"Путін може обміняти всіх, окрім Олега". Розмова з Риммою Зюбіною, яка листується з Сенцовим
Якщо, не дай Боже, Олега не стане, то це сколихне російське суспільство. Але мені не хочеться на ці терези віддавати найкращого
‒ Кілька разів я ініціювала написання загальних листів, точніше листівок з краєвидами Києва, де багато різних людей могли написати свої слова Олегу. Це було в 2015-му. Відправлялись вони поштою, тож я не впевнена, що вони доходили до адресата. Два місяці тому я написала, що «не впевнена, чи ти мене пам'ятаєш, але ми познайомилися в Трускавці на кінофестивалі в 12-му році в травні місяці». Рівно за два роки саме в цей період його заарештували. І написала про те, що слово Лабитнангі я знаю з дитинства. Найкращі друзі моїх батьків колись поїхали в це місто працювати. І тому, коли я відкривала поштову скриньку і бачила «Лабитнангі», я радісно бігла додому і знала, що батьки дуже чекають на цей лист. А коли приїжджали ці люди, то вдома завжди було свято. І тому для мене оце слово з дитинствабуло якимось таким загадковим і казковим. І я ніколи в житті не думала, що воно буде пов'язано з такими стражданнями, з таким болем неймовірним, з невимовною якоюсь такою емоцією, яка об'єднує весь сум, який я можу тільки передати. І це все у мене буде викликати згадування назви цього ж міста... Я написала, що ось це місто я знаю, цю назву я знаю з дитинства. Написала свої враження після фільму «Гамер». І написала, що я так само вірю, що в моєму житті настане такий день, який наставав, коли приїздили друзі з Лабитнангі, що у мене теж буде радість, сміх, музика і столи. ‒ Олег відповів мені: . Я тоді на відкритті фестивалю дуже багато танцювала, була вдягнена в вишиванку. І він написав: . І ось одразу, коли з'являється гумор в листі, ти розумієш, що пише не ФСБшник, не під диктовку хтось пише, не робот пише, а що це пише та справжня людина, яка досі не зламалася, для якої оті світлі емоції, вони живі і вони є. І написав мені, що він знає про те, що я ще рік тому зробила собі таку сукню на Одеський кінофестиваль, де було написано FreeSentsov. Він написав: . Ця Шестірочка, там така манюсінька роль. І він написав мені: . І коли це пише не просто автор п’єси, а Олег Сенцов із тюрми, відчуваєш щось нереальне. Як тільки цей лист був переданий з Росії, спочатку мені його по телефону зачитали. Я почала, звісно, плакати. - І я тоді вже скористалася цією системою ФСИН-ПИСЬМО, яка бездоганно налагоджена, як символ того, що в Росії тюрми будуть вічно, безкінечно і без цього ця країна існувати не зможе. І там, виявляється, що все дуже-дуже систематизовано. Дійсно. 20 червня я написала листа о п'ятій ранку. В мене було безсоння, і я не могла якось впоратися зі своїми емоціями. Не можу заснути і все. І 22-го я вже отримала відповідь. Мені на електронну пошту прийшло повідомлення, в якому вказано, що перевірка може займати до трьох робочих днів, що доставка листів цензорами здійснюється лише в робочі дні. Просили очікувати повідомлення про статус листа від цензорів закладу. Серед різних статусів, наприклад «доставлено» чи «не пройшло цензуру», був і статус «адресата звільнено». Хотілося би отримати повідомлення - «адресата звільнено». Мені, буквально того ж дня було написано, що «адресат отримав вашого листа». Це дивно, в колонію за 8000 кілометрів лист доставлено за день. І виявилося, дійсно, я не роблю нічого такого, чого не може зробити будь-яка людина в цій країні, якщо вона хоче підтримати Олега. ‒ Він пише невеличкі листи, лаконічні, на відміну від мене. Думаю, що у Олега здоров’я нема, аби писати багато, адже це вимагає певних зусиль. Це я пишу такі саги, це з дитинства в мені. Довго-довго я думаю про те, що писати, складаю все до купи, а потім, коли нарешті сідаю, я багато пишу. Там вартість одного листа - це визначена кількість знаків, сторінок. У мене завжди виходить більше ніж на один лист. ‒ Він відповів мені і на цей мій лист. Я написала так: . Згадала про те, що в нас в Ужгороді вдома така досить оригінальна квартира. Це старий чеський будинок 1924 року і там вікно є з кімнати в