Похорон у США: все як у кіно
Похорон у США очима українки, що живе в Нью-Йорку
Я переїхала до США більше 10 років тому, рідко пишу про відмінності між Україною і США, бо за стільки років вже забула, як воно було в Україні. Багато речей здаються банальністю, але деякі речі і досі викликають "культурний шок". "Культурний шок" в мене викликали похорони в Америці. Похорони - це завжди емоційно, завжди дуже інтимно, родинно і завжди боляче. В дорослому віці я намагалась уникати цього ритуалу, але з дитинства залишились страшні спогади закривання очей, гробів на табуретках біля будинків (або вдома у родини), звуки оркестру, голосіння знайомих і незнайомих жінок, довга процесія вулицею, коли родичі або друзі несуть труну на руках, обличчя померлих в труні, підвішеній над ямою, оглушливі звуки забивання цвяхів і ударів землі об кришку. Навіть емоційно стабільним людям цей ритуал дуже непросто дається, саме тому я тікала, їхала в інші міста, країни, але не приходила. Про похорони в Америці мої знання вичерпувались кадрами з фільмів про агентів ФБР і військових. Зелена травичка, по троянді в руці родичів, друзів, чорні витримані костюми, чорні окуляри. Я і уявити не могла, наскільки кадри з фільмів близькі до реальності. Напіввідкрита труна в поминальному домі, до якої підходять родичі, друзі, знайомі. Весь процес координують працівники поминального дому: дають пояснення, повідомляють розклад, що і за чим буде. Все проходить дуже спокійно. Люди, які зібрались, згадують цікаві і смішні історії, ставлять квіти у заздалегідь підготовані сервісною службою вази, сідають на лавки. Священник розповідає про життя людини, яку проводжають в інший світ, згадує родину, називаючи всіх на імена, далі відправляє службу, надаючи пояснення присутнім, коли потрібно встати, сісти. І все це так спокійно, тихо. Після церемонії працівники поминального дому роздають тим, хто бажає поїхати на цвинтар, наліпки на машину, щоб їхати колоною, а також роздруковані інструкції, як доїхати, допомагають вишукувати автомобілі колоною за чорним катафалком, куди інші працівники вже поставили закриту труну і склали квіти. На цвинтарі колону зустрічають представники кладовища, показують, де почекати, доки все буде підготовлено. Службові машини вказують, як проїхати далі, співробітники допомагають запаркувати автомобілі обабіч дороги , роздають кожному по троянді. І далі по розстеленій доріжці (щоб не ступати на вологий весняний ґрунт) родичі проходять до могили, де вже акуратно складені квіти і на кріпленнях встановлено закриту труну. Священник завершує обряд, беззвучно і повільно труну опускають, родичі кладуть троянди і працівники кладовища дуже чемно просять відійти почекати в машинах, поки закопають могилу, бо це не дуже приємне видовище. Ось тут я згадую кадри з фільму про агентів ФБР: зелена трава навколо, чорні окуляри і чорні костюми, люди, схиливши голови, йдуть до запаркованих в колону автомобілів. Смерть - це завжди емоційно важко. Похорони - ритуал, який може підсилити біль. Саме тому найболючіші, найнеприємніші моменти повинні бути прихованими від близьких, повинні виконуватись спеціальними службами. Такий інтимний і такий невід'ємний ритуал, як на мене, багато в чому визначає цивілізацію. Колись на заняттях з археології ми вчили, що культуру народу можна визначити за його ставленням до своїх померлих. Для мене американська культура відкрилась з нового боку. Це той мінімум, який є визначальним для цивілізації. Програміст. У США з 2008 року. Працює в сфері освітніх ІТ-технологій. Активно залучена до громадського життя. Є співзасновником та членом ради директорів американсько-української організації "Разом".