti jopa keksineensä pianoharmonikan.[2]

title: Pietro Deiro

text: Vaikka Pietro Deiro todennäköisesti käyttikin haamukirjoittajia klassisiin sävellyksiinsä, ja osittain jopa kyseenalaisia toimintatapoja sävellysuransa edistämiseen, hänen toimintansa kautta tuli laajalti tunnetuksi merkittävä määrä kevyen klassista harmonikkamusiikkia. Hänen ansiokseen on suurelta osin katsottu pianoharmonikan sekä harmonikkamusiikin imagon huomattava kehittyminen 1900-luvun alkupuoliskolla. Pietro Deiron julkaisemat harmonikkasävellykset levisivät lukuisten harmonikansoittajien ohjelmistoon Yhdysvalloissa ja maailmanlaajuisesti, ja niitä soitettiin usein jopa sinfoniaorkesterien säestyksellä.[3]

title: Pietro Deiro

text: Pietro Deiroa on luonnehdittu kokonaisuutena 1900-luvun alkupuoliskon suosituimmaksi ja menestyneimmäksi harmonikansoittajaksi Yhdysvalloissa. Hänellä oli kosolti persoonallisuutta ja liikemiestaitoja. Vaikka Pietron musiikillinen lahjakkuus ei välttämättä yltänyt Pietro Frosinin tai Guido Deiron tasolle, hän osasi kuitenkin vakuuttaa yleisönsä ja tiesi, kuinka musiikista voitiin tehdä tuottavaa liiketoimintaa. Hän julkaisi paljon musiikkia, loi tehokkaan markkinointikoneiston ja osasi tehdä itsestään suositun hahmon. Suuri osa hänen musiikistaan oli suhteellisen yksinkertaista, mikä oli toisaalta keino tavoittaa suurta yleisöä. Pietron mahdollisesti tärkeimmäksi rooliksi harmonikkamusiikin kartalla onkin kuvattu lopulta hänen toimintaansa liikemiehenä.[3]

title: Pietro Deiro

text: Peter Muirin mukaan Pietro Deiro oli hankkinut ensimmäisen pianoharmonikkansa Guidon suosituksesta 1909. Harmonikka valmistettiin hänelle Guerrinin harmonikkatehtaassa San Franciscossa. Pietro Deiron mukaan tämä oli ensimmäinen Yhdysvalloissa valmistettu pianoharmonikka. Pietro Deiro oli ollut hakemassa Guidon pianoharmonikkaa San Franciscossa Guerrinilta huollosta, kun hän tapasi Porcini-nimisen laulaja-kitaristin. Kaksikko muodosti esityksen nimeltä The Milan Duo, joka kiinnitettiin viikoksi pieneen Washington Square -teatteriin kaupungin italialaisosassa.[1] Guido Deiron pojan mukaan Pietro Deiro oli soittanut ensimmäisenä pianoharmonikkaa San Franciscossa, kun taas Guido Deiro oli soittanut Seattlessa ammattimaisesti samaa instrumenttia kuusi kuukautta ennen Pietroa.[10] Peter Muirin mukaan Pietro Deiro korjasi 1930-luvun lausuntojaan myöhemmin kertoen lopulta olleensa ensimmäinen amerikkalaisvalmisteisen pianoharmonikan soittaja, mikä voineekin pitää paikkansa, koska Guidon instrumentti oli tullut tämän mukana Euroopasta.[1]

title: Guido Deiro

text: Guido Pietro Deiro, taiteilijanimeltään Deiro, (1. syyskuuta 1886 Salto Canavese, Piemonte, Italia – 26. heinäkuuta 1950 Loma Linda, Kalifornia, Yhdysvallat) oli italialais-amerikkalainen harmonikkataiteilija ja säveltäjä. Hän oli ensimmäinen suureen suosioon noussut vaudeville-harmonikkamuusikko[1] ja vaikutti merkittävästi pianoharmonikan suosion leviämiseen 1900-luvun alussa Pohjois-Amerikassa ja myöhemmin maailmanlaajuisestikin nuoremman veljensä Pietro Deiron kanssa.[2]

title: Pietro Deiro

text: Pietro Deiro kertoi omissa julkaisuissaan olleensa pianoharmonikan kehittäjä () ja ensimmäinen Yhdysvalloissa pianoharmonikalla konsertoinut henkilö[5], mikä olisi tapahtunut vuonna 1907 ”syksyisenä iltana Washington Square Theatre</i>ssa San Franciscossa”. Konsertti olisi siis tapahtunut ennen vanhemman veljen Guidon, jota monet muut lähteet pitävät Yhdysvaltojen ensimmäisenä pianoharmonikansoittajana, saapumista maahan.[7] Pietron väite on kuitenkin vahvasti kyseenalaistettu sekä Guido Deiron että lukuisten harmonikan asiantuntijoiden taholta, joiden mukaan Guido Deiro oli käyttänyt pianoharmonikkaa esiintymisissään ensimmäisenä uudella mantereella[5]. (Biaggio Quattrociocchen kertoman mukaan tosin G. Bartoli -niminen italialaissiirtolainen oli avannut pianoharmonikkakoulun Chicagossa jo vuonna 1904 tai 1905 - joka tapauksessa valokuvadokumenttien pohjalta viimeistään vuonna 1907.[8])

title: Guido Deiro

text: Helmikuussa 1909 Guido Deiro piti Guerrinin harmonikkatehtaan pihalla San Franciscossa ulkoilmakonsertin, jota pidetään monissa lähteissä ensimmäisenä julkisena pianoharmonikkakonserttina Yhdysvalloissa. Deiro oli joutunut lähettämään instrumenttinsa Guerrinille huoltoon sen vaurioiduttua kuljetuksessa ja hän soitti konsertin saatuaan soittimensa kunnostettuna tehtaalta[7]. Deiron pojan mukaan Guido oli kuitenkin lähettänyt veljensä Pietron Seattlesta San Franciscoon viikkoa ennen kokeilemaan, oliko harmonikka tullut kuntoon. Guidon täytyi pysytellä Seattlessa hoitamassa sovitut esiintymisensä.[8] Tässä yhteydessä Pietro Deiro oli esiintynyt kyseisellä pianoharmonikalla eräässä pienessä teatterissa North Beachilla, mihin puolestaan eräät lähteet viittaavat "Yhdysvaltojen ensimmäisenä pianoharmonikkakonserttina". Guido Deiro oli kuitenkin käyttänyt pianoharmonikkaansa kuukausikaupalla jo Seattlen ravintolaesiintymisissään. Pietro Deiroa on siten joissakin lähteissä pidetty ensimmäisenä San Franciscossa esiintyneenä pianoharmonikansoittajana, Guidoa puolestaan koko Yhdysvaltojen ensimmäisenä pianoharmonikkataiteilijana Seattlen esiintymistensä pohjalta.[6] (Biaggio Quattrociocchen kertoman mukaan tosin G. Bartoli -niminen italialaissiirtolainen oli avannut pianoharmonikkakoulun Chicagossa jo vuonna 1904 tai 1905 - joka tapauksessa valokuvadokumenttien pohjalta viimeistään vuonna 1907.[9])

title: Guido Deiro

text: Peter Muir on kuvannut Guido Deiron ja hänen veljensä Pietron merkitystä huomattavaksi eritoten pianoharmonikan tekemisessä suosituksi instrumentiksi 1900-luvun alun populaarikulttuurissa. Veljesten levytykset ja vaudeville-kiertueet olivat erittäin suosittuja, ja he olivat suhteellisen tunnettuja aikansa kuuluisuuksia.[2] Jopa Pietro Frosini siirtyi käyttämään pianoharmonikan näköistä näppäimistöä ystävänsä Guido Deiron vaikutuksesta, mikä kertoo pianosormioisen harmonikan asemasta Yhdysvalloissa tuohon aikaan.[1][16]

title: Pietro Deiro

text: Guido Deiron muutettua myös Yhdysvaltoihin syksyllä 1908, tämä sai kiinnityksen pianoharmonikkoineen Jackson-saluunaan, jolla oli sama omistaja kuin Pietron työpaikkana olleella Idaho-saluunalla. Pietro huomasi pianoharmonikan edut: Guido kykeni soittamaan joka sävellajista ja ansaitsi puolet enemmän, koska hän ei tarvinnut säestäjää. Guido Deiro kertoikin opastaneensa veljensä pianoharmonikansoiton alkuun tämän pyynnöstä pian Yhdysvaltoihin saapumisensa jälkeen.[3]

title: Charles Nunzio

text: Pietro Deiro pyysi nuorta Nunziota hoitamaan tämän sijaisuutta Deiron viikoittaisessa radio-ohjelmassa 1920-luvun lopulla. Deiro ja Frank Gaviani olivat tuolloin kiertueella Kaliforniassa. Nunzio otti myös Deiron opetustehtävien sijaisuuden hoitaakseen. Samoihin aikoihin hänellä oli jo myös oma harmonikkakoulu Newarkissa. Nunzio alkoi myös hoitaa Frosinin sijaisuuksia WOR-radioasemalla Frosinin sairastellessa.

title: Pietro Deiro

text: Pietro Deiro syntyi Salton kylässä Piemontessa kaksi vuotta vanhemman veljensä Guido Deiron jälkeen. Perhe oli vähävaraista aristokraattista sukua, joka kasvatti elannokseen karjaa, tuotti viiniä ja hedelmiä sekä ylläpiti kauppaa, jossa he myivät tilansa tuotteita. Hänen isäänsä, kreivi Carloa, on kuvattu tyranniksi, joka hallitsi perhettään rautaisella otteella. Frederico-setä osti kuitenkin yhdeksänvuotiaalle ja musikaaliseksi havaitulle Guidolle ensimmäisen 9-äänisen ja kaksi bassoääntä omanneen harmonikan huomattuaan tämän musiikilliset lahjat. Guidon kieltäydyttyä soittamasta sedälleen, setä särki vihanpuuskassa antamansa instrumentin. Isä Carlo kuitenkin osti Guidolle paremman kaksirivisen diatonisen harmonikan, jossa oli kahdeksan bassoääntä. Guidon tehtäväksi tuli pian houkutella väkeä perheen kauppaan soittamalla kadulla kaupan oven ulkopuolella.[4] Kotoa lähdettyään Guido Deiro alkoi soittaa harmonikkaa ammattimaisesti Italiassa, Sveitsissä ja Saksassa[5] vuonna 1903[3]. Hän olikin tärkeä esikuva Pietrolle[6].

title: Pietro Deiro

text: Yllä kuvatusta debatista huolimatta Pietro Deiroa pidetään monissa lähteissä yhä ensimmäisenä Yhdysvalloissa konsertoineena pianoharmonikansoittajana.[11] Kiista aiheutti veljesten välien viilenemisen pitkäksi ajaksi, mutta elämänsä loppupuolella elokuussa 1947 he tapasivat Hollywoodissa ja sopivat riitansa[6].

title: Pietro Deiro

text: Vuonna 1907 Pietro Deiro muutti Cle Elumin pikkukaupunkiin Washingtonin osavaltioon Yhdysvaltoihin. Aluksi hän majoittui Frederico-setänsä hoiviin ja teki 16-tuntista työpäivää kaivoksessa. Hän soitti kuitenkin myös näppäinharmonikkaansa korvakuulolta ja sai kesällä 1908 esiintymissopimuksen yhdessä häntä säestäneen pianistin kanssa Idaho-saluunaan Seattlessa 18 dollarin viikkopalkalla.[2][3][5] Henry Doktorskin mukaan Pietro ei tuolloin osannut vielä soittaa bassopuolta vasemmalla kädellään ja oli siksi riippuvainen pianosäestyksestä.[3]

title: Pietro Deiro

text: Vuonna 1936 Italian harmonikkavalmistajat myönsivät Pietro Deirolle kultaisen laatan hänen ansioistaan instrumentin kehittäjänä. Hän oli myös eräs American Accordionists' Associationin perustajista 9. maaliskuuta 1938, jolloin hänet valittiin samalla sen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi.[13] Hänestä tuli, ei vähiten hänen oman markkinointitoimintansa ansiosta, eräänlainen harmonikan ja harmonikkamusiikin ”isähahmo” ja hänet tunnettiin lempinimellä The Daddy of the Accordion.[2]

title: Pietro Deiro

text: Pietro Deiro oivalsi jo varhain, että hänen oppilaansa tarvisivat nuotteja, joten hän perusti musiikkikustantamo Accordion Music Publishing Companyn, joka myöhemmin tunnettiin yksinkertaisesti vain Pietro Deiro Publicationsina. Hänellä oli muutakin vaikutusvaltaa musiikkiteollisuudessa. Hän toimi vakituisena kolumnistina yleisissä musiikkilehdissä, kuten The Etude ja Metronome, samoin kuin harmonikka-alan erikoislehdissä Accordion World ja Accordion News. Hän julkaisi myös omaa uutislehtistään (The Pietro), hänellä oli oma radioshow ja hän perusti harmonikkalevyille omistautuneen levy-yhtiön (AMPCO Records).[2][3]

title: Frank Gaviani

text: Gavianin ammattiura alkoi vuosina 1926–1927 ravintolamuusikkona O Solo Mio -ravintolassa Bostonissa. Vuoden ravintolapestin jälkeen hänet kutsuttiin vaudeville-kiertueille. Hän kiersi RKO Keith Circuit -ryhmän mukana Uutta-Englantia ja päätyi lopulta New Yorkiin. Vuonna 1928 Gaviani pyysi lähistöllä vaikuttavaa Pietro Deiroa opettajakseen. Jo kolmen oppitunnin jälkeen Deiro pestasi Gavianin apulaisopettajaksi harmonikkakouluunsa, missä hän opetti kuusi vuotta. Gaviani myös esiintyi yhdessä Deiron kanssa konserteissa, radiossa ja kiertueilla eri puolilla Yhdysvaltoja, kuten Kaliforniassa, Washingtonin osavaltiossa, Chicagossa ja Keskilännessä. Gaviani kertoo pitäneensä Deiroa hyvänä ystävänään, joka tarjosi hänelle mahdollisuuden ”tulla joksikin”. Gaviani opiskeli myös Pietro Frosinin johdolla vuosina 1932–1933. Gaviani myös levytti useita harmonikkateoksia yhdessä Pietro Deiron ja Elvira Collinsin kanssa RCA Victor Records -yhtiölle 1930–1934.

