"Агонію російського самодержавства" експерт Brookings Institution внесла до підсумків 2015-го року
2015 виявився роком болісних - і поки безнадійних - роздумів - як зберегти хоча б якусь стійкість у світі.
Для 2015-го року характерним був стан «глобальної політичної прострації». Так вважає дослідник провідного аналітичного центру США "Інститут Брукінгса", російський публіцист Лілія Шевцова. У цих умовах, за її спостереженнями, все більш очевидними стають «ознаки агонії російської системи самодержавства». Шевцова переконана, що нинішня система влади у Росії вже не може не лише забезпечувати розвиток суспільства, а й гарантувати його стабільність. Над цим та багатьма іншими питаннями публіцист розмірковує в «Голосу Америки», підбиваючи підсумки року. Лілія Шевцова: Це був рік глобальної політичної прострації. Якщо 2014 рік став роком шоку, коли Москва скинула світову шахову дошку своєї анексією Криму і війною з Україною, то 2015 рік виявився роком болісних - і поки безнадійних - роздумів, як зберегти хоча б якусь стійкість у світі, в якому правила гри стали відносними. Захід у році, що минає, продовжував шукати загублену траєкторію і намагався впоратися з власною дисфункціональністю, не маючи сил і відваги на реформування старої моделі, яка давно вже не відповідає новим викликам. США на чолі з Обамою, не маючи сил вибратися зі свого «іракського синдрому», все ще намагалися позбутися відповідальності за світ, що почало сприйматися як визнання небажання грати глобальну роль. Європейський союз виглядав безнадійно паралізованим. І Німеччині довелося, хоч і без бажання, і зі скрипом, звалити на себе роль європейського гегемона. Але спочатку «grexit» і криза євро, а потім хвиля біженців, і нарешті, загроза «Brexit», тобто виходу Великобританії з ЄС - все це створює враження, що Європейський союз насилу дошкандибав до кінця цього року, ледь не втративши шенгенську зону. Ліберальна демократія в глобальному масштабі продовжувала втрачати драйв, що знайшло відображення в ослабленні привабливості демократичних ідей, нестійкості нових демократій та посиленні глобального авторитаризму. Антиліберальний «Інтернаціонал» в особі Росії, Китаю, Ірану, Венесуели продовжував свої спроби заповнити глобальний вакуум, що виник, і перевірити на міцність позиції Заходу. Одночасно продовжився процес загнивання міжнародної системи управління (ООН разом з Радбезом, паралізованим правом вето основних членів з несумісними інтересами), яка вже не здатна бути гарантом світового статусу-кво. Л.Ш .: На цьому безрадісному міжнародному фоні, який деякі почали називати «глобальним безладом» (global disorder), ми бачимо все більше очевидні ознаки агонії російської системи самодержавства. Ця система вже не може не тільки забезпечувати розвиток суспільства, а й гарантувати його стабільність. У 1991 році розпад СРСР, у мирний час, за відсутності серйозних зовнішніх і внутрішніх загроз (унікальна ситуація у світовій історії), ознаменував перехід самодержавства до стадії відкритої агонії, яку багато хто тоді сприйняв як етап ліберальної трансформації. У реальності це була спроба самодержавства продовжити собі життя за рахунок скидання старої держави - вельми дотепна комбінація! У 2014 році відбулося не менш, а можливо і більш, важлива подія: система самодержавства перейшла з мирного у воєнний час при спробі України зійти з російської орбіти і обрати європейський вектор. Втім, Україна стала поштовхом до того, що сталося б неминуче рано чи пізно. Перехід самодержавства до мілітаристсько-патріотичної легітимізації означає нову стадію агонії системи, яка пов'язана з вичерпанням ресурсів імітації ліберальної демократії та можливостей мирного часу (а також з розумінням усередині Кремля готовності Заходу відповісти на російський ревізіонізм). Новий етап занепаду самодержавства знаходить відображення в тому, що воно використовує зовнішню політику в якості свого основного ресурсу, і це вплине на стан не тільки пострадянського простору, а й глобальної сцени. Не виключено, що боротьба самодержавства за життя, яка вже викликала війну в Україні, «сирійський гамбіт» і конфронтацію з Туреччиною, стане основним викликом 21 століття. Причому російське втручання в Сирії, де у Росії немає прямих національно-державних інтересів, вже є свідченням того, що агонія єдиновладдя отримує глобальні наслідки. Л.Ш .: Домовленості «Мінськ-2» між Німеччиною, Францією, Росією та Україною щодо мирного врегулювання в Україні стали тестом на здатність Заходу до ролі міжнародного регулятора в ситуації слабкості міжнародної системи управління і його готовності до компромісів з самодержавною Росією. Сам факт визнання західними перемовцями Росії - учасника конфлікту - в якості одного їх модераторів мирного процесу свідчить про згоду Заходу на геополітичний релятивізм, тобто їхню готовність до компромісів з приводу принципів і норм. Цей релятивізм не тільки не дозволяє знайти вихід із конфлікту навколо України, а й полегшує «антиліберальному Інтернаціоналу» інтерпретацію світових правил на власний розсуд та «розмиття» кордонів між несумісними принципами - війною і миром, силою і законом, суверенітетом і підпорядкуванням. Останнє означає перехід світового порядку до відвертого хаосу. Л.Ш .: У самій Росії військово-патріотична легітимізація влади - через переклад реальних викликів в імітацію зовнішніх загроз - створила тимчасову подушку безпеки для влади. Але її ресурс обмежений - і в силу відсутності переконливості запропонованої ідеї «ворога», і в силу формування у Росії товариства споживачів, які не готові жертвувати своїм способом життя в ім'я захисту від сумнівних ворогів. Ще важливіше те, що російський клас рантьє, особисто інтегрований в західну систему споживання і в західне суспільство, не хоче жити в парадигмі воєнного часу. Істотно і те, що репресивна система, яка набула смак до володіння власністю, більше не готова захищати державну систему так, як це вона робила в радянські часи. Все більш очевидним стає втілення в життя закону самопідриву: дії влади починають розгойдувати саму систему. Скажімо, неготовність Кремля відмовитися від грошового збору «Платон», який викликав обурення водіїв-далекобійників, підриває традиційну електоральну базу Путіна. Ліквідація усіх легітимних каналів виявлення інтересів суспільства веде до того, що вулиця виявляється єдиним інструментом тиску на владу. Особлива іронія полягає у тому, які сили сьогодні працюють на послаблення системи самодержавства, а які - на підтримку її дихання і життя. Так, силові структури з їх корупційною складовою (погляньте на журналістське розслідування бізнес-активності сім'ї генпрокурора Чайки) та їх прагненням до монополізації все більш обмежених ресурсів починають працювати проти стійкості системи. У той же час ми бачимо, як основною силою, яка сьогодні забезпечує виживання самодержавства, є системні ліберали в уряді, які забезпечують макроекономічну і фінансову стабільність держави, таким чином підтримуючи систему на плаву. Більше того, сам факт наявності у владі лібералів, які працюють на підтримку самодержавства, обмежує, і суттєво, можливість виникнення в суспільстві ліберальної альтернативи персоналістській владі. 2015 не привів і не міг привести до рішучих поворотів і виходу з прострації, і лише посилив враження про безвихідність ситуації. Але позитив цього року хоча б у тому, що він загострив відчуття викликів і потребу у нових відповідях.