In Memoriam: cвіча Михайла Гориня
Задовго перед референдумом, Михайло Горинь зорганізував в Одесі Конгрес національних меншин. Це дуже важливо було, бо після того Конгресу національні меншини висловилися за незалежність.
Краще запалити одну свічку, аніж усе життя проклинати темряву. Таким було життєве кредо українського дисидента, політв’язня радянських таборів Михайла Гориня. Серце патріарха правозахисного руху перестало битися в неділю 13 січня, на 83-у році життя. Похорон відбудеться 15 січня на Личаківському кладовищі у Львові. Вшановуючи пам’ять видатного українця, який відійшов у вічність, соратники наголошують на його внескові в українську незалежність. Згадують про заслання і табори, участь у самвидаві, створенні Народного Руху, в організації «ланцюга злуки». Своїми спогадами з Голосом Америки поділився упорядник книжки Михайла Гориня «Запалити свічу» – історик дисидентського руху, політв’язень Василь Овсієнко. «Я вважаю, що важливо підкреслити роль Михайла Гориня у перехідний, переломний момент 1989-91 років. Навіть сам Леонід Кравчук колись визнав – мовляв, з появою Михайла Гориня у Києві ситуація змінилася не на нашу користь (себто не на користь комуністів). Тоді, у 89-у, відбулися установчі збори Народного Руху України, і Михайло Горинь очолив секретаріат. Символом Руху був Іван Драч, але голова секретаріату Михайло Горинь фактично сформував Народний Рух як організацію, – бо раніше то були такі собі розсіяні осередки. Саме Горинь структуризував Народний Рух. І саме йому належала чудова ідея «ланцюга злуки». У проводі Руху обговорювалося питання, чи проводити, чи ні, і Михайло переміг одним голосом! Драч, Павличко сумнівалися, думали, що не вдасться. Михайло це зробив, і потім усі переконалися, що то була велика справа. Того дня Леонід Кравчук сів у машину, поїхав уздовж людського ланцюга у бік Житомира. І, як казав Михайло Горинь, він виїхав із Києва головою Верховної ради, а назад вернувся президентом України». «Михайло Горинь фонтанував ідеї. Окрім ланцюга єднання, йому належала ідея започаткувати у 1990 році свято козацької слави. З усієї України їхали автобуси на Південь, на Запоріжжя, у село Капулівку. Кажуть, мільйон людей було піднято на ноги. Я й сам був у тій Капулівці – зроду не бачив стільки людей, вдягнутих у вишиванки. Коли у Запоріжжі уся та маса людей спускалася з міста через Дніпрогес, коли ми їхали під синьо-жовтими прапорами, то бабусі вздовж доріг падали на коліна, молилися. Вони пам’ятали ще Українську Народну Республіку. І ось вона повертається! А у 1991 році, задовго перед референдумом, Михайло Горинь зорганізував в Одесі Конгрес національних меншин. Це дуже важливо було, бо після того Конгресу національні меншини висловилися за незалежність. Або – дитяча дипломатія. Це теж була його ідея: посилати діточок із Донеччини, з Луганщини на Різдво і Великдень у Галичину. І навпаки – діток з Галичини з колядками, з щедрівками вивозити на канікули на Донеччину. Це тільки деякі з низки акцій, які придумав і зорганізував Михайло Горинь. Хто ще із діячів цього періоду висунув так багато великих національних ідей, котрі у підсумку консолідували, пробудили націю?» «Що ж до моїх табірних стосунків з Михайлом Горинем, то ми з ним сиділи в одній камері у таборі Кучино на Уралі – там, де загинув Василь Стус. Десь близько трьох років провели разом. І кращого співкамерника, ніж Михайло Горинь, мабуть, не можна й уявити. Це чоловік дуже толерантний, виважений. Адже він психолог за освітою. Він розумів стан людей, які опинилися на вкрай обмеженому особистому просторі. Дисиденти – це, як правило, люди інтелектуально потужні, які потребують простору, публіки. А тут психологічне