Nenasiljem do slobode - dvadeset godina od raspada europskog komunizma
Poučeni 'baršunastim revolucijama' u Varšavi, Berlinu, Budimpešti i Pragu, današnji autoritarni režimi, poput iranskog, nastoje zaustav
Kako se pribiližavagodišnjica baršunastih revolucija u Varšavi, Berlinu, Budimpešti i Pragu, 1989godine, koje su dovela do pada Berlinskog zida i mirnih, demokratskih promjena uovom dijelu svijeta, današnji autoritarni režimi pokušavaju naučitikako zaustaviti slične događaje u svojim zemljama. Međunarodna podrškanenasilnim pokretima u totalitarnim društvima posljednjih je nekoliko godina bio stavljen na test,naročito u Iranu. Izvještava Valer Gergely. Od1989. mnogo se toga dogodilo – pluralističke su demokracije postalepravilo širom Europe. Pokreti u baltičkim zemljama, Hrvatskoj, Srbiji,Gruziji i Ukrajini u mnogočemu su nalikovali baršunastimrevolucijama u Srednjoj Europi krajem osamdesetih. Pitanje je, međutim, mogu li slični mirni pokreti uspjeti uzemljama poput Irana, gdje autoritarni vladari pokušavaju ugušiti pokrete kojižele promjene. Pitanje je, također, kako bi zapadne demokracije trebaleodgovoriti na takve pokrete. U jednoj od rasprava na ovu temu, održanoj u Institutu Brookings u Washingtonu, analitičari su ocijenili da premda mirni pokretiimaju svoje vlastite izazove i možda i ne rezultiraju trenutnim promjenama,nenasilni pokreti mogu biti učinkovitiji nego oružana borba kada je u pitanjupostizanje društvenih promjena. Timothy Garton Ash, profesor europskihstudija na sveučilištu Oxford, koji je i sam bio svjedokom revolucija kojesu okončale komunizam u centralnoj Europi, kaže da ovakvi pokreti stvarajunovi model za nenasilne promjene: "Model iz 1989. bio je nenasilan, i za cilj je imaostvaranje najšire moguće društvene koalicije, sa masovnim sudjelovanjem, gdjebi se ovaj društveni pokret mogao iskoristiti za pregovore o političkom kompromisu. 1789.godine simbol je bio giljotina, dok je 1989. simbol bio okrugli stol za kojimse pregovaralo." Uslučaju svakog nenasilnog pokreta, politička volja međunarodne zajednicestavljana je na ozbiljan test. Prema Timothy Garton Ashu, 1989. administracijapredsjednika Georgea Busha bila je nevjerojatno ležerna za vrijeme prvih, ključnihdevet mjeseci: "Ništa nisu učinili kako bi potakli političke promjene u komunističkim zemljama. Kao povijesničar,moram reći da je to bila najbolji potez koji su Sjedinjene Države mogle povući u tom trenutku. Situacija je bila idealna, jer Washington je uradio sve štoje trebalo tijekom prethodnih 30 godina - pomogli su u stvaranju uvjeta u kojimasu ljudi u komunističkim zemljama mogli učiniti to što su učinili." ThomasCarothers, dopredsjednik organizacije Carnegie Endowment for InternationalPeace, međutim, kaže da se na Zapadu 'obično koncentriramo na uspjehe', no da bi propustiiz tog doba također trebali služiti kao svojevrsni 'poziv na buđenje': "Jako se puno pažnje pridaje Gruziji, Ukrajini iKirgistanu i ideji 'raznobojnih revolucija'. Mislimo da smo postigli uspjehe, no postoje i države kao što je Bjelorusija, u kojoj uglavnom nije bilo uspjeha.Azerbejdžan također nije ništa postigao. Na Kubi, četrdeset godina naše podrške demokratskim aktivistima nijedovelo do nikakvih promjena. Burma, slična situacija, kao i Kazahstan." Neki autoritarni režimi smatraju da su'baršunaste revolucije' koje su u Srednjoj Europi pomele komunizam bile, u stvari, vrlo dobro organizirane prevratničke zavjere organizirane od Zapada, i- sukladno tome - smatraju ih prijetnjom svojoj vlasti. Timothy Garton Ash tvrdi suprotno. "Kao prvo, Zapad nije stvorio ove događaje. U svakom odovih slučajeva, ljudi na terenu su ti koji su izborili promjene, a demokratski je svijet samo odogovorio na to, ili u najboljem slučaju - podržao je promjene." SuzanneMaloney sa Instituta Brookings dodaje da su protekla četiri mjesecadonjela niz neočekivanih i značajnih događaja u Iranu, koji su podsjetili na kraj osamdesetih u Europi: "Po prvi puta od 1978.-79. moglo se vidjeti Irance da uvelikom broju izlaze na ulice kako bi protestirali ne samo zbog nepravednih izbora od12. lipnja, nego također da bi izrazili svoje frustracije, razočaranost iljutnju sistemom koji ne služi njihovim interesima. Još jeprerano za ocjene o uspjehu iranskog demokratskog pokreta. To je zadaća povijesti, da ocjenipredstavljaju li događaji od 12. lipnja neku vrst revolucije, ili tek najnovijiu nizu događa u dugogodišnjoj borbi iranskog naroda za stvarnu demokraciju." Idok se nova administracija u Washingtonu uhodava, sučeljena je s nizom teškihpitanja, uključujući treba li i kako preuzeti ulogu vođe u pružanju podrškenenasilnim pokretima za demokratske promjene. "Predsjednika se Obamu donekle kritizira zbog njegovogblagog odgovora na 'zeleni' poret u Iranu. Moje je mišljenje da, čak i ako jepredsjednik u krivu, nije mnogo pogriješio. Režim pokušavadiskreditirati ovaj pokret tako što ga identificira sa – kako kaže - 'velikimSotonom', Sjedinjenim Državama i 'malim Sotonom', Britanijom, ove države morajubiti vrlo oprezne kako nebi naškodile samom pokretu." SuzanneMaloney vjeruje da je način na koji administracija predsjednika Obame pokušavauspostaviti dijalog s Teheranom ispravan način da se sučele sa nuklearnimpitanjem, te da to može također dovesti do višeg stupnja demokracije u Iranu ubudućnosti: "Mislim da je ispravno za Obaminu administraciju da nastavis pokušajima da angažira Iran. Naravno, ne želim sugerirati da pitanje ljudskihprava treba staviti na drugo ili čak treće mjesto." Stručnjaci kažu da jenajbolji način da se pomogne demokratskim pokretima da uspiju - jačanjeotvorenosti i privlačnosti slobodnih društava, te pružanje informacijazatvorenim režimima glede situacije u njihovoj zemlji putem medija, kao irazvoj jasnih i koordiniranih odgovora na takve demokratske pokrete.