Національні ідентичності є "уявними спільнотами" - історик Ларі Вульф
Професор історії Нью-Йорка про свою книгу «Ідея Галіції», штучність національних ідентичностей та історичну роль кав’ярень.
, професор історії в університеті Нью-Йорка, – автор книги «Ідея Галіції: Історія та Фантазія в політичній культурі Габсбургів» (Stanford University Press, 2010). Він також є автором книги «Винайдення Східної Європи. Мапа цивілізації у свідомості епохи Просвітництва» (1994), виданої в українському перекладі видавництвом «Критика» 2009-го року. Багато років він співпрацював з Інститутом Українських досліджень у Гарварді та журналом Українських студій Гарварду. У 70-их він почав вивчати історію Східної Європи у Гарвардському університеті під керівництвом професора Омеляна Пріцака. Я вважаю, що можна говорити про спільну ідентичність щодо територій та народів колишньої Галіції. Якщо подивитись на комуністичну Україну та Польщу після 1945-го року, то частини цих країн, які належали до Галіції (південно-східна Польща та західна Україна) найменше пов'язані з Росією історично. Аж до 1945-го року Краків та Львів (на відміну від Варшави та Києва) не мали жодного історичного зв'язку з Російською імперією, вони ніколи не керувались з Петербурга або Москви, і через це були слабше пов'язані з Радянським Союзом або загалом країнами соціалістичного табору. Не будемо забувати, що в південно-східній Польщі та західній Україні станом на 1945-ий рік, всі люди, старші за 30 років, народилися в Габсбурзькій імперії кайзера Франца Йозефа! Навіть сьогодні образ Франца Йозефа має певне значення на цих територіях (бо несе сенс певного зв'язку з Центральною Європою). Це – особлива історична спадщина, якої нема в інших регіонах Польщі та України. Зазначений брак історичного зв'язку з Росією означає і те, що на територіях колишньої Галіції менш обізнані з російською мовою, культурою та звичаями. Журналіст, синхронний перекладач у команді Української служби. Власник низки музичних інструментів, на яких не вмію грати.