Інтернати у США стають другими домівками для неповносправних
Хоча уряд США фінансово підтримує людей із фізичними чи психічними вадами, все ж таки значну частину допомоги таким людям надають благодійні організації.
12%, понад 36 мільйонів американців, мають фізичні або психічні вади, що заважають їм вести повноцінне життя. Хоча держава фінансово підтримує таких людей і захищає їх права, значну частину допомоги таким людям надають благодійні організації. Одна з таких установ – «Бело Макріс», що в перекладі з гельської мови означає «будинок мого серця». Своїм головним завданням у цій організації вважають створити для неповносправних нормальні, наскільки це можливо, умови життя. Карточні ігри – улюблена розвага мешканців цього будинку-інтернату. Зрештою, вибирати їм не доводиться. Четверо з них неповносправні, окрім Ембер, яка ними опікується: «Я не дивлюся на це як на роботу. Ми більше як родина. Я б це робила для кожного… для моєї матері, батька. Я не бачу різниці». Усе у цьому приміщенні обладнане і пристосоване для потреб людей з обмеженими фізичними чи розумовими можливостями. Останнє їхнє придбання – стельовий рейковий підйомник. Завдяки багатофункціональності цього апарату пересуватися стало значно легше, – розповідає Ерік, один з мешканців. Тепер не так як коли, де було потрібно щонайменше двоє людей, аби підняти і перенести його. «Це забирало багато часу. Спочатку вони повинні були підняти мене з крісла, потім розкачати, щоби покласти на ліжко. Мої ноги майже завжди за щось чіплялися», – каже Ерік. Нова техніка полегшує роботу і Ембер. Навіть будучи на 8-му місяці вагітності, жінка може транспортувати Еріка без додаткової допомоги. Це лише один з 54 будинків неприбуткової організації «Бело Макріс». Уже 40 років ця організація доглядає за інвалідами, надаючи їм різноманітну допомогу. Стенлі має легку форму олігофренії. Останні 18 років він живе у будинках організації, де його часто відвідує брат Двайт: «Коли він жив з моїм батьком, він міг винести сміття, принести газету, сходити за поштою. Те саме він робить і тут. Так що вийшло все дуже добре». Окрім Ембер, яка є штатною співробітницею, за мешканцями-пацієнтами доглядають волонтери, як Кайл Ганс: «Це прекрасне відчуття – допомогти комусь, хто не може це зробити сам. Почуваєшся потім дуже добре». В організації переконані, що створити нормальну атмосферу для неповносправних неможливо без того, аби залучити самих інвалідів до життя громади. «Люди з особливими потребами повинні бути частиною суспільства… Це дає їм можливість заводити знайомства, товаришувати і не лише один з одним, не тільки з персоналом будинку, але й сусідами та мешканцями їх району», – каже виконавчий директор Роберт Айрленд. Що і сталося у випадку Еріка, який уже багато років працює в одній з місцевих крамниць. Заробіток, каже Ерік, дає йому відчуття затребуваності у суспільстві, а більше йому і не треба, опіка і увага у нього є, це він отримує у будинку «Бело Макріс».