Dave Brubeck, jazz-glazbenik i diplomat, jedan od “pravih” ambasadora, ambasador “cool-a”
Tijekom sedam desetljeća duge karijere, Brubeck je nastupao za pape i za predsjednike, dao na tisuće koncerata diljem svijeta prenoseći
Nema puno jazz-albuma koji daju hit-singlove. jedan je od tih albuma, jedan od tih hit-singlova, melodijski dragulj hipnotičnog ritma, koji je skladao alt-saksofonist Paul Desmond, član Dave Brubeck kvarteta. Na juriš je osvojio radio-valove prije gotovo 50 godina, i zadržao svoj sjaj sve do današnjeg dana, u cijelom svijetu i dalje jedna od najpoznatijih jazz kompozicija. Dave Brubeck i njegov zavrijedili su njome trajno mjesto na američkom . Bio je Brubeck popularan i prije tog albuma, naročito kod mlađe publike, jer često je koncerte održavao upravo na koledžima, a 4. studenog 1954., pet godina izdavanja tog albuma, pojavio se, kao tek drugi jazz-umjetnik nakon Louisa Armstronga, i na naslovnici časopisa , ali taj album – - i taj singl – , napravili su od njega superzvijezdu jazza. G. 1959., kad je bio objavljen, Dave Brubeck je postao prvi umjetnik s više od milijun prodanih primjeraka jednog instrumentalnog jazz-albuma, a ostaje bestselerom instrumentalnog jazza svih vremena. U onom članku objavljenom u časopisu , 1954. godine, pisalo je, između ostaloga: Brubeck i njegov kvartet izvode najneobičniju i najljepšu glazbu otkako se jazz rodio. Rođen 6. prosinca 1920., u mjestu Concord, u ruralnoj Kaliforniji, odrastao na jednom ranču blizu Sacramenta, Dave Brubeck je, da je bilo po očevoj volji, trebao i postati kaubojem. Od majke, pijanistice, međutim, dobio je i klasični glazbeni odgoj, no dok su majka i braća svirali Chopina i Liszta, njega je više privlačila improvizacija. Sa 13 godina već je i nastupao profesionalno sa jazz-sastavima na području San Francisca. Da bi udovoljio ocu, ali i majci koja je inzistirala na koledžu, Brubeck je upisao studij veterinarstva, na College of the Pacific (danas University of the Pacific), u Stocktonu, ali već tijekom prve godine prešao na studij glazbe. Kad su profesori, nakon četiri godine, otkrili da nikad, zapravo, nije naučio čitati note, Brubeck gotovo nije dobio diplomu. A dobio ju je samo pod uvjetom da nikada ne predaje glazbu. I dobio ju je zahvaljujući svom izvanrednom poznavanju teorije, svojoj skladateljskoj originalnosti i izvanredno oštrom uhu, daru za glazbu. Po povratku iz Drugog svjetskog rata (kamo je otišao s Trećom armijom generala Pattona, ali je, umjesto fronte, dobio u zadaću glazbom zabavljati vojnike), Brubeck nastavlja prekinuti studij klasične kompozicije na koledžu Mills, u Oaklandu, kod francuskog skladatelja Dariusa Milhauda, koji je i sâm, u svoju glazbu, inkorporirao elemente jazza. Milhaud je Brubecka i ohrabrivao na istraživanje polifonije i atonalnosti koje Brubeck i unosi u jazz, kao vrstu intelektualnog eksperimenta. Nakon vođenja, prvo, okteta, a onda i trija, četrdesetih godina, Brubeck osniva svoj prvi kvartet 1951. godine, s mladim Paulom Desmondom, čiji je saksofon s milozvučnim, lirskim zvukom, zvukom opisanim i kao savršeni , bio u suprotnosti s frenetičnim bebop stilom koji je svatko tada pokušavao oponašati; zatim, s fenomenalnim poliritmičkim bubnjarem Joeom Morellom, za kojega su govorili da je morao imati poseban mozak za svaki od svojih udova; te basistom Eugenom