title: Guido Deiro

text: Vuoden 1910 alkupuolella Guido Deiro alkoi tehdä yhteistyötä Porcini-nimisen laulajan kanssa San Franciscossa. Hänen Pietro-veljensä oli toiminut aiemmin Porcinin säestäjänä, mutta palasi säestäjävaihdoksen jälkeen Seattleen. Porcini ja Guido Deiro esiintyivät nimellä The Milano Duo eri puolilla Kaliforniaa. Saman vuoden toukokuussa Orpheum Vaudeville Circuit -teatteriryhmän agentti värväsi Deiron kiertueelle Salt Lake Cityyn, Spokaneen ja Seattleen. Kesäkuun 15. samana vuonna hän piti vaudeville-soolokonsertin American Theatre</i>ssa San Franciscossa. Konsertti otsikoitiin nimellä "Deiro: American Premier Piano-Accordionist", ja se oli Deiron omien muistelmien mukaan ensimmäinen kerta, kun pianoharmonikka-sanaa käytettiin julkisesti Yhdysvalloissa.[2]

title: Guido Deiro

text: Pietro Deiro muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1907 Cle Elumin kaivoskaupunkiin Washingtonin osavaltioon.[2] Vuonna 1908 tuolloin 22-vuotias Guido lähti myös Yhdysvaltoihin, eräiden lähteiden mukaan Ranco Vercelli -yhtiön kannustamana, jotta hän esittelisi harmonikkamerkkiä Seattlen Alaskan-Yukon-Pacific Exposition -messuilla 1909.[5] Guido Deiro saapui Seattleen syksyllä 1908. Tarina Rancon roolista hänen muutossaan lienee asiaa tutkineen Henry Doktorskin mukaan ylikorostettu, koska hänellä ei ollut oman instrumenttinsa lisäksi mukanaan muita harmonikkoja myytäväksi. Doktorski arveleekin hänen muuttaneen yksinkertaisesti edistääkseen omaa taiteilijanuraansa luvatuksi maaksi koetussa Yhdysvalloissa.[2] Guido Deiron pojan mukaan puolestaan hänellä oli kuitenkin ollut maahan saapuessaan mukana useita instrumentteja, joista yksi oli täytynyt lähettää korjattavaksi San Franciscoon sen vaurioiduttua kuljetuksessa.[6] Joka tapauksessa Deiro tarvitsi töitä välittömästi, koska maailmannäyttelyyn oli vielä kahdeksan kuukautta aikaa. Hän saikin kiinnityksen Jackson Saloonista kahdeksantoista dollarin viikkopalkalla. Hänen nuorempi veljensä Pietro oli aiemmin saanut kiinnityksen saluunanomistajan toiseen ravintolaan kaupungissa samaan hintaan. Guido Deiro kertoi myös opettaneensa noihin aikoihin veljeään soittamaan pianoharmonikkaa.[2] Pietro Deiro käytti Seattlen aikoina ravintolaesiintymisissään vielä kolmirivistä näppäinharmonikkaansa.[6]


query: Mitä kieltolaki tarkoittaa?

title: Kieltolaki

text: Kieltolaki tarkoittaa useimmin alkoholijuomien myynnin kieltävää lakia. Tällainen laki on ollut muun muassa Suomessa vuosina 1919–1932, Yhdysvalloissa vuosina 1920–1933, Prinssi Edwardin saarella Kanadassa vuosina 1901–1948 (myös muissa osissa Kanadaa lyhyempiä ajanjaksoja), Norjassa vuosina 1916–1927 ja Islannissa vuosina 1915–1935 (viini vapautui 1922 ja olut vapautui vasta 1989)[1][2] [3].

title: Mallasjuoma

text: Mattsoneiden kuoltua 1920-luvulla yritystä johti sen entinen isännöitsijä (tehtaanjohtaja) Gunnar Åhfeldt-Arjamo. Suomeen tuli kieltolaki 1919 ja Mallasjuoma otti tuotantoonsa myös virvoitusjuomat 1920-luvulla. 1932 jälkeen, kun kieltolaki kumottiin, alkoi Mallasjuoma tehdä II- ja III -veroluokkien oluita ja perusti 1935 Lahden Erikoisoluen.

title: Kieltolaki (Suomi)

text: Pitkällisen keskustelun jälkeen kieltolaki päätettiin kumota. Joulukuun 29.–30. päivänä vuonna 1931 pidetyssä kansanäänestyksessä yli 70 prosenttia äänestäneistä äänesti lain kumoamisen puolesta. Alkoholijuomien täyskiellon jatkamista kannatti 28 prosenttia äänestäneistä ja noin kaksi prosenttia äänesti kolmatta vaihtoehtoa, jonka mukaan miedot alkoholijuomat olisi vapautettu.[27] Eduskunta hyväksyi 25. tammikuuta 1932 uuden väkijuomalain (45/1932), jossa säädettiin alkoholin myyntimonopolin keskittämisestä valtiolle.[28] Laki vahvistettiin 9. helmikuuta ja se tuli voimaan 5. huhtikuuta 1932.[29] Lain mukaan alkoholijuomien vähittäismyynnin yksinoikeus on ollut valtion omistamalla Oy Alkoholiliike Ab:lla. Tapahtumasta on jäänyt mieliin numerosarja 543210, joka tarkoittaa päivämäärää 5.4.1932 ja kellonaikaa 10, sillä ensimmäiset Alkoholiliikkeen myymälät avattiin tuolloin, lain voimaantulopäivänä klo 10.[30]

title: Suomi 1920-luvulla

text: Suomessa kieltolaki kesti vuodesta 1919 vuoteen 1932. 1922 lakia uusittiin tiukemmaksi, ja se sai nimen 'kieltolaki'. Kieltolain kannatus oli voimakkainta 1910-luvulla ja se laski koko 1920-luvun ajan. Kieltolaista oli monenlaisia ongelmia, se muun muassa hankaloitti Suomen ulkomaankauppasuhteita viinintuottajamaihin kuten Ranskaan ja Espanjaan.Kieltolailla oli Suomessa sekä kannattajansa että vastustajansa. Yleisesti kuitenkin katsottiin, että kieltolaki ja välttämättömyys sen rikkomiseen johti sekaannukseen, vakiintuneiden sääntöjen rikkomiseen ja yhteiskunnan murenemiseen.

title: Yhdysvaltain kieltolaki

text: Yhdysvaltain kieltolaki kielsi alkoholin valmistuksen, kuljetuksen ja myynnin koko Yhdysvalloissa vuosien 1920–1933 välillä. Kieltolaki vähensi aluksi alkoholin kulutusta, mutta sen kannatus hiipui 1920-luvun loppua kohti. Alkoholin salamyynti ja salakuljetus hyödyttivät järjestäytynyttä rikollisuutta, lain valvominen kävi kalliiksi, ja alkoholia juotiin kuitenkin salaa. Valtakunnallinen kieltolaki kumottiin vuonna 1933, joskin muutama osavaltio jatkoi kieltoa senkin jälkeen.

title: Luettelo valtioista joissa on voimassa kieltolaki

text: Nykyään kieltolaki on voimassa pääasiassa muslimienemmistöisissä maissa ja muutamissa Intian osavaltioissa

title: Kieltolaki (Suomi)

text: Säätyvaltiopäivät eivät kieltolakia koskaan hyväksyneet.[12] Sitä vastoin vuoden 1906 eduskuntauudistuksen jälkeen Suomen ensimmäinen yksikamarinen eduskunta hyväksyi yleisen kieltolain yksimielisesti 31. lokakuuta 1907, mutta keisari ja suuriruhtinas Nikolai II ei sitä vahvistanut.[13]

title: Kieltolaki (Suomi)

text: Suomalaiset keräsivät addressin kieltolain kumoamiseksi keväällä 1931. Kieltolaki päätettiin lopulta kumota: 29.–30. joulukuuta 1931 pidetyssä kansanäänestyksessä yli 70 prosenttia äänestäneistä äänesti lain kumoamisen puolesta. Kieltolaki päättyi 5. huhtikuuta 1932 klo 10, jolloin ensimmäiset Oy Alkoholiliike Ab:n eli nykyisen Alkon myymälät avattiin.

title: Kieltolaki (Suomi)

text: Rossi, Leena: Arvostelu Jonna Pulkkisen kirjasta Kieltolaki: Kielletyn viinan historia Suomessa. (Agricolan kirja-arvostelut, 25.6.2015.)

title: Kieltolaki

text: Monissa Yhdysvaltojen osavaltioissa säädettiin kieltolaki jo 1800-luvulla, ensimmäisenä Mainessa vuonna 1851.[12] Koko liittovaltion alueella alkoholijuomien valmistus ja kauppa kiellettiin Yhdysvaltain perustuslain 18. lisäyksellä, joka tuli voimaan 17. tammikuuta 1920. Kieltolaki kumottiin perustuslain 21. lisäyksellä, joka tuli voimaan 5. joulukuuta 1933. Osavaltioilla oli kuitenkin edelleen oikeus kieltää alkoholijuomien kauppa alueellaan, mutta nykyään alkoholijuomien täyskielto ei ole enää voimassa missään osavaltiossa.

text: Tämä on luettelo valtioista, joissa on voimassa alkoholin kieltolaki. Osissa maista se on voimassa alueellisesti.

title: Kieltolaki (Suomi)

text: Kieltolaki Luokka:Päihdepolitiikka Luokka:Suomen oikeushistoria Alkoholin kieltolaki Luokka:Alkoholi Suomessa Luokka:Kiistat Luokka:1919 Luokka:1920-luku Luokka:1930-luku

title: Itsenäisen Suomen historia

text: Suuri epäonnistuminen oli vuosien 1919–1932 kieltolaki, joka johti rikosten määrän ja laittomuuden kasvuun ja lisäsi merkittävästi alkoholin kulutusta. Kieltolaki lopetettiin vasta kansanäänestyksen jälkeen 1932.[20]

title: Kieltolaki (Suomi)

text: Lakia kutsuttiin alusta lähtien yleisesti nimellä kieltolaki, mutta sen virallinen nimike oli aluksi asetus alkoholipitoisten aineiden valmistuksesta, maahantuonnista, myynnistä, kuljetuksesta ja varastossapidosta (29/1917). Nimikkeestään huolimatta se oli nykyisen terminologian mukaan laki, koska se oli eduskunnan säätämä, mutta ennen vuoden 1919 hallitusmuotoa ei ero käsitteiden laki ja asetus välillä ollut yhtä selvä kuin nykyisin. Vuonna 1922 lakiin tehtiin erinäisiä muutoksia, jolloin muun muassa rangaistuksia sen rikkomisesta kovennettiin. Samalla se sai myös virallisesti nimen kieltolaki (158/1922).[17]

title: Kieltolaki (Suomi)

text: Valtakunnallisen kieltolain aikaansaamiseksi raittiusliike järjesti muun muassa juomalakkoja, joista laajin alkoi 1. toukokuuta 1898.[7] Juomalakkoliike toimitti vuoden 1900 valtiopäiville kieltolakiadressin, joka toi ilmi työväestön[8] ja maalaiskuntien talonpoikaisväestön yleisen halun taistella raittiusliikkeen päämäärien puolesta.[9] Erityisen innokkaasti kieltolakia kannatti 1900-luvun alussa muun muassa Matti Helenius-Seppälä.

title: Kieltolaki (yhtye)

text: Kieltolain silloisessa pitkäaikaisimmassa kokoonpanossa soittivat Arska Marjamäki (laulu), Jonttu Virta (kitara), Naassi Rask (basso) ja Masa Lepistö (rummut). Jonttu Virta siirtyi 1982 Kieltolaista perusteilla olevaan Dingoon. Kieltolaki jatkoi toimintaansa Marjamäen ja Raskin luotsaamana. Uusina porilaisina kitaristeina nähtiin mm. Pena Puurila ja Mika Lundgren.

title: Ensimmäinen sortokausi

text: 17. lokakuussa 1907 valtiopäivillä säädettiin kieltolaki. Vuoden 1900 valtiopäiville oli jätetty 140.000 täysi-ikäisen kansalaisen allekirjoittama anomus yleisen kieltolain puolesta. Kieltolaki astui voimaan vasta myöhemmin.

title: Kieltolaki (yhtye)

text: Kieltolaki on 1973 perustettu porilainen rock-yhtye, joka toimi aktiivisimmillaan n. 70-luvun puolivälistä aina 80-luvun alkuun. Yhtyeen omasta tuotannosta vastasi pääosin tuolloin kitaristi Jonttu Virta.

title: Kieltolaki

text: Kieltolaki eli asetus alkoholipitoisten aineiden valmistuksesta, maahantuonnista, myynnistä, kuljetuksesta ja varastossapidosta (29/1917) astui Suomessa voimaan 1.6.1919. Asetus koski kaikkia denaturoimattomia alkoholipitoisia aineita, jotka sisälsivät enemmän kuin kaksi tilavuusprosenttia etanolia. Näiden aineiden valmistus, maahantuonti, myynti, kuljetus ja varastointi olivat sallittua vain lääkinnällisiin, tieteellisiin ja teknisiin tarkoituksiin. Viinin tarjoaminen ehtoollisella kirkossa oli kuitenkin sallittu. Yksinoikeus alkoholin valmistukseen, myyntiin ja maahantuontiin kuului valtiolliselle monopolille, Valtion Alkoholiliikkeelle.

