ЄС стане на бік України у «торговельній війні» з Росією? 
СОТ відкидати просто неможливо, навіть якщо Росія вводить обмеження для українських товарів із політичних міркувань. СОТ – це перша інстанція до якої треба було б звертатися.
– Я думаю, що ті, хто займається Україною і Росією, звичайно ж, відслідковують ці питання, але не коментують, бо наразі важко зрозуміти, що саме відбувається між Україною та Росією в торговельному аспекті. Тому я вважаю, що очікувати на якісь коментарі від політиків ЄС поки що зарано. Але, звичайно, цього досить для коментарів європейської преси – ми бачили, в Financial Times є стаття. Справді, упродовж серпня багато людей у відпустках, але це стосується не стільки європейських чиновників, скільки європейських читачів. – Я думаю, що поки дійсно не виглядає, бо це лише початок, і коментарі ми чуємо лише з української сторони. Звичайно, що російська сторона буде намагатися відтягнути момент коментаря якомога далі, щоб виграти час, але Європейський союз, якщо становище ускладнюватиметься, стане на бік України, бо в таких питаннях Європейський союз завжди стає на бік того, хто втрачає, але хочу нагадати, що торговельні питання вирішуються не Європейським союзом, а Світовою організацією торгівлі. Оскільки Україна та Росія разом є членами цієї організації, то всі торговельні суперечки вони мають переносити у площину саме СОТ. Я би чекала на коментар саме від СОТ. Але треба пам’ятати, що і СОТ не буде виступати з якимись заявами осуду поведінки Росії. Наприклад, якщо Україна звернеться до СОТ щодо врегулювання такого конфлікту, то може отримати допомогу, але, знову ж таки, ці довгі процедури заберуть час. Хоча це саме та площина, в якій торговельні конфлікти можуть вирішуватися. – Звичайно, що з Росією дуже важко говорити, бо будь-який політичний конфлікт одягається в якісь або економічні, або безпекові шати. Так і ми бачимо, що коли заборонили імпорт молдовських чи грузинських вин, води до Росії, то йшлося насправді не про якість цих вин чи води – це було для того, щоб показати щось цим країнам. Це методи, які Росія використовує не лише з Україною. Для України це більше вдарить по економіці, якщо війна буде затяжною, але справа в тому, що, насамперед треба довести, що Росія це робить. Наразі є три варіанти. На перше місце виходить бажання Росії запобігти підписанню Україною угоди про асоціацію у Вільнюсі восени. Але треба пам’ятати, що Україна могла би підписати це лише тоді, коли виконає усі передумови. Якщо Європейський союз буде задоволений виконанням усіх вимог. Тобто Москва намагається тиснути. Знову ж таки, це може бути сигналом президенту Януковичу про те, що президент Путін може впливати на події в Україні, і це стосується більше виборів президента у 2015 році , щоб Янукович більше погоджувався на вимоги Росії. Але зараз є також і статті в українських ЗМІ, які говорять про те, що це може бути боротьба групи «РосУкрЕнерго» пана Фірташа проти найближчого оточення президента, так само з підтримкою Росії, але переслідуючи свої економічні вигоди. Тому наразі складно одну думку дати щодо причин. Але якщо Україні захищати свої інтереси з Росією, то треба би було діяти в міжнародному правовому полі. СОТ відкидати просто неможливо, навіть якщо Росія вводить обмеження для українських товарів із політичних міркувань. СОТ – це перша інстанція до якої треба було б звертатися. – Мені важко сказати, як це виглядає у Москві, але я думаю, що в Москві не дуже розуміють європейську риторку, підходи і дуже часто роблять якісь проекції, як би вели себе у Москві на те, як поводяться у Берліні або в Лондоні чи Парижі. Отже, по першій частині вашого питання, як Росія відчуває – думаю, що Росія має план якийсь, або бажання бачити Україну в Митному союзі. Україна – важливий чинник для майбутнього розвитку цього угрупування. Так само можна було б отримати газотранспортні системи України разом з цим. Тому інтереси Росії, я не можу сказати, що вони легітимні, але принаймні вони є, хоча я думаю, що стосовно самого підписання, то про це дуже важко говорити з Брюсселя. Ще місяць тому, або до канікул, держави члени ЄС були поділені на тих, хто був готовий підписувати за будь-якої ціни, щоб утримати Україну в європейській орбіті і не дати їй скочуватись далі в проблемну сферу, але більшість держав-членів все одно стояла на тому, що двері відкриті для підписання, але виконання умов перше, а підписання – це друге. Тому зараз зарано говорити про те, як зміниться ця ситуація. Звичайно, що для тих, хто хоче підписання за будь яких умов – це явний сигнал. Але наскільки сильно вони зможуть вплинути на інші держави-члени, а їх більшість, які не готові підписувати без виконання умов Україною, поки зарано говорити.