Wrightom, jedinim crnačkim članom kvarteta. Na čelu s Daveom Brubeckom, pijanistom osebujnog stila, čije ekscentrično improviziranje ostaje nenadmašivo, to je i bila postava, Brubeckov “klasični” kvartet, na albumu . To je bila i postava koja je, 1958., prije točno 50 godina, u ime američke vlade, a na zahtjev predsjednika Dwighta Eisenhowera, krenula na dvomjesečnu turneju Poljskom, Afganistanom, Pakistanom, Indijom, Cejlonom, Turskom, Iranom i Irakom. Brubeckov kvartet nije bila prva skupina jazz-glazbenika koja je Sjedinjene Države predstavljala u stranim zemljama (Dizzie Gillespie je posjetio Srednji Istok, 1956. godine), ali ta prva Brubeckova turneja, kao ambasadora američke kulture, bila je tako uspješna da su za njim slijedili mnogi drugi jazz-diplomati – Armstrong, Ellington, Monk, Goodman, Davis... Turneja je imala dubokog utjecaja na glazbenike koje je Brubeck susretao u drugim zemljama, ali imala je dubokog utjecaja i na njega samoga. Kasnije će reći da su neki off-beat ritmovi koje je čuo u glazbi drugih zemalja utjecali na strukturu njegovih kompozicija na albumu . primjerice, bio je inspiriran turskim plesom . Od kompleksnih, nekonvencionalnih ritmova, ali i klasičnih citata – Bacha, Beethovena, Chopina, Brubeckov je kvartet i napravio svoj zaštitni znak. Kvartet je ostao zajedno do 1967., kad ga je Brubeck raspustio, kako bi se mogao više posvetiti skladanju, između ostaloga i za zborove i simfonijske orkestre, za balet i za komorne ansamble. Njegov današnji kvartet čine alt-saksofonist i flautist Bobby Militello, basist Michael Moore i bubnjar Randy Jones. U međuvremenu, svirao je, i snimao, s Gerryjem Mulliganom, a kasnije osnovao kvintet u kojemu su bila i njegova tri sina. Imao je Brubeck i kritičara – jazz-čistunci prezirali su njegovu glazbu, govorili da je “njegov jazz izdao svoje blues-korijene, da nije bio iz New Yorka nego sa Zapadne obale, da nije bio bebopper, da je njegova glazba bila ili suviše profinjena ili, pak, suviše bombastična, da je u povijesno crnačku umjetnost jazza unio previše pastelnih boja Kalifornije i previše klasične glazbe, da je prodavao previše ploča i zarađivao previše, da je na naslovnicu časopisa dospio Dukea Ellingtona.” U TV-seriji , Kena Burnsa, Brubeck govori o tom danu, 4. studenog 1954. godine. Zatekao se u San Franciscu, zbog nastupa na Modern Jazz koncertu, u organizaciji Normana Granza. U “paketu” su bili i Gery Mulligan i Stan Getz i orkestar Dukea Ellingtona. “Netko je pokucao na vrata moje hotelske sobe, u sedam navečer. Kad sam otvorio, vidio sam Dukea. Dave, na naslovnici si , rekao je. Scre mi je stalo... želio sam biti na naslovnici, ali Dukea. Najgore što mi se moglo dogoditi bilo je to da se na naslovnici pojavim prije Ellingtona i da mi Ellington donosi primjerak časopisa i kaže – vidi, tu si.” Pedesetih i šezdesetih godina Brubeck je učinio puno u promicanju i populariziranju jazza kod šire američke bjelačke publike. I uvijek bio toplo dočekivan u crnačkim klubovima. Pred svoju turneju za State Department, 1958., trebao je održati niz koncerata u koledžima na američkom Jugu. Od 25 planiranih, otkazao je čak 23 nastupa jer su lokalne vlasti odbile dopustiti njegovom basistu Eugeneu Wrightu da se na pozornici pojavi zajedno s ostalim članovima kvarteta. G. 1994., Brubeck je, glasovanjem čitatelja, uvršten u Down