title: Yhdysvaltain kieltolaki

text: Franklin D. Roosevelt nousi presidentiksi 1932 vastustamalla epäsuosittua kieltolakia. Laki kumottiin helmikuussa 1933 perustuslain 21. lisäyksellä, joka tuli voimaan joulukuussa 36:nnenkin osavaltion vahvistettua sen vuoden lopussa. Tämän jälkeen muutamat osavaltiot, kuten Georgia, Louisiana ja Oklahoma, jatkoivat omia kieltolakejaan. Vuosikymmenet kieltolakia noudattanut Mississippi kumosi sen vasta vuonna 1966.

title: Kieltolaki

text: Rossi, Leena: Kirja-arvostelu teoksesta Pulkkinen, Jonna: Kieltolaki: Kielletyn viinan historia Suomessa. Minerva Kustannus Oy, 2015. (Agricolan kirja-arvostelut, 25.6.2015)

title: Kieltolaki (Suomi)

text: Poliisia kieltolaki työllisti runsaasti. Korruptio, salakuljetus ja laittomat markkinat aiheuttivat poliisille huomattavan resurssipulan.[17] Vuodesta 1922 lähtien kieltolaki- ja juopumusrikokset muodostivat jatkuvasti yli 80 % kaikista poliisin tietoon tulleista rikoksista.[17] Väkevän viinan juominen näkyi myös lisääntyneinä väkivaltarikoksina.[17][23] Lain valvonnasta aiheutuneiden suurten kustannusten lisäksi kieltolaki muodostui valtiolle kalliiksi myös siitä syystä, että se menetti alkoholiverosta saamansa, varsin huomattavat tulot.[17] Poliisille kieltolain aika muodostui myös sen historian verisimmäksi aikakaudeksi, sillä kieltolain aikana surmattiin virantoimituksessa yli 40 poliisia. Myös rangaistukset poliisin väkivaltaisesta vastustamisesta olivat suhteellisen lieviä eli heidän rikosoikeudellinen suojansa oli heikko. Aikakauden väkivaltaisuuteen vaikutti myös se, että samaan aikaan yleistyivät taskuaseet osittain salakuljetuksen ja rikollisuuden lisääntymisen ja osittain uusien pienten asetyyppien markkinoille tulemisen seurauksena.[24]

title: Kieltolaki (yhtye)

text: Ensimmäisiä keikkoja Kieltolaki teki tuolloin suosituissa ja satamäärin yleisöä keränneissä koulubileissä. Ensimmäiset tanssilavakeikat suuntautuivat nuorelle rock and roll -yhtyeelle muun muassa Porin Kuplahallille, Köyliön Lallintalolle ja Aitoon Honkalaan.

title: Kieltolaki (Suomi)

text: Suomen maine ulkomaankaupassa huononi myös kieltolain myötä. Varsinkin suuret viinintuottajamaat suhtautuivat Suomeen ja suomalaisiin tuotteisiin vihamielisesti. Portugali julisti suomalaisen paperin tuontikieltoon, ja Ranska asetti suomalaistuotteet boikottiin. Nämä pakotteet kumottiin samalla, kun kieltolaki kumottiin.

title: Algoth Niska

text: Kun kieltolaki tuli voimaan Suomessa vuonna 1919, Algoth Niska ryhtyi salakuljettamaan pirtua ja myi sitä Helsingin hienostopiireille. Viinan hän hankki muun muassa virolaisilta ja saksalaisilta laivoilta, jotka olivat ankkuroituneet Suomen rannikkoalueelle. Myöhemmin Algoth Niska salakuljetti viinaa Ruotsista, jossa ei ollut kieltolakia.

title: Kieltolaki

text: Kieltolakia on usein käytetty[4][5][6] esimerkkinä laista, joka toimii tarkoitustaan vastaan. Koska alkoholin käyttöä ei laissa kriminalisoitu eivätkä ihmiset pitäneet sitä rikoksena, pelättiin piittaamattomuuden laista laajenevan myös muille alueille. Tutkimusten mukaan alkoholinkulutus nousi, rikollisuus lisääntyi ja raaistui. Suomessa pirtun salakuljettajista tuli kansan sankareita. [7] Usein kieltolain aikaan alkoholin maahantuonti kukoisti salakuljettajien ansiosta ja etenkin Yhdysvalloissa järjestäytynyt rikollisuus hallitsi pimeitä alkoholimarkkinoita.[8][9]

title: Kieltolaki

text: Kieltolaki on edelleen käytössä Afganistanissa, Bangladeshissa, Bruneissa, Intian tietyissä osissa, Iranissa, Kuwaitissa, Libyassa, Saudi Arabiassa, Sudanissa, Yhdistyneiden arabiemiirikuntien Sharja emiraattissa, Jemenissä ja Pakistanissa.[14] Iranissa alkoholin juomisesta voidaan määrätä kuolemantuomio mutta tuomio voidaan muuttaa ruoskinnaksi, jos syyllinen katuu.[15][16]

title: Suomi 1930-luvulla

text: Kesäkuussa 1919 voimaantullut kieltolaki kumottiin neuvoa-antavassa kansanäänestyksessä, joka pidettiin joulukuussa 1931. Virallisesti kieltolain kumosi eduskunta. Suomeen kehitettiin omintakeinen järjestelmä, jossa alkoholin myynti tuli valtion monopoliksi. Syntyi Oy Alkoholiliike Ab – nykyinen Alko. Kieltolaki päättyi 5. huhtikuuta 1932 kello 10, jolloin ensimmäiset Alkoholiliikkeen myymälät avasivat ovensa. Ajankohta muistetaan numerosarjasta "5-4-3-2-1-0".

title: Yhdysvaltain kieltolaki

text: Kieltolaki katsottiin epäonnistuneeksi monestakin syystä. Valvonta ja pidätykset tulivat kalliiksi. Laillinen alkoholiteollisuus sen sijaan loi työpaikkoja ja tuottoa. Lakia valvoneita kieltolakiagentteja oli liian vähän, ja heikosti palkattuina heidät oli helppo lahjoa. Maan rajat olivat niin laajat, että salakuljetusta oli vaikea valvoa. Kansalaisista moni vastusti kieltolakia ja jatkoi alkoholin käyttöä salakapakoissa. Gangsterit, kuten Al Capone ja Bugs Moran, hyötyivät salakapakoista, ja järjestäytyneen rikollisuuden harjoittama väkivalta yleistyi maassa.

title: Kieltolaki (Suomi)

text: Suomessa oli voimassa alkoholijuomia koskeva kieltolaki vuosina 1919–1932. Tänä aikana Suomessa ei saanut myydä eikä itse valmistaa alkoholijuomia. Viinan kotipoltto-oikeus oli viety kansalaisilta jo vuonna 1866. Kieltolain suorana seuraksena oli, että alkoholia alettiin salakuljettaa ulkomailta ennennäkemättömiä määriä. Kieltolain voimaantulo liittyi yleiseen äänioikeuteen, sillä naisäänestäjät kannattivat kieltolakia suuremmissa määrin. Kieltolaki on usein nähty ”naisten lakina”[1].


query: Mikä johti Suomen sisällisostaan?

title: Suomen sisällissota

text: Sisällissota oli osa ensimmäisen maailmansodan aiheuttamaa valtiollista ja yhteiskunnallista murrosvaihetta Euroopassa. Vuonna 1917 maailmansota johti Venäjän keisarikunnan hajoamiseen ja poliittiseen taisteluun vallasta sekä lopulta Venäjän sisällissotaan. Venäjän romahduksen seurauksena keisarikunnan osa, Suomen suuriruhtinaskunta, julistautui itsenäiseksi Suomeksi 6. joulukuuta 1917, mutta suomalaisen yhteiskunnan sisäisten jännitteiden korostuminen ja purkautuminen johti valtiovallan hajoamisen kautta vuoden 1917 kuluessa valtapoliittiseen ja sotilaalliseen kriisiin, jonka seurauksena maahan muodostui kaksi aseistetuilla joukoilla varustautunutta valtakeskusta.[1]

title: Akseli Anttila

text: Akseli Anttila (, 26. maaliskuuta 1897 Ruovesi – 11. maaliskuuta 1953 Moskova) oli suomalainen Neuvostoliiton puna-armeijassa palvellut kenraali. Vuonna 1918 hän osallistui Suomen sisällissotaan ja pakeni sen päätyttyä Neuvosto-Venäjälle. Anttila suoritti aluksi upseerikurssin Pietarissa ja onnistui myöhemmin pääsemään Frunzen sotilasakatemiaan yhtenä harvoista suomalaisupseereista. Hän toimi sotilasneuvonantajana Espanjan sisällissodassa ja osallistui kenraalina toiseen maailmansotaan, jossa Anttila Suomen rintamien lisäksi johti joukkoja muun muassa Berliinin taistelussa 1945. Talvisodan aikana Anttila valittiin Terijoen hallituksen puolustusministeriksi ja hän komensi myös sen alaisena toiminutta Suomen kansanarmeijaa.

title: Djiboutin sisällissota

text: Djiboutin sisällissota oli vuosina 1991–1994 käyty sisällissota Djiboutin hallituksen ja Front pour la restauration de l'unité et de la démocratie -liikkeen (FRUD) välillä. Yhteenotot päättyivät osapuolten välisellä sopimuksella vuonna 1994, mutta FRUD-liikkeen sirpaleryhmä FRUD - AD jatkoi pienimuotoista vastarintaa, joka johti jälleen yhteenottoihin vuosina 1999–2000.

title: Suomen sisällissota

text: Sisäisen järjestysvoiman puute Venäjän tsaarin perinteisten poliisi- ja santarmiorganisaatioiden hajottua maaliskuun vallankumouksen 1917 yhteydessä johti ensin aseettomien turvajoukkojen perustamiseen. Maalis–huhtikuussa syntyivät Lounais-Suomessa ensimmäiset suojeluskuntia edeltäneiden järjestyskuntien idut, ja samaan aikaan ryhdyttiin muodostamaan työväen järjestyskaarteja edeltäneitä järjestysmiehistöjä Etelä-Suomeen. Aluksi molemmat luotiin pääasiassa valvomaan yleistä järjestystä paikallistasolla, mutta jo keväällä 1917 alkanut lakkoliikehdintä teollisuudessa ja maataloudessa, sekä myöhemmin vuonna 1917 kunnallispolitiikkaan ja elintarvikeongelmiin liittyvät levottomuudet alkoivat korostaa niiden eturyhmäluonnetta. Tuolloin järjestyksen valvonnallinen ja taistelujärjestöllinen rooli oli usein sisäkkäinen sekä työväenkaarteissa että suojeluskunnissa. Taistelu valtiovallasta nosti lopulta molemmat joukot merkittäviksi tekijöiksi myös valtakunnan tasolla.[73]

title: Neuvostoliiton historia

text: Sosiaaliset levottomuudet, kyllästyneisyys itsevaltaiseen keisarin hallintoon, ensimmäisen maailmansodan aiheuttama taisteluväsymys ja jo pitkään kytenyt vallankumouksellisuus johti viimein 1917 Venäjän keisarikunnan luhistumiseen. Vallan otti ensin lähinnä duuman johtama väliaikaishallitus, joka kuitenkin kaatui vuoden sisällä bolševistisen puolueen ottaessa hallitsevan aseman johtajansa Vladimir Leninin johdolla. 7. marraskuuta 1917 vallankaappauksella alkanut lokakuun vallankumouksen nimellä tunnettu tapahtumasarja johti sisällissotaan, jossa vastakkaisina pääosapuolina olivat sosialistiset punaiset ja (vastavallankumoukselliset), ulkovaltojen tukemat valkoiset. Bolševikit tunnustivat pian valtaannousunsa jälkeen Suomelle itsenäisyyden Venäjän keisarikunnasta.[1]

title: Pekka Enkainen

text: Enkainen osallistui Suomen sisällissotaan 1918 Karjalan rintamalla ja kävi Markkovillan upseerikokelaskurssin 1919. Hän valmistui Kadettikoulusta 1922 sekä Sotakorkeakoulun teknilliseltä osastolta 1927. Rannikkotykistörykmentti 1:n teknisen toimiston päällikkönä hän toimi 1927-1936. Merisotakoulua hän johti 1936-1938. Merivoimien esikunnassa Enkainen toimi aseosaston päällikkönä 1938-1941. Jatkosodassa hän toimi Itä-Suomenlahden rannikkoprikaatin komentajana 1941-1944. 1. rannikkodivisioonaa hän komensi jatkosodan lopulla 1944.

title: Venäjän sisällissota

text: C. G. E. Mannerheim olisi halunnut johtaa suomalaiset joukot auttamaan Venäjän valkoisia. Olivathan Suomessa valkoiset voittaneet juuri sisällissodan. Hanke ei kuitenkaan saanut kannatusta. Suomen väliintulo olisi saattanut osoittautua ratkaisevaksi Venäjän sisällissodassa. Leninin mielestä oli "aivan varmaa, että vähäisinkin apu Suomelta olisi ollut riittävä ratkaisemaan Pietarin kohtalon". Trotski puolestaan ennakoi talvisotaa sanomalla: "Me emme voi elää vuodesta toiseen sen pysyvän uhan alaisena, että kenraali Mannerheim, tai joku muu, ehkä päättää ottaa meiltä Pietarin".[6]

title: Inkojen sisällissota

text:
Inkojen sisällissota oli Huascarin ja Atahuallpan välinen sota inkavaltakunnan herruudesta 1529–1532. Huascar julistautui kuninkaaksi.
Mutta Atahuallpa havitteli myös Sapa Incan titteliä. Tämä johti vuosia kestävään uuvuttavaan sisällissotaan, jonka Atahuallpa voitti. Pian sisällissodan jälkeen Francisco Pizarro saapui valloittamaan inkavaltakuntaa.