поле одного і другого натикаються, виникають конфлікти. Михайло вмів це дуже добре гасити. Його у таборі довели до такого стану! Він хворів на нирки і мав серцеву аритмію. Казав: серце колотиться, як телячий хвіст. У 1987 році він уже був кандидат номер 1 на той світ. Але то вже була «перебудова», і, очевидно, вже Кремлеві не треба було трупів. Тоді у табір прийшов новий лікар, я назавжди запам’ятав його прізвище: Грущенко. То я вважаю, що цей Грущенко врятував Михайла Гориня. Очевидно, його питали, чи Горинь витримає подальше ув’язнення, і він казав, що ні, не витримає, його треба звільняти. І справді, Гориня помилували. Випустили 2 липня 1987 року. І коли він повернувся до Львова, ледь живий, до нього через кілька днів приходить В’ячеслав Чорновіл і каже: Михайле, уже в Москві виходить журнал «Гласность», уже в Литві є Саюдіс. Нам теж треба починати щось робити. Давай, каже, відновимо «Український вісник». Михайло йому відповідає: «Славку, та я ледве живий, дай мені хоч зітхнути трошки. Пошукай когось іншого». Походив-походив Чорновіл, нікого не знайшов, повернувся до Гориня. І вони утрьох – Іван Гель, Чорновіл і Горинь почали відновлювати машинописний часопис «Український вісник». Троє чоловіків на всю Україну, як гірчичне зерня! Треба було тих троє чоловіків, щоб почати цей великий рух». «Досвід у видавничій справі Горинь надбав ще до першої посадки, у шістдесяті роки. Бо той чоловік іще в 60-ті почав самвидав. Це була фактично його ідея. Він одержував друковану політичну літературу з-за кордону і розмножував ті книжечки. Разом з Іваном Гелем він налагодив поширення самвидаву. Тоді, у 1965 році, йому й дали перший строк – 6 років таборів суворого режиму за антирадянську агітацію і пропаганду. Потім додали ще три. А коли він відсидів і повернувся, то вже назрівала ідея Української Гельсінської Групи. До нього приїздили Оксана Мешко, Микола Руденко. І фактично основні документи УГГ у 76 році були розроблені за участі Михайла Гориня. Але він уголос сказав так Оксані Яківні (бо ж кагебісти чують, підслушки всюди): «Я у вашу футбольну команду не піду». А на папері написав інше: «Я піду в другому ешелоні. Коли вас заарештують, тоді я піду». І справді, коли Миколу Руденка, Олексу Тихого та інших з «футбольної команди» заарештували, тоді Михайло Горинь почав робити інформаційні бюлетені Гельсінкської групи – від №4 до №7. Його «вирахували» і дали йому «десятку». 10 років таборів і 5 заслання, ще й визнали особливо небезпечним рецидивістом. Формально ми приймали його в Гельсінську групу на Уралі, в Кучино, у дворику для прогулянок. А насправді, фактично, він був в організації від самого початку». «Уже за часів незалежності були нагороди, депутатство, лідерство в Українській республіканській партії. А в найпізніший період свого активного життя, у 2000-2006-у, Михайло Горинь очолив Всесвітню українську координаційну раду. Я називав його «королем усіх українців». Він тоді об’їздив увесь світ. Зустрічався з українськими громадами в Європі, в Америці, в Сибіру, на Кубані і на Далекому Сході. В останні роки він тяжко хворів. Я був у нього у Львові трошки менше року тому. Ми приходили із Зоряном Попадюком, колишнім політв’язнем, та його дружиною. Михайло тоді ще тримався на ногах і дуже радів, що до нього прийшли люди у вишиванках. Але нас уже не впізнавав... Це справді була видатна особистість. Потужна особистість, яка вела за собою. Я не знаю, кого ще можна назвати поруч із ним. Я думаю, Михайла Гориня трохи недооцінюють. Тому що не знають його ролі. Адже ніхто стільки великих ідей не висунув у той кардинальний, переломний момент, коли дуже важливо було консолідувати націю». Записала Оксана Лігостова