Beat Hall of Fame; g. 1996., dodjeljen mu Grammy za životno djelo; tri godine kasnije, zaklada National Endowment for the Arts dodjeljuje mu naslov , najviše američko službeno priznanje koje se odaje jednom jazz-umjetniku; prošle godine, Kongresna ga je knjižnica proglasila “živom legendom.” Dave Brubeck je sada i predmet dokumentarnog filma u produkciji Clinta Eastwooda. G. 2000., University of the Pacific je osnovao Brubeck Institute, u čast svoja dva najslavnija studenta – Dave Brubecka i njegove supruge Iole. Misija Instituta je graditi dalje na Brubeckovom nasljeđu i njegovoj predanosti glazbi, kreativnosti, obrazovanju, te njegovom promicanju građanskih prava, zauzimanju za ekološka pitanja, međunarodne odnose i društvenu pravdu. Brubeckova poruka na web siteu Instituta (http://web.pacific.edu/x19959.xml) glasi: “Od najranijih dana moje karijere borio sam se za prihvaćanje i priznavanje jazza kao ozbiljnog umjetničkog izraza koji odražava američke ideale slobode i individualnog izričaja, ali u kontekstu skupne odgovornosti i međuovisnosti. Kao i Amerika, tako je i jazz uvijek crpio na drugim kulturama.” Tijekom svoje sedam desetljeća duge karijere, Brubeck je nastupao za pape i za predsjednike, dao na tisuće koncerata diljem svijeta prenoseći jezik jazza novim generacijama. Kao ambasador dobre volje američkog Državnog tajništva vraćao se iza Željezne zavjese više puta i nastavio predstavljati jazz, predstavljati Ameriku, od istočne Evrope, do Azije, Afrike i Srednjeg Istoka. Onog dana kad je podignut bio Berlinski zid – 13. kolovoza 1961. - jedna je radio-postaja u Zapadnom Berlinu cijeli dan svirala Brubecka – njegovu , koju je Brubeck skladao za svoje turneje za State Department, 1958. godine. Povodom 50. obljetnice te prve turneje, Brubeck je rekao: “Još uvijek vjerujem da srca i umove ljudi drugačijih od nas najlakše možemo osvojiti oružjem koje ne prijeti i ne zastrašuje, koje drugima na dar donosi ono najbolje od naše kulture i prima, u zamjenu, ono najbolje iz drugih kultura te na taj način obogaćuje sve angažirane u tom procesu i produbljuje međusobno razumijevanje svijeta u kojem živimo.” Za Brubecka, jazz je oduvijek bio “glazba slobode.” Dobro je znao kakvu moć glazba ima za premošćivanje jezičnih, kulturnih, političkih i rasnih granica i barijera. Popularnost jazza, rekao je Brubeck, opala je tijekom zadnjih 50 godina, “ali u kulturnom smislu, on je još uvijek vrlo važan jer ostaje jezik slobode.” Za svoje širenje jazza, njegovog zvuka i duha, diljem svijeta, za širenje vrijednosti Sjedinjenih Američkih Država, američko je Državno tajništvo, osmog travnja, dodijelilo Dave Brubecku nagradu , svoju prvu nagradu za javnu diplomaciju. Osamdesetsedmogodišnji Brubeck i dalje ide na turneje, oko osamdeset gradova godišnje. Jer, kako je rekao prije par godina, kad nemate svoj sastav, ne možete improvizirati, ako ne idete na turneje, ne možete jazz svirati. Njegov prošlogodišnji album “Indian Summer” ocijenjen je kao jedan od najboljih albuma cijele njegove karijere. Pijanist, skladatelj, bandleader, ili – skladatelj koji svira glasovir, kako sam za sebe više voli reći - Dave Brubeck je više od bilo kojeg drugog majstora improvizacije bio taj koji je proširio naše ritmičke horizonte. Upitan jednom kako bi volio da ga pamte, odgovorio je: “Kao nekoga tko je otvorio vrata.”