Микола Рябчук про українську колумністику та її читачів
Микола Рябчук відомий український колумніст журналіст, публіцист, поет, прозаїк, перекладач.
на запитання відвідувачів Facebook сторінки та сайту Української служби Голосу Америки у п’ятницю 15-го квітня Я вважаю, що це помилкове рішення. Клим Савур, за наявними даними, є відповідальним за етнічні чистки щодо поляків на Волині. Тож це рішення викличе чимало нарікань з боку Польщі, нашого єдиного союзника в Європі. Не потрібне це рішення і Україні. Попри повагу до простих бійців УПА, які боролися за Україну, ми повинні зважати на те, що їх керівники далеко не завжди приймали слушні рішення, і що та ідеологія, яку вони сповідували навряд чи придатна сьогодні для побудови європейської України. Я бачу в УПА дві спадщини. Одна з них – це спадщина тоталітарної ідеології, ксенофобії, яку ми повинні сьогодні відкинути. Друга – спадщина героїчної, самовідданої боротьби за свободу Батьківщини. Цю спадщину треба берегти і плекати. Почати варто було б з розпуску найбільш прогнилих інституцій успадкованих від СРСР: КГБ, міліції, прокуратури, судів. Необхідне створення цілком нових органів – так як це ще 1991-го року зробили прибалти. Я ніколи не задумувався над цим жанром. Я вважаю, що це просто есеїстика і не слід виділяти її в окремий жанр «колумністики». Не певен також, чи існує якась виразна українська специфіка. Є дві речі, які найбільш розворушують читачів. Одна – це політика, зокрема, національне питання (у широкому сенсі). Друга – це життєві ситуації, соціальні проблеми. Читацькі коментарі є досить сумнівним джерелом, оскільки на форумах працює чимало платних провокаторів і потрібен певний досвід, щоб їх розпізнавати. Особисто я не люблю анонімності, яка властива читацьким форумам. Людина повинна висловлювати свою думку відверто, не ховаючись за псевдонімом. Інакше, це заохочує ненайкращі людьскі інстинкти. Ця еволюція – неминуча. Єдине, що може бути запізно, бо надто багато здано, віддано, і в Януковича лишилося дуже мало козирних карт. Але схоже, що він починає розуміти, що Росія ніколи не заспокоїться і чим більше їй віддавати, тим більше вона буде тиснути і вимагати нових поступок. Росії і справді це вигідно. Із західними країнами справа складніша. Вони досить плюралістичні і тому там є різні групи інтересів, є різні підходи. Загальною проблемою Заходу – як мені здається – є глибокий конфлікт між сповідуваними інтересами та прагматичними цінностями. Знайти рівновагу між ними справді нелегко, особливо коли Україна посилає вкрай плутані, невиразні сигнали. Я б не говорив про «здачу» України, але слід розуміти, що є певна втома від неї. Ситуація, гадаю, складніша. На мій погляд, у «Свободі» та подібних організаціях дуже багато, власне, більшість людей – це цілком щирі, хоч, можливо, наївні патріоти своєї країни, ображені і обурені тим, що в ній відбувається. Але я припускаю, що в керівництві є провокатори, які використовують ентузіазм і політичну наївність рядових членів. Зрештою, в усіх країнах світу спецслужби активно інфільтрують агентурою подібні радикальні організації. Я виріс на зарубжній фантастиці, зокрема американській. У підлітковому віці вона заміняла мені всю шкільну програму. Про Україну, справді, варто було би написати книжку в стилі Джозефа Геллера, або Курта Воннегута, чи принаймні Франца Кафки. А все ж, прогнози мої оптимістичні, тільки, на жаль, не щодо найближчого майбутнього. Я думаю, Юрій Миколайович сказав це напівжартома, бо насправді ніхто точно не знає, коли настають революції. Я взагалі не певен, чи революції здатні по-справжньому вирішити проблеми. Вони безумовно бувають потрібні, щоб відновити шлях еволюційного розвитку, але вони не здатні цього еволюційного розвитку замінити. Так звані українські «еліти» є плоттю від плоті нашого суспільства, а тому не поліпшивши якості суспільства, ми навряд чи поліпшимо якість нашої влади.