title: Hans von Essen

text: Hans von Essenin isä oli kenraalimajuri Didrik von Essen. Von Essen osallistui vapaaehtoisena Suomen sisällissotaan 1918 ja kävi Kadettikoulun 1. kadettikurssin 1919–1920. Sotakorkeakoulun 10. kurssilta hän valmistui 1935. Hän palveli Uudenmaan rakuunarykmentissä (URR) nuorempana upseerina ja adjutanttina 1920–1927 sekä eskadroonanpäällikkönä 1927–1930. Ratsuväkiprikaatin aliupseerikoulua hän johti 1930–1931. RemK:n johtajana hän oli 1931–1933. Ratsukoulua hän johti 1935–1937. Sotilasasiamiehenä Varsovaan, Prahaan ja Bukarestiin hän oli 1937–1939.

title: Ensimmäinen maailmansota

text: Ennen toista maailmansotaa ensimmäistä maailmansotaa kutsuttiin myös ”sodaksi joka lopetti kaikki sodat”. Mutta oikeammin voidaan sanoa, että ensimmäinen maailmansota oli toisen maailmansodan siemen. Hävitty sota johti Saksassa talouden romahdukseen ja inflaatioon ja yleisesti epäoikeutettuna pidetty rauhansopimus aiheutti tyytymättömyyttä, mikä osaltaan myöhemmin johti kansallissosialistien valtaannousuun. Venäjän huono sotamenestys johti osaltaan lokakuun vallankumoukseen ja keisarillisen Venäjän loppuun, veriseen sisällissotaan ja lopulta Neuvostoliiton syntyyn. Suomen irtoaminen Venäjästä liittyi vallankumoukseen, kun bolševistinen Venäjä tunnusti Suomen itsenäisyyden.

title: Jordanian sisällissota

text: Sisällissodan seurauksena militantit palestiinalaisryhmät siirsivät toimintaansa Libanoniin, mikä johti lopulta Libanonin sisällissotaan.

title: Venäjän historia

text: Sosiaaliset levottomuudet, kyllästyneisyys autoritaariseen keisarin hallintoon, ensimmäisen maailmansodan aiheuttama taisteluväsymys ja jo pitkään kytenyt vallankumouksellisuus johti viimein 1917 Venäjän keisarikunnan luhistumiseen. Vallan otti ensin lähinnä duuman johtama väliaikaishallitus, joka kuitenkin kaatui vuoden sisällä bolševistisen puolueen ottaessa hallitsevan aseman johtajansa Vladimir Iljitš Leninin johdolla. 7. marraskuuta 1917 vallankaappauksella alkanut lokakuun vallankumouksen nimellä tunnettu tapahtumasarja johti sisällissotaan, jossa vastakkaisina osapuolina olivat sosialistiset punaiset ja (vastavallankumoukselliset), ulkovaltojen tukemat valkoiset. Sisällissota päättyi puna-armeijan voittoon, minkä jälkeen olot rauhoittuivat niin paljon, että oli mahdollista perustaa uusi valtio, Neuvostoliitto.

title: Harald Hjalmarson

text: Helmikuussa 1918 Hjalmarson erosi eräiden muiden ruotsalaisten upseerien kanssa Ruotsin armeijasta liittyääkseen vapaaehtoisena Suomen valkoisiin joukkoihin, sillä Ruotsin hallitus ei hallitus ei halunnut lähettää virallisia ruotsalaisia joukkoja osallistumaan Suomen sisällissotaan. Suomeen meni noin kolmekymmentä ruotsalaista aktiiviupseeria ja viitisenkymmentä reservinupseeria. Saavuttuaan Vaasaan Hjalmarson otettiin saman tien everstinä Suomen valkoiseen armeijaan ja hän sai tehtäväkseen johtaa 650 miehen erikoisosastoa, jonka oli tarkoitus edetä punaisten linjojen läpi ja mennä auttamaan saarroksiin joutuneita Itä-Uudenmaan suojeluskuntia. Yritys kuitenkin epäonnistui, sillä Uudenmaan valkoiset olivat jo hajaantuneet ja Hjalmarsonin miehet lyötiin takaisin Heinolan taistelussa helmikuun lopussa.[1][2]

title: Onni Vuorisalo

text: Onni Vilhelm Vuorisalo () oli suomalainen jääkäriluutnantti ja Viron armeijan kapteeni. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, missä hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä komppanianpäällikkönä. Suomen sisällissodan jälkeen hän osallistui heimosotiin Aunuksessa ja Viron vapaussodassa, missä hänen kohtalonsa sinetöitiin tapaturmaiseen haavoittumiseen, mikä johti lopulta hänen menehtymiseen.

title: Irlannin sisällissota

text: Irlannin sisällissota käytiin 28. kesäkuuta 1922 – 24. toukokuuta 1923 vasta muodostetussa Irlannin vapaavaltiossa. Sodassa olivat vastakkain Michael Collinsin johtama vapaavaltion hallitus ja Britannian kanssa solmitun vapaavaltiosopimuksen vastustajat, joita johti Eamon de Valera. Viimeksimainitut eivät hyväksyneet Ulsterin jäämistä Britannian hallintaan eivätkä vapaavaltion muodollista sidettä Britanniaan.[1] Sodassa kuoli enemmän ihmisiä kuin sitä edeltäneissä Irlannin itsenäisyystaisteluissa.

title: Suomen sisällissota

text: Luettelo valkoisten muistomerkeistä Suomessa Luettelo punaisten muistomerkeistä Suomessa Suomen sisällissota Etelä-Pohjanmaalla Suomen sisällissota Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla

title: Sri Lankan sisällissota

text: Liberation Tigers of Tamil Eelam (LTTE) perustettiin vuonna 1976. Vuonna 1983 kolmetoista sotilasta kuoli LTTE:n väijytyksessä, mikä johti laajoihin tamilivastaisiin mellakoihin, joissa kuoli satoja tamileita. Tästä alkoi varsinainen sisällissota.

title: Jalo Heikinheimo

text: Heikinheimo saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan adjutantiksi Jääkäritykistöön ja otti osaa taisteluihin Tampereella. Tampereen valtauksen viime vaiheessa hän toimi hetken rintamaosasto A:n esikuntapäällikön tehtävissä. Myöhemmin hän johti kahta jalkaväkikomppaniaa Karkun ja Vammalan valtauksissa, joista viimeksi mainitussa haavoittui 18. huhtikuuta 1918.

title: Paperiliitto

text: Suomen ensimmäinen paperityöntekijöiden ammattiliitto perustettiin vuonna 1906 Tampereen paperiteollisuustyöväen ammattiosaston aloitteesta. Suomen Paperiteollisuustyöväen Liitto oli yksi varhaisimmista tehdastyöläisten liitoista. Järjestö solmi ensimmäisen työsopimuksensa 1907. Sisällissota lakkautti väliaikaisesti liiton toiminnan, mutta se aloitettiin uudelleen tammikuussa 1919. 1920-luvulla paperityöväen järjestäytynyt toiminta oli hankalaa ja liiton vaikutusvalta jäi vähäiseksi. SDP ja kommunistit kamppailivat ankarasti ay-liikkeen suunnasta, mikä johti lopulta uuden sosiaalidemokraattien hallitseman liiton perustamiseen.

title: Suomen itsenäistyminen

text: Itsenäistymisen aikaan Suomella ei ollut omaa sotaväkeä. Maassa oli venäläisiä varuskuntia, ja vuoden 1917 aikana syntyi vapaaehtoisia aseellisia joukkoja: työväen järjestyskaarteja sekä porvariston suojeluskuntia. Tammikuun 1918 lopussa suojeluskuntajoukot alkoivat karkottaa venäläissotilaita kenraali C. G. E. Mannerheimin johdolla ja punakaartit käynnistivät kapinan hallitusta vastaan. Syttyneeseen Suomen sisällissotaan osallistui hallituksen puolella myös saksalaisia ja ruotsalaisia ja kapinallisten puolella venäläistä sotaväkeä. Sisällissodan aikana Suomessa oli kaksi hallitusta, Svinhufvudin senaatti ja punaisten perustama Suomen kansanvaltuuskunta, jonka Neuvosto-Venäjä tunnusti Suomen lailliseksi hallitukseksi. Maaliskuussa 1918 Neuvosto-Venäjän ja Saksan välillä solmittu Brest-Litovskin rauhansopimus jätti Suomen Saksan valtapiiriin, jolloin venäläiset joukot vedettiin Suomesta pois ja saksalaiset tulivat sisällissotaan valkoisten avuksi tekemällä maihinnousun Suomen etelärannikolle. Saksan Itämeren-divisioona jäi Suomeen myös sisällissodan jälkeen, ja Suomen ja ulko- ja kauppapolitiikka sidottiin Saksaan. Suomen hallitsijaksi yritettiin saada saksalainen kuningas, mikä johti niin sanottuun hallitusmuotokiistaan. Saksa hävisi maailmansodan ympärysvalloille marraskuussa 1918, jolloin Saksan vaikutusvalta Suomessa päättyi, Suomen kuninkaaksi valittu Hessenin prinssi Friedrich Karl kieltäytyi kruunusta ja kuningakunta-ajatuksesta luovuttiin.

title: Viipurin taistelu (Suomen sisällissota)

text: Punaisten puolella ylipäällikkönä toimi kansanvaltuuskunnan puheenjohtaja Kullervo Manner, joka oli julistettu diktaattoriksi. Tosiasiassa punaisten sotatoimia Karjalassa johti kuitenkin itäisen rintaman komentaja Oskar Rantala. Venäläinen eversti Mihail Svetšnikov oli vielä kansanvaltuuskunnan sotilaallisena neuvonantajana Viipurissa. Hän oli laatinut huhtikuun alkupuolella punaisille puolustussuunnitelman, joka edellytti silloisten asemien pitämistä Karjalassa.

title: Hannes Mäkinen

text: Kuusi vuotta kansakoulua käynyt Mäkinen osallistui Suomen sisällissotaan punaisten joukoissa 17-vuotiaana. Hän kuului punakaartin lentävään komppaniaan ja johti haavoituttuaan Riihimäen naiskomppaniaa. Sodan jälkeen Mäkinen toimi vasemmistolaisiin käsiin jääneen Suomen sosialidemokraattisen nuorisoliiton sihteerinä. Mäkinen toimi myös Suomen sosialistisen työväenpuolueen (SSTP) puoluetoimikunnan varajäsenenä. Luottamustoimen hoitaminen keskeytyi, kun Etsivä keskuspoliisi pidätti Mäkisen samanaikaisesti muiden SSTP:n johtohenkilöiden kanssa 26. tammikuuta 1922. Hän sai kolmen vuoden rangaistuksen poliittisesta toiminnastaan. Vapautumisen jälkeen Mäkinen kutsuttiin Moskovaan ja hän opiskeli Kansainvälisen Lenin-koulun saksankielisellä sektorilla vuosina 1926–1928. Mäkinen luennoi valmistuttuaan LVKY:n skandinaavisella osastolla puoluehistoriasta ja hän opetti satunnaisesti Lenin-koulussa.

title: Suomen Sosialistinen Työväenpuolue

text: SSTP perustettiin 13. toukokuuta 1920 Helsingin työväentalolla. Mukana kokouksessa oli 82 osanottajaa, jotka edustivat 42 eri järjestöä. Uusi puolue päätettiin perustaa, kun kommunisteja lähellä olleet vasemmistososiaalidemokraatit jäivät vähemmistöön SDP:ssä. Jo aiemmin oli valittu väliaikainen puoluejohto, joka johti toimintaa perustavaan kokoukseen asti. Uuteen puolueeseen liittyi joukko SDP:n puoluejärjestöjä, jotka muodostivat sen perustason organisaation. Pääosa perustajista oli saanut jonkinlaisen tuomion osallisuudesta sisällissotaan.

title: Suomen sisällissota

text: Suomen kansan sisäinen hajaannus johti kuitenkin sisäiseen taisteluun, jonka aikana Saksan ja Venäjän välinen tilanne muuttui uudelleen sodaksi (18. helmikuuta 1918). Seurauksena oli, että samat miehet, sekä porvarit että sosialistit, jotka olivat hankkineet Suomelle itsenäisyyden, taistelutta joulukuussa 1917, ”kutsuivat” keskinäisellä sodallaan maahan Saksan, ja siten Suomen tuleva asema ei ollut enää riippuvainen suomalaisista vaan maailmansodan lopputuloksesta.[171]

title: Toinen sortokausi

text: Venäjän-kysymyksen hallitessa Suomen poliittista areenaa vuoteen 1917 asti monet maan sisäiset ongelmat ja sosiaaliset ristiriidat olivat jääneet ratkaisematta. Tämä johti poikkeuksellisten olosuhteiden vallitessa oikeiston ja vasemmiston väliseen yhteentörmäykseen ja maassa syttyi sisällissota vuoden 1918 alussa.

