Як українець віддячив єврею, що врятував йому життя
Американець українського походження ділиться спогадами про Львів часів німецької окупації
Нещодавно німецький таблоїд Bild опублікував серію уривків із щоденників керівника нацистських формувань СС Гайнріха Гіммлера, який був відповідальним за знищення мільйонів євреїв у всьому світі й, в тому числі, в Україні. Записи Гіммлера описують його повсякденне життя, харчування й масажі, які він приймав перш, ніж віддати накази про страту. Записи тих часів багатьом ровесникам української незалежності можуть здатися надто далекою історією, насправді ж вони набагато ближче до нас, ніж ми можемо собі уявити. У Вашингтоні живе українець, який у часи створення нацистами Львівського ґетто, був маленьким хлопчиком і пам’ятає його з власних спогадів. ходив туди, аби допомогти родині єврейського лікаря, який свого часу врятував його від смерті. 85-річний Роман Ференцевич прогулюється спекотним Вашингтоном, але найперші його радісні й сумні спогади про місто, яке знаходиться далеко за океаном. Місто, в якому він народився й виростав – Львів. Пан Роман пригадує часи, коли Львів належав полякам, а ще радянську й німецьку окупації. 12-річним він ходив до . Він і тепер пам’ятає ті часи. Під час зустрічі він показує світлину зі Львівського ґетто. Перший раз, як я їхав трамваєм №10, і в’їхав у ґетто, то я натрапив на ось таку сцену. Так воно виглядало всередині в ґетто: старі, молоді, діти – всі стояли на вулиці, – вказує на чорно-білу світлину пан Роман, де євреї в лахах стоять під будинком. – Були такі ось старі будинки, без вікон. Так виглядало життя в ґетто». У Львові рідна вулиця пана Романа – Вірменська. Саме тут він грався у хованки й бігав за свіжовипеченими булочками. В своєму американському помешканні він показує на світлинах аерофотозйомку старого Львова й себе малого. А ще пригадує, як у дитинстві він сильно захворів і був урятований єврейським лікарем. Мама викликала доктора Наймана десь, як мені було 6-7 років: то за польських часів, – пригадує Роман Ференцевич. – Він прийшов і виявилося, що я маю скарлятину. Скарлятина, то така хвороба, що є дуже така висока температура, червоні плями і важко дихати. Лікар подивився й одразу сказав, що то є скарлятина і, що мені треба негайно дати ін’єкцію. Та ін’єкція коштувала тоді 20 злотих. Моя мати тих 20 злотих не мала». Тоді єврейський  віддав власні гроші й врятував малого. А за кілька років, коли до міста прийшли німці – порятунок потрібен був уже не лише лікарю, але і цілій родині Найманів. Нацисти наказали усім євреям міста переселятися до найбіднішої дільниці, де вони сформували ґетто. Саме тоді лікар Найман прийшов у дім, де жив маленький Роман і віддав його матері свої родинні коштовності. «Він сказав: «Тут у валізі є наше срібло і я Вас прошу, щоби раз на тиждень ви купували хліб і щось таке і котрийсь із ваших хлопців – Генник або Роман, щоби приносили нам то, бо нам не вільно ходити». І тоді я з ним пішов, і він мені показав, де вони там () будуть жити», – оповідає Роман Ференцевич. Мама пана Романа – продавала срібло лікаря на так званому «чорному ринку», який тоді розгорнувся за оперним театром у Львові. То мама йшла на той ринок і продавала щось, а тоді купувала хліб чи що там. Давала мені і йшла зі мною до трамваю і тоді, як приводила казала: «Як тебе хтось чіпить в ґетто: чи ґестапо, чи єврейська поліція – бо там була єврейська поліція, то ти відразу скидай штани». Я маму питаюся – Вибач – чому я маю скидати штани? Вона пальцем махала мені й все повторювала: «Я тобі кажу! Ти не будь дурний. Ти скидай штани!». До Львівського ґетто, маленький тоді Роман, добирався трамваєм. «Той трамвай мусів через єврейське ґетто переїжджати, – описує він свій маршрут. – Бо він мусів ще обслуговувати людей, які жили поза ґетто, бо то їм потрібно було там… Але тоді не вільно було нікому в самому ґетто сідати і висідати. Але поряд із ґетто трамвай пригальмовував, і як він пригальмовував, то я 12-літній хлопець вискакував із нього». Так тривало кілька місяців, але згодом потрапити в ґетто стало вже не можливо. Перипетії Другої світової перенесуть його спершу до табору для переміщених осіб, а 1950-х він переїде до Нью-Йорка. Відтак – піде воювати в Кореї, а потім ще не одне десятиліття працюватиме редактором . Але з дитинства його ще багато років буде мучити одне питання, яке він поставить своїй мамі незадовго до її смерті. Я запитав: «Мамо, як ти не пояснила мені, чому я маю скидати штани, як я до доктора Наймана ходив?, – посміхається крізь сльози пан Роман. – А вона мені поставила запитання: «А як я тобі мала сказати?». Бо я кажу знаєш, що – я подивляю тебе, бо я маю синів і маю внуків, і я собі ставлю запитання чи я, чи я післав би свого сина чи внука, так, як ти мене післала в таких самих обставинах? А вона зовсім нормально так каже: «Таж він тобі твоє життя спас!». А я того не знав. Я кажу: Як доктор Найман моє життя спас? І тоді вона мені нагадала: «А пригадуєш ти мав скарлятину?» Я кажу: Так. «А застрик, тобто ін’єкцію – він купив! Ти був би помер. Йому треба було допомогти, то є нормально». Роман Ференцевич не знає, як склалася, доля родини Найманів, хоч згодом у місті й ходили чутки, мовляв лікаря Наймана з ґетто визволили упівці й він ще довго допомагав їм у підпіллі. Але пан Роман каже, що така версія більше схожа на легенду, адже навіть по завершенні війни лікар Найман так ніколи ніде і не з’явився. Розповідати цю історію зі свого життя пан Роман погодився лише в пам’ять про родину Найманів. Собі він не хоче жодної слави. Каже – робив те, що мусив. Хоч єврейське питання відтоді й стало його інтересом на все життя. Прогулюючись Вашингтоном він тримає в руках портрет греко-католицького , який у Львові врятував понад 300 євреїв. Маленьким Роман Ференцевич знав його і тепер хоче вірити – що одного дня цій людині віддадуть належне і в Україні, і в Ізраїлі. Має більш ніж 16-річний досвід у журналістиці. Починала з роботи кореспондентки на радіо «Континент» у Києві. Відтоді працювала журналісткою на телеканалі СТБ, а також у виданнях: «Україна молода», «Газета по-українськи», «Новинар»; спеціальною кореспонденткою і текстовою редакторкою ранкових випусків телеканалу СІТІ, оглядачкою та головною редакторкою сайту «Медіа Бізнес»; дописувала для National Geographic Україна. Має дві вищі освіти – за першою – фольклористка й викладачка української мови та літератури. Диплом режисерки документального кіна отримала як стипендіатка програми Fulbright, в американському університеті Wake Forest, що у Північній Кароліні. Є авторкою кількох документальних короткометражних фільмів, два з яких – «Пісні надії» та «Солдат-метелик» – були показані на американських кінофестивалях: RiverRun International Film Festival та Princeton Film Festival. З «Голосом Америки» була від весни 2014 року до осені 2017 року. Працювала як відеооператорка, журналістка та продюсерка. Відзняла серію сюжетів про українську діаспору в США з Бостона, Нью-Йорка, Парк-Сіті, Балтимора, Вашингтона, Арлінгтона, Нью-Джерсі та Лос-Анджелеса.