Краса без жертв: 4 речі, які мене вразили в Києві 
Враження від поїздки в Київ після майже трьох річної відсутності.
У Києві я не була два з половиною роки – найтриваліший період з часу мого переїзду в США. Звичайно, приїжджати на Батьківщину треба частіше, але моя тривала відсутність дала мені змогу свіжим оком подивитися на речі, які я, інакше, можливо б, і не помітила. Ось хіт-парад змін (або їх відсутності) на мій чисто суб’єктивний погляд. На маршруті від моєї домівки у США до домівки батьків у Києві найменш приємним етапом для мене до останнього приїзду був останній – поїздка в ліфті багатоповерхового будинку на поверх, де знаходиться квартира моїх батьків. Ліфти постійно застрягали – виклик аварійної служби в останні роки мого життя в Києві я мала на швидкому наборі в телефоні – а вантажний ліфт без валіз мене взагалі возити відмовлявся. Людину легшу за 60 кг він просто «не бачив». Пішки на 14-ий поверх теж особливо не походиш. У будинку стояв сморід від сміттєпровода та продуктів людської життєдіяльності. Поруч з будинком – залишки дитячого майданчика з використаними шприцами в пісочниці, в яку не те, що мама дитину погратися, а людина свого кота сходити в туалет не пустить. Цього разу перед моїми очами постала зовсім інша картина. Новий дитячий майданчик. Чистий під’їзд, в якому закрили сміттєпровід, а сміття мешканці виносять в баки у дворі. Кімната для консьєржів, нові вікна та двері в місцях загального користування. Головне – два нові ліфти, обидва з яких здатні возити таких малогабаритних пасажирів як я. Нові поштові скриньки та облаштована кімнатка для керівника будинку. І найцікавіше – кооператив мешканці відкрив бомбосховище, вичистив його, знайшов орендаря під кав’ярню, та облаштовує там, окрім неї, кімнати спільного користування – дитячу, для гостей і окремо – для мам. Провели вже воду та світло. Юрист кооперативу мешканців Сергій Куненко каже, що ця територія продовжить відігравати і роль бомбосховища – ремонт робиться відповідно до вимог приміщень цього профілю. Наприклад, у цьому підвальному приміщенні немає внутрішних дверей. Ну і красивий розпис в усю стіну. Мама каже, що найкращий в Києві. Мені дуже сподобалася сучасна київська жіноча мода. За весь час я побачила, ймовірно, менше десятка жінок на високих підборах. Абсолютна більшість – в кросівках, "балетках", мокасинах, кедах та іншому зручному, переважно, спортивному взутті на пласкій підошві. Навіть в поєднанні із сукнями. Також майже не зустрічала киянок та гостей столиці у надто вузьких спідницях та з важким макіяжем. Чимало жінок не використовують жодної косметики, але все одно мають доглянутий, модний вигляд та дуже європейський вигляд. Своє перебування в Києві я розпочала шопінгом в крамницях українського одягу і дуже задоволена обновками - нехай вашингтонські модниці заздрять моїм якісним та стильним речам . Щоправда, джинси із застібкою від пупка до куприка, які я побачила на кількох дівчатах, мені здалися все-таки трешом. З подругою, яка знімає будинок в Царському селі, зайшли забрати її дитину в державний садок «Казка» на бульварі Лесі Українки. Чудовий, добре організований дитячий майданчик перед будинком. У середині – гарний ремонт. Коридори навіть мають гламурний вигляд. Великі, чисті кімнаті – окремо ігрова та спальна в кожній групі. Є ліжечка, що рідко побачиш у США – там діти сплять в одязі на матрациках, які стелять на підлозі. Звичайно, це садочок у престижному районі і зовсім безкоштовним він не є – батьки доплачують, щонайменше, за харчування. Але і ми живемо в престижному районі в околиці Вашингтона та за ясла і садочок віддавали майже половину однієї зарплати. Думаю, якщо порівняти всі аспекти садочків українських та американських, у дитячих закладах США знайдуться певні переваги. Але цей київський однозначно виглядає кращим, ніж ті, що ми побачили під Вашингтоном. А ще у Києві є садочки з басейнами! Подруга, у якої старша дитина ходила в садочок у США, а молодша – в Україні, ним дуже задоволена. Говорить, що донька біжить до садочка з радістю, добре харчується, навіть вивчає іноземні мови у школі поруч (за окрему плату). А особливо жінці подобається, наскільки дбайливо нянечки та виховательки ставляться до її власної кар’єри, не обурюючись, коли вона запізнюється забрати дитину. «У США мене б кілька разів оштрафували та давно б вигнали», - каже вона. Ну і трохи негативу. Київ – місто, де машини, громадський транспорт та пішоходи між собою не уживаються. Принаймні, комусь із них явно немає місця. Машини ставлять посеред дороги, перетворюючи вулиці з двостороннім рухом на односторонні, паркуються одними колесами на тротуарі, а іншими – на проїжджій частині, кидають їх в найменш очікуваних місцях. Спочатку, я припустила, що це - через відсутність платних автостоянок, до яких я так звикла у Вашингтоні. Але друзі кажуть, що вони є, у тому числі – кілька підземних, але водії надають перевагу залишати свої машини навіть там, де існує ризик, що їх забере евакуатор, ніж платити 20 гривень за годину. От зміни саме в цьому питанні, дізналася я в Києві, зможу побачити, коли приїду наступного разу. У вересні запрацює прийнятий Верховною радою закон, який посилює відповідальність водіїв за паркування в неналежних місцях. Подивимось.