title: Dust Muhammad Khan

text: Dust Muhammad kuoli Heratissa 9. kesäkuuta 1863.[1] Dust Muhammad oli valtakaudellaan jakanut valtaa tasaisesti eri poikiensa kesken, mikä johti hänen kuollessaan sisällissotaan eri valtaistuimen tavoittelijoiden kesken. Sisällissota Dust Muhammadin kuoleman jälkeen kesti kuusi vuotta ja vuonna 1869 voittajaksi nousi lopulta yksi Dust Muhammadin nuoremmista pojista ja hänen itsensä nimeämä seuraaja Šir 'Ali Khan.[5]

title: Suomen sisällissota

text: Toisaalta punaisen Suomen tappio ja valkoisen Suomen päämäärien vain osittainen toteutuminen, Saksan hävittyä maailmansodan, johti kansallisen kompromissin syntyyn. Kun ulkovaltojen ”vieraat pistimet” jättivät Suomen rauhaan, maltilliset porvarit ja sosialistit ottivat lopulta vastuun maastaan. Kompromissin avulla taattiin Suomen sisäinen vakaus ja järjestys sekä kansanvaltainen kehitys ja tehtiin hidas, mutta varma kansallinen eheytyminen mahdolliseksi[190] Vuosina 1919–1991 suomalaisten demokratia ja itsenäisyys kestivät äärioikeiston ja äärivasemmiston painostuksen sekä toisen maailmansodan raskaat koettelemukset ja Neuvostoliiton paineen kylmän sodan aikana.

title: Liberian ensimmäinen sisällissota

text: Rauhansopimus kirjoitettiin elokuussa 1995, mikä sitten myöhemmin johti Charles Taylorin nousuun presidentiksi. Liberian ensimmäinen sisällissota vaati yli 200 000 kuollutta ja vei 2,1 miljoonaa ihmistä pakolaisiksi. Rauha ei kuitenkaan vakauttanut oloja, vaan eräät sissiliikkeet jatkoivat taistelua hallitusta vastaan vielä vuoden 1997 presidentinvaalien jälkeenkin. Erityisesti sissit hyökkäsivät hallituksen joukkoja vastaan Guineasta käsin. Tämä hiersi tuntuvasti Liberian ja Guinean välejä. Liberian tilannetta vaikeutti myös sen hallituksen osallistuminen Sierra Leonen sisällissotaan tukemalla maan kapinallisia. Jatkuvat levottomuudet johtivat lopulta alkuvuodesta 2003 uuteen sisällissotaan.

title: Urho Kekkonen

text: Lukiolaisena Kekkonen liittyi Kajaanin suojeluskuntaan ja osallistui Suomen sisällissotaan Kajaanin sissirykmentin mukana valkoisen hallituksen joukoissa. Hän osallistui muun muassa Kuopion, Varkauden, Mouhun ja Viipurin taisteluihin sekä johti Haminassa yhdeksän punaisen teloittamista.[10]

title: Kreikan sisällissota

text: Kreikan sisällissota käytiin vuosina 1946–1949. Se oli ensimmäinen kommunismin mittelö konservatiivisia voimia vastaan toisen maailmansodan jälkeen. Konservatiivisen puolen voitto johti Kreikan liittymiseen Natoon ja koko Välimeren itäosan painottumiseen osaksi länttä kylmässä sodassa.


query: Mikä Pietarin neuvosto oli?

title: Pietarin neuvosto

text: Pietarin neuvosto (koko nimeltään Pietarin [Petrogradin] työläisten ja sotilaiden edustajien neuvosto, , Petrogradski sovet rabotših i soldatskih deputatov) oli Pietarissa vuosina 1917–1924 vaikuttanut hallinnollinen elin, joka oli yksi sadoista eri puolille Venäjän tasavaltaa syntyneistä työläisten ja sotilaiden neuvostoista. Helmikuun vallankumouksen jälkeen se toimi Venäjän väliaikaisen hallituksen rinnalla, osittain tämän määräyksistä välittämättä, kunnes lokakuun vallankumouksen myötä valta siirtyi kokonaan Pietarin neuvostolle. Se muodosti yhdessä Venäjän muiden kaupunkien neuvostojen kanssa Neuvosto-Venäjän, josta myöhemmin syntyi Neuvostoliitto.[1]

title: Työläisten ja sotilaiden neuvostot

text:
Työläisten ja sotilaiden neuvostot ("sovjet") olivat Venäjän lokakuun vallankumouksen aikana vuosina 1917–1924 toimineita vallankumouksellisia toimielimiä. Näkyvin ja voimakkain niistä oli Pietarin neuvosto. Neuvostot koostuivat suurimmaksi osaksi tavallisista teollisuustyöläisistä ja armeijan rivimiehistä, jotka oli valittu äänestämällä. Niiden johtajat eli toimeenpanevat komiteat olivat sen sijaan usein puoluepoliittisesti valittuja ja eri vasemmistopuolueet kilpailivat niiden jäsenyyksistä.
Neuvostoja perustettiin jo vuoden 1905 lakkoliikehdinnän aikana, mutta tilanteen rauhoituttua ne lopetettiin. Ensimmäisten neuvostojen perustajana kunnostautui bolševikkijohtaja Mihail Frunze. Neuvostojen vaikutusvalta alkoi uudelleen kasvaa keväällä 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen. Pietarin neuvosto alkoi kokoontua Taurian palatsissa ja kevään aikana sen edustajamäärä kasvoi 3 000:een. Pietarin neuvoston toimeenpaneva komitea sai niin paljon vaikutusvaltaa, että sen puheenjohtaja Nikoloz Tškheidze neuvotteli maan hallituksen muodostamisesta duuman asettaman komitean kanssa. Neuvosto myös määräsi sotilaskomiteoiden perustamisesta armeijan kaikkiin joukko-osastoihin, jolloin se sai suuren vaikutusvallan sodassa olevaan armeijaankin.

title: Aleksei Rykov

text: Rykov valittiin täysjäseneksi keskuskomiteaan ja Pietarin neuvostoon lokakuussa 1917. Seuraavassa kuussa hänet hyväksyttiin sotilaalliseen vallankumouskomiteaan Moskovassa. Huolimatta erimielisyyksistä Leninin kanssa, Rykov valittiin sisäasiain kansankomissaariksi vuosina 1917–1918, korkeimman kansallisen taloudellisen neuvoston puheenjohtajaksi vuosiksi 1918–1920, kansankomissaarien neuvoston varapuheenjohtajaksi vuosiksi 1921–1924 ja kansankomissaarien neuvoston puheenjohtajaksi vuosiksi 1924–1929.

title: Pietarin neuvosto (1905)

text: Pietarin neuvosto oli Pietarin kaupungissa Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen aikana perustettu työväestöä edustanut elin. Se toimi esikuvana vuoden 1917 Venäjän vallankumouksen aikana perustetuille työläisten ja sotilaiden neuvostoille ja kaikille myöhemmille työläisneuvostoille eri maissa.

title: Suomen sisällissodan aikajana

text: 8. maaliskuuta – Helmikuun vallankumous käynnistää vuoden 1917 Venäjän vallankumouksen. 12. maaliskuuta – Pietarin neuvosto ja duuman väliaikainen komitea perustetaan. 15. maaliskuuta – Keisari Nikolai II siirtää vallan veljelleen Mikael Aleksandrovitš Romanoville, joka puolestaan luovuttaa sen vuorokautta myöhemmin väliaikaishallitukselle. Suomen suuriruhtinaskunnassa kenraalikuvernööri Franz Albert Seyn ja senaatin talousosaston varapuheenjohtaja Mihail Borovitinov pidätetään seuraavana yönä. 16. maaliskuuta – Maaliskuun vallankumous päättyy, kun valta on siirtynyt Venäjän väliaikaiselle hallitukselle ja Pietarin neuvostolle. Suomenlinnassa perustetaan venäläinen sotilasneuvosto, josta hieman myöhemmin kehittyy Helsingin neuvosto. 16.–17. maaliskuuta – Itämeren laivaston merisotilaiden upseerisurmat Helsingissä. 17. maaliskuuta – Helsingin neuvoston kaltainen Viipurin neuvosto perustetaan. 20. maaliskuuta – Venäjän väliaikainen hallitus antaa maaliskuun manifestin. 26. maaliskuuta – Suomen uudeksi hallitukseksi nimitetään Oskari Tokoin johtama senaatti. 31. maaliskuuta – Mihail Stahovitš nimitetään Suomen uudeksi kenraalikuvernööriksi.

title: Pietarin neuvosto

text: Pietarin neuvoston ensimmäiset vaalit lokakuun vallankumouksen jälkeen järjestettiin kesäkuun lopussa 1918. Oppositiossa olleet menševikit ja sosialistivallankumoukselliset saivat ilmeisesti ylivoimaisen enemmistön työläisten äänistä, mutta bolševikkihallinto oli muuttanut neuvoston kokoonpanoa siten, että suurimman osan edustajista valitsivat hallintoon sidoksissa olleet organisaatiot ja järjestöt, ja bolševikit säilyttivät näin enemmistönsä.[6]

title: Venäjän väliaikainen hallitus

text: Elokuun alussa 1917 erosi useita ministereitä, ja pääministeri Aleksandr Kerenskistä tuli käytännössä Venäjän diktaattori. Elokuun lopulla kapinallinen kenraali Lavr Kornilov hyökkäsi kohti Pietaria aikoen kaapata vallan ja ryhtyä sotilasdiktaattoriksi tai palauttaa tsaarinvallan pelastaakseen isänmaan ja heittääkseen pois vallasta sekä väliaikaisen hallituksen että neuvostot. Kerenski pyysi apua muun muassa bolševikeilta ja vapautti heinäkuun kapinan takia vangittuja bolševikkijohtajia. Näin kapinoineet matruusit asettuivat Kerenskin kanssa yhdessä Kornilovia vastaan ja kaappaushanke torjuttiin, kun rautatietyöläiset kieltäytyivät kuljettamasta Kornilovia joukkoineen Pietariin. Silti samalla bolševikit saivat enemmistön Pietarin ja Moskovan neuvostoissa eikä heidän kannattajilleen jaettuja aseita saatu enää takavarikoitua. Maaseudulla talonpojat ryöstelivät yhä useammin suurtiloja.

title: Grigori Zinovjev

text: N. Lenin, Vladimir Iljits Uljanov – piirteitä elämästä ja toiminnasta (1918). Suomen Kommunistinen Puolue, Pietari 1918. Sosialismi ja sota (1915, yhdessä Vladimir Leninin kanssa). Suomen Kommunistinen Puolue, Pietari 1919. Kommunistinen internatsionaale (1919). Suomen Kommunistinen Puolue, Pietari 1919. Kansainvälisen työväenliikkeen polttavat kysymykset – Kommunistisen internatsionaalen toinen kongressi ja sen tehtävät (1920). Pietari 1920. Venäjän vallankumous ja kansainvälinen proletariaatti – Venäjän proletaarisen kumouksen kaksivuotispäiväksi. Pietari 1920. Puolue ja ammattiliitot Neuvosto-Venäjällä (1920). Pietari 1920. Sosialipetturuuden syyt (1916). Pietari 1921. Venäjän kommunistisen puolueen (bolsheviikkien) historia (1923). Suom. Juho Latukka. Kustannusliike Kirja, Leningrad 1925. Mikä on kommunistinen nuorisoliitto ja mikä sen tulee olla. Kustannusliike Kirja, Leningrad 1926.

title: Pietarin neuvosto

text: Väliaikaisen hallituksen ja Pietarin neuvoston valtataistelu johti kevään ja kesän aikana useisiin levottomuuksiin. Suurimmat nähtiin niin sanottujen heinäkuun päivien aikana 16.–20. heinäkuuta, jolloin noin 700 väliaikaisen hallituksen vastaista mielenosoittajaa sai surmansa sille uskollisten sotilaiden ampumana.[4] Noin kuukautta myöhemmin tapahtui Kornilovin kapinana tunnettu oikeistolaisten upseerien vallankaappausyritys, jonka Pietarin neuvosto ja väliaikainen hallitus torjuivat yhdessä.[5] Epäonnistuneen upseerikapinan jälkeen radikaalien bolševikkien vaikutusvalta kasvoi neuvostossa ja lokakuun alussa neuvoston johtajaksi valittiin bolševikkeihin liittynyt Lev Trotski. Lokakuun lopussa neuvoston alaisuuteen pääkaupungin puolustusta varten perustettu Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea päätyi bolševikkien haltuun ja he käyttivät sitä välineenään suorittaessaan lokakuun vallankumoukseen marraskuussa 1917.

title: Vladimir Bontš-Brujevitš

text: Marraskuussa 1905 Bontš-Brujevitš muutti Pietariin, jossa hän työskenteli bolševikkilehtien toimittajana. Vuodesta 1910 lähtien hän toimi "Žizn i znanije" -kustantamon johtajana ja vuosina 1910–1914 "Zvezda" ja "Pravda" -lehtien toimitusten jäsenenä. Helmikuun vallankumouksen jälkeen Bontš-Brujevitš oli Pietarin neuvoston toimeenpanevan komitean jäsen ja työskenteli "Izvestija" ja "Rabotši i soldat" -lehtien toimittajana. Lokakuun vallankumouksen aikana hän oli Smolnan ja Taurian palatsin alueen komendantti ja vuosina 1917–1920 Venäjän kansankomissaarien neuvoston kanslianhoitaja. Maaliskuussa 1918 hän johti neuvostohallituksen muuttoa Moskovaan.

title: Työläisten ja sotilaiden neuvostot

text: Lenin kirjoitti puolueen sisäiseen muistioon syyskuun puolivälissä, että on tullut hetki, jolloin neuvostojen on otettava valtiovalta haltuunsa bolševikkien johtaman aseellisen kapinan avulla jo ennen kuin perustuslakia säätävä kansalliskokous kokoontuu. Vallan haltuunotto oli mahdollinen senkin vuoksi, että puolue perusti lokakuun puolivälissä erityisen sotilaallisen vallankumouskomitean. Se piti neuvostojen avulla määräysvaltaa armeijassa. Näin Venäjä ajautui lokakuun vallankumoukseen. Väliaikaiselta hallitukselta otettiin valta Pietarin neuvoston ja sen sotilaallisen vallankumouskomitean nimissä 25. lokakuuta (nykyisen ajanlaskun mukaan 7. marraskuuta) 1917.

