Микола Рябчук: "Україна застрягла в добі радянської Перебудови"
Публіцист, журналіст та дослідник розповів про своє бачення найкращого, що може статися з Україною.
Микола Рябчук – журналіст, письменник, дослідник. У радянські часи займався самвидавом, був двічі виключений з ВНЗ. У часи Перебудови зайнявся публіцистикою, прагнучи напряму доносити суспільно важливі ідеї до громадськості зрозумілою мовою. Своєю роботою вважає – культуртрегерство. Досліджує проблеми становлення національної ідентичності, формування громадянського суспільства та державо і націєтворення. Микола Рябчук розказав про те найкраще, що все ще може статися з Україною. Максимум на що ми сподівалися у 70-их роках та першій половині 80-их було пом’якшення радянського режиму, якісь ліберальні поступки з його боку, гальмування русифікації – тобто «соціалізм з людським обличчям». Я і моє найближче середовище не сподівались дожити до незалежності України. Тому в певному сенсі можна помирати задоволеним – якась частина моєї мрії вже збулась. Втім більшість людей, які мріяли про кінець імперії та незалежну Україну мабуть хотіли не тої України, яку маємо зараз, і в економічному, і в політичному сенсі. Щоб по-справжньому святкувати незалежність нам би треба було вже як Естонія, Латвія, Польща бути в ЄС та НАТО. Тобто бути нормальними країнами, які фактично вже є частиною першого світу і утверджуються в ньому. Україна, навпаки, сповзає у третій світ. Очевидно те, що у нас немає естонців або латвійців. У нас же і українців – судячи з результатів останніх виборів – не так вже й багато. Проблема в населенні. Можна говорити про складні історичні обставини та не найкращих сусідів, але ж ці умови ні у кого не були сприятливими. Ті ж естонці – малесенька нація, яку топтали всі, кому не ліньки. Проблема в нас самих. Українці не сформувались як нація. Відповідно – не стали громадянським суспільством, не змогли артикулювати свої політичні ідеї, вимоги та втілити їх, коли мали шанс у 1991-му, 2005-му роках. Спочатку обрали президентом голову Компартії, пізніше не змогли примусити помаранчевих лідерів виконати обіцяні реформи. Майдан просто розійшовся і дозволив вкрасти революцію. Коли я кажу про те, що винен народ, чи населення, яке у нас живе, то я і себе не виключаю із цієї групи. Як письменник, журналіст, аналітик я теж не допрацював, не знайшов слів, аргументів, щоб хоч якусь частину населення переконати і пояснити як має бути. Я не вважаю, що у нас є хороший, чи поганий народ і хороші, чи погані еліти. Еліти теж є плоттю від плоті народу,тому не треба українцям удавати здивування, що у нас всі крадуть, і маємо олігархічний капіталізм. Крадуть і брешуть всі на своєму рівні. Щодо змін – я розумію, що ніякого революційного стрибка в Україні не буде. Суспільний «грунт» треба нарощувати тяжкою працею і це займе тривалий час. Потрібна добра освіта, яку наш міністр від минулого року ефективно нищить. Потрібна громадянська самодіяльність людей на всіх рівнях. Для початку навчитись не смітити, прибирати свої під’їзди, бути ввічливими і не пхатися в трамвай, тролейбус як останнє бидло. Це елементарні речі, які кожен може зробити. Хаос у країні починається з щоденного хаосу в головах людей, конкретних хамських вчинків. Це – найпростіше. А є ще питання громадянського контролю за урядом, нормального голосування, бо ніхто ж нам не обирав злодіїв в уряд та парламент окрім нас самих. Це величезна програма на 10-20 років, але якщо ми почнемо її сьогодні робити, то через кілька десятиліть закінчимо. Якщо не почнемо, то не закінчило ніколи. Ми живемо в продовженні Перебудови. Ті досягнення, які ми сьогодні маємо – свобода слова, друку, зібрань (які сьогоднішня влада намагається «прикрутити») – є продовженням Перебудови. Це не принесено незалежністю, розвалом СРСР, чи забороною Компартії – це зробив Горбачов. Всі ці свободи існували в останні роки СРСР, і так само як в часи Перебудови, вони знаходяться під загрозою. Немає жодних чітких гарантій, які би забезпечували ці свободи. Був Ющенко – було дещо вільніше, а прийшов новий президент так став «закручувати гайки». Причини для оптимізму мені дає те, що завдяки Перебудові, в якій ми досі живемо, суспільство стало більш відкритим до різних ідей. Воно не є демократичними, але має певний плюралізм та змагальність – в сенсі ідей, економіки, політики, незважаючи на те, що виконавча влада всюди намагається пересмикувати на свою користь. Зрештою, суспільна сироватка збовтується, а значить – якесь масло тут з’явиться, треба лише продовжувати збовтувати суспільство. Я також бачу добрі зміни в поколіннях. Молодь є більш незалежною в своєму мисленні, діях та рішеннях. Тут проблема в тому, що Україна була закритим суспільством люди варились у закритому і не найкращому середовищі десятки, а може і сотні років. На жаль, і сьогодні контакт із зовнішнім світом в українців мінімальний. Подивіться на наших депутатів, міністрів. Скільки з них навчалися за кордоном, володіють іноземними мовами? Це не можна порівняти із польським, угорським парламентом. У Польщі в найбільш глухому селі війт говорить англійською. З мого досвіду спілкування з депутатами східноєвропейських країн можу сказати, що вони всі краще чи гірше розмовляють англійською. Наведу прості цифри. У комуністичній Польщі в 60-70-ті роки на Захід для роботи та навчання виїжджало більше людей, ніж з сьогоднішньої не комуністичної і нібито відкритої, незалежної України. Це все говорить про зв'язок із зовнішнім світом та його розуміння. За моїми спостереженнями, всі, хто хоч трохи десь побував у розвинених країнах, вони вже трохи уявляють як це повинно бути. Інша річ, що люди не завжди так і поводяться, але принаймні мають уявлення про норми – що пристойно робити, а що ні. Мій рецепт для України простий – треба розширювати контакт із зовнішнім світом. Однозначно, це скасування візового режиму із Європейським Союзом. Це дуже просвітило б голови багатьох наших людей. За моїми, можливо дещо застарілими даними, лише 15% громадян України мали закордонні паспорти. Уявіть тепер скільки українців мали хоч якісь шанси побувати за кордоном.