SAD: Glasovi iz teksaškog reda  smrti
Grupa studenata univerziteta Sam Houston iz Teksasa  priredila je knjigu-kompilaciju zapisa i drugih oblika umjetničkog izražavanja 50-
Teksas je američka savezna država u kojoj se smrtna kazna najčešćeprimjenjuje, a podržava je,prema istraživanju javnog mnjenja, 70 podsto Teksašana. Na području gradaHuntsvillea, oko 100 kilometara sjeverno od Houstona, nalazi se najveći zatvoru Teksasu, a jedinica za izvršavanje smrtnih kazni je sastavni dio tog zatvora (inače, skoro 350 osuđenika i 10 osuđenica u teksaškim zatvorima čeka na smrt). Na gradskom području lociran je i državni univerzitetSam Houston. Grupa studenata tog univerziteta priredila je knjigu-kompilaciju zapisa i drugih oblika umjetničkogizražavanja 50-ak osuđenika koji čekaju na izvršenje smrtne kazne. Knjiga jeobjavljena pod naslovom "Glasovi iz teksaškog reda smrti." Jedan od osuđenika, autora priliga za knjigu je 31-godišnji Robert Will. Sa 22 godineučestvovao je kriminalnom aktu koji je okončan ubistvom policajca. Kada jezamoljen da napiše nešto za buduću knjigu, odlučio je pisati ne o sebi, većzatvoreniku koji je sam sebi oduzeo život. "Moj prijatelj je zaista bio dobar čovjek kojije jednostavno napravio nekoliko loših koraka" - zapisao je, poredostalog, Robert Wiil. On kaže da se mnogi zatvorenici iz reda na smrt boreistovremeno i sa grižnjom savjesti zbog ubistava koja su počinili i sa očajemosuđenog na smrt: Uz tekstove, knjiga sadrži i druge vrste radovaosuđenika na smrtnu kaznu koje Robert Will smatra pravom umjetnošću: Ideja o knjizi potekla je od Paula Ruffina, profesoraengleske književnosti i jezika na univerzitetu Sam Houston.On je studentimapomagao od početka rada na knjizi do njenog štampanja. Knjiga je po njemu glasonih koje je društvo odbacilo: Rekosmo, blizu 50 osuđenika je poslalo svoje radove. Naprofesorovo razočarenje ni jedna osuđenica nijeodgovorila na molbu. Većina osuđenika jebila sumnjičava prema projektu. Kao ilustracija, u knjizi je objavljana ifotografija jedne poderane molbe za učešće u projektu. Paula Khalaf, jedna od sedam studenata urednika, kažeda se mnogim osuđenicima ideja svidjela: Prije rada na knjizi, Paula Khalaf nije mnogorazmišljala o smrtnoj kazni. Međutim, dirnule su je priče osuđenika, koji su često odrastali urasturenim porodicama, ili su odrastali kao djeca koja su, kako je napisao jedanosuđenik, izgubila duše: Osjećanja Jamesa Ridgwaya, jednog odstudenata-urednika, sada su pomiješana i kada su u pitanju i smrtnakazna i osuđenici na smrt: Knjiga ne opisuje zločine koje su počinili osuđenicikoji su dali radove za knjigu. Informacije o zločinima mogu će naći naweb-stranici teksaškog Ministarstva pravosuđa. James Ridgway kaže da je za njega rad na knjizi bio iintelektualni i emocionalni izazov: Interesovanje za knjigu "Glasovi iz teksaškog reda smrti"je veliko i to je razlog što profesor Ruffin sa studentima kojima predaje većradi na nastavku koji će sadržavati umjetnički još snažnije zapise osuđenika nasmrt. I sa prvom knjigom, jedan od ciljeva je postignut: 50-ak osuđenika nisu više samo imena i brojevi: „Tiosuđenici su sada kao ljudi koje na neki način znate, a ne samo kriminalci izcrnih hronika." Svaki od osuđenika koji se odazvao pozivu da neštouradi za knjigu dobio je po jedan primjerak. Osim u mnogim knjižarama,"Glasove iz teksaškog reda smrti" moguće je kupiti i on-line.