text: Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea (, "Petrogradski vojenno-revoljutsionnyi komitet") oli syksyllä 1917 Pietarin neuvoston alaisuudessa toiminut elin, jota bolševikit käyttivät tärkeänä välineenään lokakuun vallankumouksen toteuttamisessa.

title: Lokakuun vallankumous

text: Lokakuun vallankumouksen kannalta ratkaisevaa oli, että bolševikit saivat käsiinsä Pietarin neuvoston johdon, joka oli sitä ennen ollut menševikkien ja sosialistivallankumouksellisten käsissä. Bolševikkien ehdotus Pietarin neuvoston toimeenpanevan komitean vaihtamisesta sai 22. (9.) syyskuuta pidetyssä neuvoston täysistunnossa enemmistön äänistä, sillä epäsuosituksi käynyt pääministeri Kerenski oli leimannut vanhan puheenjohtajiston, johon hän nimellisesti kuului. Bolševikit ja vasemmistoeserrät saivat nyt yhdessä enemmistön toimeenpanevaan komiteaan ja sen puhemiehistöön. Neuvoston puheenjohtajaksi valittiin 8. lokakuuta (25. syyskuuta) Lev Trotski, joka oli ollut lyhyesti myös vuoden 1905 ensimmäisen Pietarin neuvoston johdossa, tuolloin vielä menševikkinä.[33] Trotski oli liittynyt bolševikkeihin melko hiljattain mežraiontsy-ryhmästä ja vapautunut vain kolme viikkoa aiemmin vankilasta takuita vastaan, mutta Leninin poissaollessa hänestä tuli nopeasti bolševikkien tärkein johtaja Pietarissa.[34]

title: Pietarin taideakatemia

text: Taideakatemian neuvosto vastasi oppilaiden työsuorituksista. Neuvosto myös jakoi harkintansa mukaan tilaustyöt sekä opiskelijoille että jo valmistuneille.

title: Aleksandr Šljapnikov

text: Šljapnikov palasi Pietariin lokakuussa 1916. Helmikuun vallankumouksen puhjetessa seuraavana vuonna hän oli korkea-arvoisin Venäjällä vapaana ollut bolševikki, sillä kaikki ylemmät puoluejohtajat olivat maanpaossa tai Siperiaan karkotettuina. Hän oli mukana järjestämässä puolueen toimintaa uudelleen yhdessä Vjatšeslav Molotovin kanssa. Šljapnikov oli myös mukana perustamassa Pietarin neuvostoa, ja hänet valittiin sen ensimmäiseen toimeenpanevaan komiteaan. Hänet valittiin kesäkuussa 1917 Venäjän metallityöläisten ammattiliiton puheenjohtajaksi. Lokakuun vallankumouksen yhteydessä Šljapnikov nimitettiin ensimmäiseen kansankomissaarien neuvostoon työasiain kansankomissaariksi, vaikka hän toivoikin avoimesti sosialististen puolueiden yhteishallituksen muodostamista.

text: Lokakuun vallankumouksen jälkeen Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea toimi joulukuuhun 1917 saakka osana uutta valtiovaltaa, vastaten käytännössä Pietarin paikallishallinnosta ja tuotannon valvonnasta. Lisäksi se lähetti eri puolille Venäjää satoja komissaareja ja emissaareja perustamaan paikallisia sotilaallisia vallankumouskomiteoita sekä toteuttamaan kansankomissaarien neuvoston ensimmäisiä määräyksiä. Pietarin komitean puheenjohtajaksi vaihtui Podvoiski. Komitean tehtävät siirtyivät pian uusille kansankomissariaateille ja se lakkautettiin tarpeettomana 18. (5.) joulukuuta 1917.

title: Edvard Valpas-Hänninen

text: Sodan päättymisen jälkeen Valpas-Hänninen pakeni Neuvosto-Venäjälle, mikä jälkeenpäin katsoen todennäköisesti pelasti hänen henkensä. Neuvosto-Venäjällä ollessaan hän toimitti Pietarissa ilmestynyttä maltillista "Vapaus"-lehteä. Lehden perustivat sisällissodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle paenneet suomalaiset.

title: Tsentrobalt

text: Tsentrobaltin koollekutsuma Itämeren laivaston ensimmäinen edustajainkokous järjestettiin Helsingissä 7.–28. kesäkuuta. Siihen osallistui yli 130 matruusia, jotka edustivat laivaston tukikohtia Suomesta ja Pietarista. Venäjän väliaikainen hallitus ei kuitenkaan 21. kesäkuuta hyväksynyt Tsentrobaltin esittämiä sääntöjä, jolloin keskuskomiteaan valittiin uusi jäsenistö. Tämän jälkeen enemmistö Tsentrobaltin jäsenistä oli bolševikkejä ja uudeksi puheenjohtajaksi valittiin heidän edustajansa Pavlo Dybenko. Pietaria hallitsivat tuolloin rinnakkain väliaikainen hallitus ja niin sanottu Pietarin neuvosto. Tsentrobaltin siirtyminen bolševikkien haltuun tarkoitti käytännössä sitä, että mahdollisessa valiaikaishallituksen ja neuvoston välisessä kiistassa Itämeren laivasto tukisi jälkimmäistä.

title: Suomen kansanvaltuuskunta

text: Kansanvaltuuskunnalla oli virallinen ulkomaanedustus vain Neuvosto-Venäjällä, sillä ainoastaan Neuvosto-Venäjä tunnusti kansanvaltuuskunnan Suomen lailliseksi hallitukseksi ja Svinhufvudin senaatin seuraajaksi. Kansanvaltuuskunta määräsi 2. helmikuuta vallattavaksi Pietarissa sijainneen Suomen valtiosihteerinviraston, josta tuli tilapäinen edustusto, nimenään 18. helmikuuta alkaen Suomen tasavallan valtuuskunta. Kansanvaltuuskunnan edustajana Venäjällä oli alkuun K. W. Elmstedt apulaisenaan Hugo Jalava, mutta 8. helmikuuta Elmstedtin tilalle nimettiin Jukka Rahja. Kämärän taistelussa haavoittunut Rahja oli lähes koko sisällissodan ajan Suomessa, joten sijaisena Pietarissa toimi hänen apulaisensa Väinö Pukka. Neuvosto-Venäjän hallitus eli kansankomissaarien neuvosto nimitti vastaavasti 16. helmikuuta Ivar Smilgan diplomaattiseksi edustajakseen Helsinkiin. Yksikään toinen valtio ei kansanvaltuuskuntaa tunnustanut, vaikka useiden ulkovaltojen edustajien kanssa oltiin epävirallisessa yhteydessä käytännön asioiden tiimoilta. Kansanvaltuuskunta nimesi Ruotsin edustajakseen ensin Arthur Useniuksen ja myöhemmin Allan Walleniuksen, mutta Ruotsin hallitus ei tunnustanut heitä. Epäviralliseksi edustajaksi Yhdysvalloissa nimettiin Santeri Nuorteva, joka ei saanut yhteyttä Yhdysvaltain hallitukseen.

title: Pietarin neuvosto (1905)

text: Neuvoston ensimmäisenä puheenjohtajana toimi päivän ajan Zborovski-niminen työläinen ja hänen jälkeensä lakkoliikkeen johtajana tunnettu puolueisiin kuulumaton lakimies Georgi Nosar, oikealta nimeltään Pjotr Hrustaljov. Kun Nosar pidätettiin 9. joulukuuta (26. marraskuuta) 1905, puheenjohtajaksi valittiin 26-vuotias menševikki Lev Trotski. Kaikki loputkin neuvoston johtajat pidätettiin sisäministeri Pjotr Durnovon määräyksestä teknologisen instituutin tiloista viikkoa myöhemmin, 16. (3.) joulukuuta, sillä neuvosto oli julkaissut julistuksen, jossa kansalaisia kehotettiin lopettamaan verojen maksu ja vetämään rahansa pankeista. Pidätettyjen tilalle valittiin 23. (10.) joulukuuta uusi johto, jonka puheenjohtajana toimi menševikki Aleksandr Parvus, mutta heidätkin pidätettiin 15. (2.) tammikuuta 1906. Oikeudenkäynti Pietarin neuvoston 51 johtajaa vastaan alkoi lokakuun alussa 1906 ja heidät tuomittiin karkotettaviksi Siperiaan.

title: Grigori Zinovjev

text: Neuvosto-Venäjällä Zinovjevin ensimmäinen virka oli Ammattiliittojen keskusneuvoston johdossa. Vuosina 1918–1925 hän johti Pietarin neuvostoa.[2] Pääkaupungin siirryttyä Moskovaan hänestä tehtiin myös Pietarin paikallisen puolue-organisaation johtaja. Lisäksi hänet valittiin kommunistisen puolueen politbyroon ehdokasjäseneksi 1919 ja täysjäseneksi 1921.[3]

title: V. Volodarski

text: Helmikuun vallankumouksen jälkeen Volodarski palasi Venäjälle ja liittyi bolševikkipuolueeseen. Hän toimi puolueen Pietarin komitean ja Pietarin neuvoston puhemiehistön jäsenenä sekä osallistui aktiivisesti lokakuun vallankumoukseen. Sen jälkeen hän toimi lehdistö-, propaganda- ja agitaatiokomissaarina sekä Pietarin "Krasnaja gazeta" -lehden toimittajana. Volodarski osallistui neuvostojen 2.–4. edustajakoukseen ja valittiin yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean jäseneksi. 20.6.1918 sosialistivallankumouksellinen Grigori Semjonov ampui hänet matkalla joukkokoukseen.

title: Pietarin neuvosto (1905)

text: Kaikkein ensimmäinen työläisneuvosto vuoden 1905 vallankumouksen aikana perustettiin lakkokomiteaksi Ivanovo-Voznesenskiin. Pietarin neuvosto perustettiin vallankumouksellisen yleislakon yhteydessä 26. lokakuuta (J: 13. lokakuuta) 1905. Perustava kokous pidettiin Pietarin teknologisen instituutin tiloissa ja siihen osallistui 40 kaupungin tehtaiden edustajaa. Myöhemmin neuvosto käytti kokouspaikkanaan Vapaan talousseuran tiloja. Marraskuun lopulla neuvostoon kuului jo 562 edustajaa lähes kahdestasadasta tehtaasta. Pääosa oli metallityöläisiä. Enemmistö edustajista oli sosiaalidemokraattisen puolueen kannattajia, mutta mukana oli myös sosialistivallankumouksellisia ja muita vasemmistoryhmiä. Neuvosto toimi työväestön vallankumouksellisena itsehallintoelimenä. Sergei Witten hallitus joutui neuvottelemaan Pietarin neuvoston kanssa erilaisista asioista, koska neuvosto kontrolloi tehtaiden ohella lehtipainoja ja siten sanomalehtien päivittäistä ilmestymistä. Neuvosto päätti muun muassa vastustaa rajatonta sensuuria, vaatia kahdeksantuntista työpäivää ja vannoa solidaarisuutta kapinoiville Kronstadtin merisotilaille ja Puolan työläisille.

title: Pietarin neuvosto

text: Pietarin neuvosto perustettiin duuman kokoontumispaikassa Taurian palatsissa 12. maaliskuuta 1917 (juliaanisen kalenterin mukaan 27. helmikuuta), jolloin helmikuun vallankumous oli juuri alkanut. Toimeenpanevan komitean ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin menševikkejä edustanut Nikoloz Tškheidze.[2] Vaikka neuvosto koostui suurimmaksi osaksi tavallisista työläisistä sekä sotilaista ja siihen liittyi myös anarkisteja, kuului toimenpanevaan komiteaan ainoastaan poliittisten puolueiden edustajia. Sosialistivallankumouksellinen puolue (SR), sosiaalidemokraattinen työväenpuolue eli menševikit sekä siitä eronneet bolševikit saivat kaikki tasapuolisesti kolme paikkaa. Armeijan jokaisella pataljoonalla oli oikeus valita yksi edustaja neuvostoon, työläisillä puolestaan oli yksi edustaja jokaista tuhatta henkeä kohden.[1] Edustajien suuresta määrästä johtuen sen istunnot olivat usein sekavia ja meluisia kansankokouksia. Pietarin neuvoston hallussa oli suurin osa maan armeijasta ja laivastosta sekä rautatiet ja posti- ja lennätinlaitos.[3]

title: Vasili Dolgorukov (sotamarsalkka)

text: Vasili Dolgorukov kuului merkittävään Dolgorukovin ruhtinassukuun. Hän osallistui Suureen Pohjan sotaan ja kukisti vuosina 1708–1709 atamaani Kondrati Bulavinin johtaman kasakoiden kapinan. Dolgorukov pääsi aluksi Pietari Suuren suosioon, mutta hän vastusti Pietarin toteuttamaa uudistuspolitiikkaa. Vuonna 1718 hänen väitettiin olleen mukana pajarien salaliitossa, jonka tarkoituksena oli syrjäyttää Pietari ja nostaa valtaistuimelle hänen poikansa Aleksei Petrovitš. Dolgorukov menetti kaikki arvonimensä ja hänet karkotettiin maasta. Hänet kuitenkin armahdettiin vuonna 1724 keisarinna Katariinan ansiosta. Pietari II ylensi Dolgorukovin 1728 sotamarsalkaksi ja hänet nimitettiin salaneuvoston jäseneksi. Kymmenjäseniseen neuvostoon kuului kaksi muutakin Dolgorukovin suvun edustajaa, ja neuvosto käytännössä hallitsi Venäjää Pietari II:n vuonna 1730 tapahtuneen kuoleman jälkeen ennen kuin uusi hallitsija saatiin valittua.

