Під якими гаслами просувати Майдан на Схід? 
«Східняки» бачать на Майдані забагато націоналізму та амбіцій і замало об’єднавчих ідей – соціологи
За словами , зараз між владою та опозицією встановилася рівновага. Одним із факторів, що схилить шальку терезів і змусить владу виконати вимоги учасників акцій протесту, може стати поширення Майдану на південні та східні області. «Там, на Сході, 30-40 % – у Харкові, Одесі, Дніпропетровську – голосували за всі види опозиції», – заявляє Юрій Луценко. Звертаючись російською мовою від імені «в цілому, російськомовного Києва» до мешканців південно-східних регіонів, Юрій Луценко зауважив, що «вас грабують більше і довше, ніж нас». За його словами, необхідно довести мешканцям цих регіонів, що мета Майдану – не привести когось до влади, а припинити розкрадання України. Між тим, експерти кажуть, що виконати це завдання буде непросто. Хоча на Донбасі чи в Криму багато невдоволених чинною владою, але й опозиційних лідерів вони не сприймають. Причому, політики-опозиціонери до певної міри самі в цьому винні. «На жаль, найпростіша технологія поділу на свій-чужий лишається головною в арсеналі наших політиків – як з одного, так і з іншого боку», – зазначає політтехнолог . Під час політичної кризи антагонізм між мешканцями різних регіонів зріс. Адже влада часто намагається представити київський Майдан як західноукраїнське явище. Причому, як зазначає вчений-соціолог , значна частина мешканців південно-східних областей сприймають Майдан не як протест проти дій влади, а як загрозу власній ідентичності. В очах значної частини мешканців південно-східних областей ставлення до протестів погіршується, адже багатьох лякає екстремізм та вуличні сутички, а головне – Майдан для них лишається чужим. «Те, що Майдан сприймають на Сході по-одному, а на Заході по-іншому – це факт, – стверджує соціолог . – На Сході існує таке сприйняття, що їх якісь люди намагаються навчити любити Батьківщину так, як вони це розуміють. І це зустрічає спротив». За його словами, просуванню Майдану на Південь і Схід заважатиме брак об’єднавчих ідей, надмір політичних амбіцій лідерів опозиції та надто помітна націоналістична складова спротиву.