«Океан Ельзи» презентував альбом «Dolce Vita» у Вашингтоні
24 жовтня в американській столиці виступив гурт «Океан Ельзи». Перед концертом лідер гурту поділився враженнями від туру з журналістами.
У суботу 24 жовтня у Вашингтоні виступив гурт «Океан Ельзи», презентувавши альбом «Dolce Vita». Вашингтон став передостанньою зупинкою «Океану» у турі Північною Америкою. А загалом це вже був 90-ий концерт, який гурт провів, починаючи з весни. У США «Океан Ельзи» повсюди супроводжують повні зали прихильників. Серед них не лише українці, але й багато американців, які через цю музику хочуть глибше ознайомитись з українською культурою. Після Вашингтона «Океан Ельзи» відправився у Флориду, а за кілька днів – проведе концерт у Москві. Завершиться тур на підтримку альбому «Dolce Vita» наприкінці року в Україні. А перед концертом в одному із клубів американської столиці лідер гурту – Святослав Вакарчук поспілкувався із журналістами. Для нас, насамперед, це дати можливість шанувальникам «Океану Ельзи» побачити нас у всіх містах, де вони живуть. Ми дуже багато гастролюємо, це, мабуть, 87 концерт нашого туру, починаючи з 9-го березня. За винятком невеликих перерв, ми увесь час у турі і нарешті приїхали в Америку. Будь-який тур не був би повноцінним, якщо б він не проходив через Сполучені Штати. У Вашингтоні ми виступаємо в тому ж клубі, що й завжди. А от в інших містах таких як Торонто, Нью-Йорк, Лос-Анджелес, ми виступали на великих сценах, у справжніх великих рок-залах і це нас дуже тішить. Кількість глядачів теж зростає. Ми розпочинали, як й усі, – з маленьких клубів. Потім ми перейшли на великі фестивалі, стадіони, палаци спорту і довший час взагалі більше ніде не грали. А останнім часом ми почали проводити концерти у великих клубах, де глядачі дуже близько. І цей контакт з публікою значно швидше відчувається і в якомусь сенсі це навіть краще. Іноді від виступу перед стотисячною аудиторією, як це недавно було у Києві, самому зриває дах. Ти стоїш і вже не знаєш як з цими людьми спілкуватися – їх дуже багато. А от коли виступаєш перед однотисячною аудиторією, думаю, це найбільш вдячний за кількістю зал. Думаю, що ні сумний, ні веселий. Справжня творчість має бути багатогранною. Мені здається, що поганий той художник, який не вміє трішки посміятись, але так само, поганий і той, хто не вміє трішки подумати. У цьому сенсі для мене є такі ідеальні письменники, як наприклад Кафка, Хемінгвей, у творах яких завжди присутні іронія і гумор, але попри все, це дуже серйозна література. Так само і в музиці. Візьмімо наприклад «Бітлз». Жоден їхній альбом не обійшовся без якихось «приколів». Водночас вони створили великий пласт музики, який у сучасній рок-культурі ніхто окрім них не створив. Ми стараємось до всього підходити збалансовано. Наприклад у нас є пісня «Ще один день», яка насправді є стилізацією. Ми навіть не граємо її на концерті, тому що це була така собі музична іграшка. Денис Дутко приніс цю пісню, нам дуже сподобалась мелодія, але ми вирішили з неї зробити більше варіант мюзиклу. Ми записали туди справжню пилу, бек вокали а-ля мюзикл, яких ми ніколи раніше не робили. Або, наприклад, пісня «Надя». Наші шанувальники розділились на дві половини. Одним ця пісня дуже подобається, і вони все розуміють. Другі абсолютно серйозно обурюються, як я міг написати такий жахливий текст. Ну, як бачите, написав якось… хто як розуміє . Ми не соромимось розспівуватись англійською, але перед аудиторією, я все ж таки співаю своєю рідною українською. Втім, у мене є в планах щось англомовне. Кожен рік я щось думаю. Може мені потрібно сюди приїхати, пожити тут. Хоч я розмовляю, читаю, пишу англійською, але писати пісні це трішки інше. Потрібно ж відчувати мову. Так звичайно. Треба написати цю пісню. Cпівати «Летс Зепелін» чи «Бітлз» я можу скільки завгодно, але ж навіщо? Люди прийшли послухати Океан Ельзи. Судячи з усього, ніякого поганого майбутнього у російської мови в Україні немає. Її точно не забудуть. Думаю, що російська мова буде в непоганому становищі, беручи до уваги те, що вона захищена головним носієм цієї мови – Росією, яка розташована поруч і яка на найменшу проблему з російською мовою в Україні миттєво реагує і захищає її. Іноді, як на мене, аж занадто. Але загалом, думаю, проблем не буде. Не хвилюйтесь. Я відчуваю себе українським музикантом. А посол я української культури, чи ні – нехай скажуть люди, які прийшли на мій концерт.