title: Lokakuun vallankumous

text: Bolševikit olivat pian helmikuun vallankumouksen jälkeen perustaneet puolueelle erityisen sotilasjärjestön, jota johtivat Nikolai Podvoiski ja Vladimir Nevski.[51] Toukokuusta alkaen bolševikit olivat perustaneet myös omia punakaarteja, mutta ne eivät olleet erityisen uskollisia puolueelle ja osin sulautuivat Pietarin neuvoston perustamaan kansanmiliisiin.[52] Punakaartien käyttökelpoisuus lisääntyi, kun ne marraskuun alussa määrättiin Pietarin sotilaallisen vallankumouskomitean alaisuuteen. Pietarin neuvoston nimissä Trotski määräsi asetehtaat luovuttamaan kiväärejä punakaarteille, jotka näin saivat viime hetkellä kunnon aseistuksen.[23]

title: Lokakuun vallankumous

text: Venäjällä vallitsi helmikuun vallankumouksen jälkeen niin sanottu kaksoisvalta (dvojevlastije) väliaikainen hallituksen ja Pietarin neuvoston tehdessä päätöksiä rinnakkain ilman selvästi määriteltyjä valtaoikeuksia. Koska tsaarin vallankumouksen yhteydessä hajottamaa duumaa ei enää kutsuttu uudelleen koolle, väliaikaisen hallituksen oli tarkoitus käyttää sekä hallitsijan että parlamentin valtaoikeuksia siihen saakka kunnes Venäjän perustuslakia säätävä kansalliskokous kokoontuisi. Lähimpänä minkäänlaista kansanedustuslaitosta ollut Pietarin neuvosto – ja viime kädessä sen toimeenpaneva komitea – sai eräänlaisen veto-oikeuden väliaikaisen hallituksen päätöksiin, mutta käytti tosiasiassa myös itse lainsäädäntövaltaa. Se esimerkiksi antoi 14. (1.) maaliskuuta niin sanotun määräyksen nro 1, joka osittain siirsi armeijan sisäisen päätösvallan upseereilta sotilaiden neuvostoille ja antoi Pietarin neuvostolle oikeuden kumota hallituksen sotilaallisia käskyjä. Työläisten ja sotilaiden neuvostoja perustettiin pian kaikkialle, ja ne käyttivät paikallista valtaa työpaikoilla ja armeijan yksiköissä, mutta valtakunnalliselle tasolla Pietarin neuvosto säilytti erityisasemansa ja siihen lisättiin edustajia myös muista kaupungeista.[5][6]

title: Yleisvenäläinen toimeenpaneva keskuskomitea

text: Toimeenpanevan keskuskomitean perusti Pietarissa kokoontunut ensimmäinen yleisvenäläinen neuvostokongressi 30. kesäkuuta 1917. Toimeenpanevan keskuskomitean oli tarkoitus käyttää neuvostoille kuuluvaa päätösvaltaa kansallisella tasolla neuvostokongressien välisenä aikana. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Vladimir Leninin perustama hallitus eli kansankomissaarien neuvosto ilmoitti vastaavansa toimistaan virallisesti yleisvenäläiselle toimeenpanevalle keskuskomitealle. Vaikka lainsäädäntövallan Neuvosto-Venäjällä olisi näin pitänyt periaatteessa kuulua toimeenpanevalle keskuskomitealle, todellisuudessa kansankomissaarien neuvosto sääti alusta alkaen lakeja sen mielipidettä kysymättä.

text: Pietarin sotilaallisen vallankumouskomitean jäsenet valittiin Pietarin neuvoston puheenjohtajistosta, ammattiliitoista, tehtaiden ja sotilaskasarmien paikallisista komiteoista, bolševikkipuolueen ja vasemmistososialistivallankumouksellisten sotilasorganisaatioista, Tsentrobaltista, Suomen alueen sotilaskomiteasta ja punakaartien päämajasta. Komitean kokoontuessa ensimmäisen kerran 2. marraskuuta (20. lokakuuta) siihen kuului 66 jäsentä, joista 48 oli bolševikkeja, 14 sosialistivallankumouksellisia ja 4 anarkisteja. Yksikään jäsen ei kuulunut väliaikaisen hallituksen tukijoihin. Komitea oli käytännössä Pietarin neuvoston puheenjohtajaksi lokakuun alussa valitun Lev Trotskin käskyvallan alainen. Sotilaallisen vallankumouskomitean puhemiehistö valittiin 3. marraskuuta (21. lokakuuta). Siihen tulivat bolševikit Nikolai Podvoiski, Vladimir Antonov-Ovsejenko ja Andrei Sadovski sekä vasemmistososialistivallankumoukselliset Pavel Lazimir ja G. N. Suharkov. Puheenjohtajaksi valittiin Lazimir, tuolloin vain 26-vuotias sotilas. Hän laati luonnoksen komitean ohjesäännöksi, jonka Trotski viimeisteli.

text: Päätöksen sotilaallisen vallankumouskomitean perustamisesta teki Pietarin työläisten ja sotilaiden neuvoston toimeenpaneva komitea suljetuissa istunnoissaan 22. lokakuuta (J: 9. lokakuuta) ja 25. (12.) lokakuuta 1917, ja itse neuvosto hyväksyi sen 29. (16.) lokakuuta. Suunnitteluvaiheessa sen nimeksi aiottiin antaa ”vallankumouksellisen puolustuksen komitea”. Komitean alkuperäinen tarkoitus oli koota Pietarin työläiset ja sotilaat koordinoidusti suojelemaan pääkaupunkia mahdolliselta saksalaisten hyökkäykseltä. Se perustettiin alkujaan Pietarin neuvoston menševikkien ja sosialistivallankumouksellisten aloitteesta ja sen oletettiin olevan lojaali väliaikaiselle hallitukselle. Neuvostossa enemmistön saavuttaneet bolševikit kuitenkin näkivät tilaisuuden tehdä komiteasta oman vallankumouksensa työkalu ja he tukivat siksi sen perustamista. Komitean oli määrä päättää Pietarin puolustukseen tarvittavien joukkojen määrästä, pitää luetteloa puolustukseen varatuista joukoista joita ei saisi siirtää pois kaupungista, laatia kaupungille puolustussuunnitelma sekä ylläpitää työläisten ja sotilaiden puolustusvalmiutta. Smolnassa päämajaansa pitänyt komitea johti sittemmin lokakuun vallankumouksessa käytettyjen joukkojen mobilisointia sekä toi Pietarin punakaartit, varuskuntien sotilaat ja Itämeren laivaston merisotilaat yhtenäisen käskyvallan alle.


query: Milloin käytiin talvisodan ns. Suomussalmen taistelu?

title: Raatteen tien taistelu

text: Raatteen tien taistelu käytiin talvisodassa Suomen ja Neuvostoliiton välillä alkuvuodesta 1940 osana Suomussalmen taistelua.

title: Tauno Ahonen

text:
Talvisodan alkaessa hän sai kutsun palvelukseen 13.10.1939 Oulun kuljetusosastoon. Hän toimi autonkuljettajana koko talvisodan ajan E/I/KTR 9 joukko-osastossa.
4.1.1940 Tauno haavoittui vaikeasti vasempaan olkavarteen Hyrynsalmella ja joutui olemaan sotasairaalassa 33 vrk.
Talvisodassa hän otti osaa Suomussalmen, Raatteen ja Kuhmon taisteluihin. Reserviin hänet kotiutettiin 25.4.1940.

title: Kainuun prikaati

text: Prikaati vaalii myös talvisodan Suomussalmen, Raatteen tien ja Kuhmon taistelujen sekä jatkosodan 14. Divisioonan Rukajärven suunnan korpisotureiden perinteitä.

title: 9. divisioona (talvisota)

text: 9. divisioona oli Suomen armeijan divisioona talvisodan aikana. Divisioonan käymistä taisteluista merkittävimmät olivat Suomussalmen taistelu ja Raatteen tien taistelu. Divisioona kuului talvisodan aikana Pohjois-Suomen Ryhmään, joskin divisioonan joukoista siirrettiin talvisodan aikana useita joukko-osastoja muihin rintamasuuntiin.

title: Äyräpää

text: Äyräpäässä käytiin kiivaita taisteluita sekä talvisodassa vuonna 1940 että jatkosodassa kesällä 1944 (ns. Äyräpään-Vuosalmen taistelut). Arkkitehti Oiva Kallion suunnittelema, vuonna 1934 valmistunut kirkko tuhoutui talvisodan aikana maaliskuussa 1940. Neuvostojoukot räjäyttivät sen rauniot jatkosodan jälkeen.

title: Hyrynsalmen kirkko

text: Talvisodan aikana kirkkoa käytettiin Suomussalmen taisteluissa kaatuneiden kokoamispaikkana.

title: Hyrynsalmi

text: Talvisodan aikana kirkkoon koottiin Suomussalmen taisteluissa kaatuneet.

title: Suomussalmi

text: Suomussalmen taistelu käytiin kirkonkylän ja sen pohjoispuolella olevan Hulkonniemen alueilla vuoden 1939 joulukuussa. Suomalaisten saarrostavan vastahyökkäyksen painostamana 163. divisioona vetäytyi alueelta 27. joulukuuta menetettyään vahvuudestaan noin kolmanneksen.

title: Neuvostoliiton 54. vuoristodivisioona

text:
Talvisodan ensimmäisenä päivänä 30. marraskuuta 1939 54. vuoristodivisioona hyökkäsi Neuvostoliiton ja Suomen välisen rajan yli. Divisioona oli ennen hyökkäystään joutunut
luovuttamaan yhden vuoristojalkaväkirykmentin Suomussalmen suuntaan 163. divisioonalle ja saanut tilalle 529. jalkaväkirykmentin (JR 529), joka taisteli pääosin erillään etelämpänä Nurmeksen suunnalla. Divisioonaa pidettiin
parhaimpana 9. armeijan divisioonana, joka soveltui talviolosuhteisiin. Sen alaisuuteen kuuluivat Kuhmon alueella myös 337. vuoristojalkaväkirykmentti (JR 337), 118. vuoristojalkaväkirykmentti (JR 118) sekä kaksi erillistä pataljoonaa, joista toinen oli 44. divisioonanasta (II/JR 305) ja toinen Nurmeksen suunnalla toimineesta 529. jalkaväkirykmentistä (III/JR 529). Armeijakunnankomentaja Vasili Tsuikov antoi 22. tammikuuta 1940 taistelukäskyn, jonka mukaan 54. vuoristodivisioonan oli 23. tammikuuta hyökkäämällä tuhottava Luelahden alueen suomalaisjoukot. Divisioonan komentaja prikaatinkomentaja Gusevski ilmoitti, ettei Luelahden alueella ollut suomalaisia joukkoja.
Raatteentien taistelun jälkeen eversti Siilasvuon joukkoja siirrettiin Kuhmon rintamalle taistelemaan 54. vuoristodivisioonaa vastaan. Siilasvuon 9. divisioonan joukot kävivät kiivaita taisteluja divisioonaa vastaan, joka talvisodan lopulla muuttui mottitaisteluiksi. Mottitaistelut kestivät talvisodan loppuun saakka. Talvisodan viimeisimmät taistelut Kuhmossa käytiin Luelahden alueella. Luelahden mottitaistelut alkoivat 25. helmikuuta ja päättyivät 13. maaliskuuta rauhan tultua. 54. vuoristodivisioonan jäädessä mottiin, oli talvisodan päättyessä laskettu suomalaisjoukkojen tehneet 2. helmikuuta–13. maaliskuuta 1940 kaikkiaan 19 hyökkäystä 54. vuoristodivisioonan mottia vastaan. Divisioonan moteista suurin oli 337. vuoristojalkaväkirykmentin (JR 337) motti. Suomalaiset olivat kohtalaisen passiivisia kyseistä mottia kohtaan ja tyytyivät pääosin sen vartiointiin 10. helmikuuta alkaen. JR 337 yritti hyökätä lännestä Luelahdelle. Rykmentti lähetti 4. maaliskuuta noin 500 miehen vahvuisen osaston, mutta suomalaiset torjuivat hyökkäysyrityksen. Hyökkäysosastosta kaatui lähes puolet ja noin 100 heistä onnistui ryömimään jään yli läntiseen mottiin, jonka alueella oli 54. vuoristodivisioonan esikunta. Suomalaiset tulittivat tämän motin aluetta 12 tuntia 12. maaliskuuta ja seuraavana päivänä 8 tuntia. Alueen neuvostojoukot pitivät kuitenkin asemansa sodan loppuun saakka.

title: Lentopommi

text: Suomi käytti ilmapommitusta niin talvisodassa kuin jatkosodassakin. Talvisodassa Suomella oli hyvin vähän lentokoneita, mutta jatkosodassa Suomi käytti laajalti pommikoneita esimerkiksi Talin–Ihantalan taistelussa.

title: Suomen talvisodassa saama sotasaalis

text: Sotasaaliin pääosa saatiin IV Armeijakunnan, Ryhmä Talvelan ja Pohjois-Suomen Ryhmän alueelta. Niin sanotut mottitaistelut tuottivat suuren osan saadusta saaliista. Esimerkiksi Ryhmä Talvelan vastahyökkäyksessä Tolvajärven–Ägläjärven taisteluissa saatiin runsas sotasaalis. Samoin Suomussalmen ja Raatteen tien taisteluissa eversti Hjalmar Siilasvuon johtamat joukot kuten 9. divisioona saivat suuren sotasaaliin.

title: Neuvostoliiton divisioonat talvisodassa

text: Suomalaisten onnistui aiheuttaa uusillekin joukoille merkittäviä tappioita muun muassa Suomussalmella jossa käytiin Raatteen tien taistelu.

title: Honkaniemen taistelu

text: Honkaniemen taistelu käytiin talvisodassa 26. helmikuuta 1940. Suomen sotahistoriaan mainittu taistelu on jäänyt lähinnä siitä syystä, että se oli ensimmäinen merkittävämpi vastahyökkäys, johon suomalaisten puolelta talvisodassa osallistui panssarijoukkoja. Taistelun lopputulos oli suomalaisten kannalta synkkä ja suomalaisten osalta panssarijoukkojen käyttö loppuikin käytännössä talvisodassa tähän taisteluun. Taistelun tuloksena Mannerheim kypsyi ajatukseen vetää suomalaiset joukot väliasemasta taaksepäin.

title: Mihail Duhanov

text: Duhanov toimi talvisodan alusta Neuvostoliiton 9. armeijan komentajana. Sen tehtävänä oli edetä Vienan Kemin kohdalta kohti Oulua ja näin katkaista Suomi kahtia, jolloin Suomi olisi menettänyt maayhteyden Ruotsiin. 9. armeijan suunnitelmat eivät kuitenkaan onnistuneet Suomussalmen, Kuhmon ja Raatteentien taisteluissa.

title: Andrei Zelentsov

text: Talvisodassa Zelentsov komensi Suomussalmen taisteluissa Neuvostoliiton 163. divisioonaa, jonka tehtävänä oli vallata ensin Suomussalmi ja jatkaa etenemistä kohti Oulua katkaistakseen Suomen, jolloin Suomi olisi menettänyt maayhteyden Ruotsiin. Zelentsovin divisioona ei kuitenkaan operaatiossaan onnistunut, vaan joutui vetäytymään Suomumussalmelta joulukuun lopulla 1939. Zelentsovin divisioonan apuun oli tulossa Neuvostoliiton 44. divisioona, jonka suomalaiset kuitenkin tuhosivat lähes kokonaan.

title: Hjalmar Siilasvuo

text: Hjalmar Siilasvuo kirjoitti talvisodan tapahtumista kaksi teosta, Suomussalmen taistelut ja Kuhmo talvisodassa, jotka ilmestyivät Otavan kustantamina vuoden 1940 aikana. Suomussalmen taistelut -kirjan haamukirjoittajaksi epäiltiin aikanaan eversti Alpo Marttista, minkä tämä itse kuitenkin kiisti.

title: Leo Kyander

text: Kainuun rajakomendantti everstiluutnantti Kyander kokosi reserviläisistä talvisodan kynnyksellä ylimääräisten harjoitusten (YH) aikana 10. – 14. lokakuuta 1939 Suomussalmelle, pääosin Hyrynsalmen, Puolangan, Ristijärven ja Suomussalmen miehistä Erillinen Pataljoona 15:n, jonka komentajana hän toimi talvisodassa ja vastaanotti Neuvostoliiton hyökkäykseenlähdön 30. marraskuuta 1939 aamulla Vaitolahden-Kivivaaran-Käsnäselän lohkolla Raatteentien suunnalla, aluksi vain muutaman joukkueen voimalla. Myöhemmin Kyander toimi V Armeijakunnan pioneeriosaston komentajana, osallistuen taisteluihin Raatteentiellä, Suomussalmella, Kiianniemellä ja Mustajoella. Talvisodan loppuvaiheella hänet komennettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 5:n päälliköksi sekä Vaasan suojeluskuntapiirin päälliköksi. Näissä tehtävissä hän toimi myös välirauhan aikana. Jatkosotaan hän osallistui Vaasan suojeluskuntapiirin komentajana. Sotien jälkeen hän oli hoidettavana sotilassairaalassa ja erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1944.

title: Luettelo jääkäreistä J

text: Johan Arvid Juntunen (3. joulukuuta 1888 Suomussalmi – 24. elokuuta 1965) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Juho Juntunen ja Sofia Kela. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1935 Beata Kemppaisen kanssa. Juntunen työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 13. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 30. joulukuuta 1917 ja laskettiin siviilitöihin. Junttila palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 ja asettui kruununtorppariksi Suomussalmelle. Juntunen kuului Suomussalmen suojeluskuntaan vuosina 1932 ja 1937–1944. Hän osallistui talvisotaan Suomussalmen harjoituskeskuksessa ja ilmavalvontatehtävissä Ilmavalvontakomppania 74:ssä. Jatkosodan aikana hän toimi ilmasuojelu- ja väestönsuojelutehtävissä Suomussalmella. Jatkosodan aikana hänet kotiutettiin iän perusteella vuonna 1943 ja jatkoi edelleen pientilansa hoitoa. Hänet haudattiin Suomussalmelle. Ylennykset: Vääpeli 1943. Kunniamerkit: Talvisodan muistomitali, Jääkärimerkki.

title: Hjalmar Siilasvuo

text: Heti talvisodan alkaessa oli Kuhmoon hyökännyt Neuvostoliiton 54. divisioona, joka oli koottu paljolti vienankarjalaisista. Sen tavoitteena oli ensin Kuhmo, sitten Sotkamo ja edelleen Kajaani ja Oulu, joka oli myös Suomussalmelle hyökänneiden divisioonien tavoitteena. Divisioonan hyökkäys pysäytettiin Kuhmon kirkonkylän eteläpuolelle, Jyrkänkoskelle. Suomussalmen taistelujen ratkettua Siilasvuo sai seuraavaksi tehtäväkseen lyödä myös tämän divisioonan. Siilasvuon 9. divisioona saikin saarrettua vihollisen, ja paloiteltua sen joukot useaan mottiin. 54. divisioonalla oli kuitenkin ollut aikaa ja kykyä kaivautua maahan, ja se puolustautui hyvin sitkeästi, eikä kaikkia motteja kyetty laukaisemaan. Puna-armeija yritti myös päästä saarretun divisioonan avuksi. Helmikuussa Dolinin hiihtoprikaati pyrki apuun metsien kautta, mutta metsiin se myös tuhottiin. Neuvostoliitosta tulevan tien suunnasta apuun pyrkivät vahvat joukot, muun muassa 44. divisioonan kolmas rykmentti. Täällä puna-armeija pystyi myös käyttämään ylivoimaista tykistöään, jonka merkitys jäi muuten Kainuun talvisodassa suhteellisen vähäiseksi. Suomalaiset torjuivat nämä hyökkäykset Löytövaarassa ja Kilpelänkankaalla, jossa tykistötulen jäljet näkyvät maastossa vielä vuonna 2006. Taistelut Kuhmossa jatkuivat Moskovan rauhaan saakka, joskin Siilasvuon mukaan taistelu olisi ratkaistu voitoksi, jos rauhaa olisi viivytetty parilla päivällä.

title: Kaarlo Varmavuori

text: Kaarlo Erkki Aleksanteri Varmavuori (16. marraskuuta 1890 Sakkola – 24. joulukuuta 1939 Suomussalmi) oli Suomen sisällissodan Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoonan ratsuosaston komentaja, joka menehtyi talvisodassa Suomussalmen taistelussa.

title: Oulun kasarmi

text: Toisen maailmansodan aikana kasarmilla koulutettiin rintamalle meneviä täydennysmiehiä. Syksyllä 1939 Oulussa perustettiin 9. divisioona, joka kunnostautui Raatteen ja Suomussalmen taisteluissa. Lisäksi syksyllä 1939 perustettiin Erillinen Pataljoona 21, joka taisteli talvisodassa Kotkan lohkolla. Oulussa oli ollut talvisodan aikana koulutettavana myös tanskalaisia ja amerikansuomalaisia vapaaehtoisia. Heidän majoituspaikkansa olivat eri puolilla kaupunkia muun muassa tanskalaisia Oulun Lyseolla ja amerikansuomalaisia aluksi Lyseolla ja myöhemmin Länsi-Tuirassa Kuurojen koululla.

title: Suomussalmen taistelu

text: Suomussalmen taistelu oli talvisodassa Suomen ja Neuvostoliiton välillä 30. marraskuuta 1939 – 8. tammikuuta 1940 käyty taistelu. Lopputuloksena oli Suomen voitto materiaaliltaan huomattavasti suuremmista neuvostojoukoista. Päävastuun taisteluista kantoi Suomen puolelta 9. divisioona.

title: Aarne Möttönen

text: Möttönen osallistui talvisotaan Jalkaväkirykmentti 64:n kuormastopäällikkönä, josta hänet siirrettiin myöhemmin 9. divisioonan ilmatorjunta- ja Hyökkäysvaunukomppanianpäälliköksi (Osasto Möttönen). Hän otti osaa taisteluihin talvisodassa Suomussalmen-Raatteen akselilla, Kuhmossa, Saunajärvellä ja Löytövaaralla.

title: Ilmari Kianto

text: Talvisodan puhjettua Kianto perheineen joutui jättämään Turjanlinnan 7. joulukuuta 1939, kun venäläiset joukot saapuivat Suomussalmen kirkonkylän lähelle ja Turjanlinnan alue joutui taistelunäyttämöksi. Saman päivän iltana paloi koko Suomussalmen kirkonkylä suomalaisten sytyttämänä. Joulukuussa rintamalinja kulki Turjanlinnan alueen läpi, ja suomalaiset joukot polttivat Turjanlinnan 19. joulukuuta 1939. Turjanlinnan rakennuksista säilyi vain sauna ja jäkäläriihi. Näiden Hulkonniemen taisteluiden aikana myös Kiannon poika Jormo Gabriel Kianto haavoittui vaikeasti noin 2 kilometrin päässä Turjanlinnasta.

title: Museotie

text: Museotie on tieverkon osa, joka on erityispiirteiltään tai historiansa perusteella merkityksellinen. Tie voi olla edelleen normaalissa käytössä tai sen on syrjäyttänyt uudempi tieyhteys. Museotiet on useimmiten merkitty tiekarttoihin ja maastoon. Tiet on pyritty jättämään siihen tilaan, että kävijä saa käsityksen entisajan tiestöstä ja liikenneolosuhteista. Joskus tie itsessään vaikuttaa tavalliselta maantieltä, mutta sillä on historiallinen tausta. Esimerkkinä museotiestä on Petsamoon johtaneen Jäämerentien eräs osuus, Inarin kunnassa sijaitseva Magneettimäki, joka on katsottu historiallisesti merkittäväksi kohteeksi. Toinen huomattava museotie on Suomussalmella Raatteeseen johtava tie jonka varrella käytiin ankaria taisteluja talvisodan aikana.

title: Suomussalmi

text: Suomen talvisodan ensimmäiset laukaukset ammuttiin Suomussalmen Karttimossa 30. marraskuuta 1939. Raatteessa rajavartijat kuulivat radiosta diplomaattisuhteiden katkenneen ja suunnilleen samoilla hetkillä alkoi ampuminen sielläkin.[6] Neuvostoliiton 163. divisioona tuli kahta reittiä Suomussalmelle ja kohtasi aluksi vain vähäisiä rajavartiojoukkoja. Vihollisen hidastelu mahdollisti lisäjoukkojen (9. divisioona) siirron Suomussalmelle. Suomalaisia joukkoja komensi jääkärieversti Hjalmar Siilasvuo. Ensimmäisistä voitokkaista taisteluista Kuusamon suunnalla vastasi everstiluutnantti Paavo Susitaipaleen johtoon siirtynyt Erillinen pataljoona 16 Kuusamosta. Ryhmä Sudelle alistettiin myös Porissa perustettu Polkupyöräpataljoona 6, jonka muistomerkki on Kylänmäellä.

title: Juntusranta

text: 1800-luvulla Juntusrannalla aloitettiin tervanpoltto. Terva kuljetettiin vesiteitse Kajaanin kautta Ouluun. Vuosisadan lopulla Juntusrantaan perustettiin Suomussalmen alueen ensimmäinen koulu. Omakustanteena vuonna 1981 julkaisemassaan kirja "Taas koulun sauna paloi" oululainen opetusneuvos Erkki Tuomikoski kertoo kokemuksistaan nuorena opettajana Juntusrannan Ruhtinansalmen koululla vuosina 1915 ja 1916. Kauppa-, posti- ja pankkitoiminta alkoi kylässä 1900-luvun alussa. Kylään sijoitettiin myös rajavartioasema. Talvisodan aikana Juntusrannassa käytiin Suomussalmen taisteluja.

title: Kiantajärvi

text:
Talvisodan aikana järvi joutui sotanäyttämöksi, kun neuvostoliittolainen 163. divisioona, jonka pääosat saapuivat Juntusrannan suunnalta ja osa Raatteentietä, miehitti kirkonkylän ympäristön ja otti varsinkin Juntusrannassa paljon siviilejä vangeiksi.
Kiantajärven Niskanselkä ja Haukiperä toimivat luonnollisena puolustuslinjana. Venäläiset pääsivät talvisodassa pisimmillään järven lounaisrannalle kirkonkylän kohdalla kapeassa Haukiperässä, mutta hyökkäys torjuttiin. Suomussalmen taistelujen loppuvaiheessa 29. joulukuuta 1939 kirkonkylään ja Hulkonniemelle saarroksiin joutuneista venäläisistä pääosa vetäytyi Suomussalmelta Kiantajärven jäätä pitkin koilliseen. Uhkan poistuttua suomalaisten huomio kääntyi Raatteen tielle.

title: Neuvostoliiton 163. divisioona

text: 163. divisioona oli Neuvostoliiton puna-armeijan jalkaväkidivisioona, joka osallistui talvisodassa joulukuussa 1939 Suomussalmen taisteluun.

title: Andrei Zelentsov

text: Andrei Ivanovitš Zelentsov (), oli Neuvostoliittolainen prikaatinkomentaja, joka tunnetaan erityisesti Suomussalmen taisteluiden 163. divisioonan komentajana talvisodassa.