кухню, величезне-величезне. Тому що там колись була просто веранда, а потім, коли я народилась, тато зробив там кухню. І через це вікно постійно бачила маму в дитинстві, як вона миє посуд і я колись зауважила, що вона щось собі розмовляє. Мене це спочатку лякало, потім мене це дивувало, а потім я заходила так тихесенько і мама: Я кажу: І от я про це написала Олегу, що я постійно розмовляю з ним, це мені нагадує мою маму. І Олег написав так: . Ще я писала, про те, що у мене на машині табличка, де написано FreeSentsov. Він у відповідь: Це зараз багато людей з футболками FreeSentsov. А тоді, рік тому, до мене журналістка підійшла і спитала, читаючи на сукні . Акредитований журналіст кінофестивалю. Це нормально? ‒ Так. В листах присутня іронія і самоіронія. А це ознаки сильної і вільної людини. Олегу я пишу лише позитивне, приміром,про те, що у нас дуже багато метеликів літає. І миттєво думаю: . Мене ж вчили, що таке метафора, алегорія. Оце ж там цензори, вони ж навчені в усьому прихований зміст зчитувати. Або я пишу, приміром: . Що в нас похолодало, а в Карпатах навіть випав сніг. Думаю одразу, як ті цензори прочитають підтекст: . І от коли я пишу - потім перечитую, як би я читала, коли була б цензором в колонії. ‒ Я написала, що у мене є песик Бетсі і папуга Армагеддон. І він написав: . І це я дуже оцінила, тому що назвати птаха Армагеддон ‒ це вже такий «повний привіт». Ну ми купили його 11.11.11. Я же ще назвати? У цього імені - алібі повне. ‒ Написав про стан свого здоров'я. . Я спеціально про це не написала в своєму пості. Я виписала з листа . Тому що я знаю рівень української журналістики, і ділиться вона на різні категорії. І оця остання категорія одразу би роздула що, дійсно, годують спеціально, і що рідину вливають. А мені не хотілося, щоб навколо Олега був цей бруд і «брєд». І так саме в цей період уже пішли такі розмови, чому Денісову не пускають, тому що Олега немає в живих. В розпал розмов цих, я отримала від нього датований 21 числом лист. Я тепер цю електронну пошту відкриваю кожні 5 хвилин в очікування листа від Олега. ‒ «Сенцов» і «жаліється» ‒ два діаметрально протилежні поняття! Ні, він лише написав, що дуже велика слабкість. Що почувається «більш-менш». ‒ Читки були двічі: в квітні 15-го року, в театрі «Дах», а потім в лютому 15-го року були вже на камерній сцені театру Франка. Знаю точно, що я буду в цьому проекті, незалежно від ролі. Цей проект планується на осінь, продюсер Анна Паленчук, а режисер Тамара Трунова. Також Аня Паленчук вже працює над кіноверсією «Номерів». Олег в листі написав: . ‒ Я в останньому листі написала: . Тому що у автора завжди є свої власні уявлення. І ми дійсно пробуємо зробити це максимально наближеним до автора. ‒ Коли я прочитала прізвища Лунгін, Сокуров, Звягінцев ‒ це улюблені мої режисери. У мене не виникло ніяких здивувань. Я би здивувалася, якби вони не підписали. Але 12 людей підписало! Це цифра? Для величезної спілки кінематографістів Росії ‒ 12?! Це як фільм Міхалкова з подібною циферкою. Номера-цифри у нас так літають сьогодні у розмові. Для мене важливіше, коли говорять польські колеги, коли говорять французькі колеги, коли Стівен Кінг. Так, я вважаю, що будь-яка підтримка будь-якою людиною на планеті зараз необхідна для Олега. Але виникло дивне відчуття, і мене здивувало, коли після вечірніх промов про Олега Сенцова на «Кінотаврі» на ранок українці у Facebook так щиро раділи: . Та по вам проїхались танками, ваші будинки бомблять, і ви радієте, що хтось там нарешті щось сказав? Я про це зараз можу вільно говорити і мені байдуже, як буде вирізано з цього інтерв'ю і що використається. Тому що все одно в контексті того, що я кажу, буде те, що я кажу. А ось у них страх національного масштабу: ти тут не те сказав, тут підписав, тут ти натякнув, а тут ти якийсь пост лайкнув. сказав в суді Олег. А в Росії? Не підтримуєте владу? Не живіть в цій країні. Виїжджайте. Підтримуєте ‒ залишайтесь. Будьте Боярськими ‒ порадуйтесь «на своем веку». А якщо ви проти цієї влади ‒ не мовчіть. Не мовчіть! У вас одне життя, єдине. І, можливо, в цій країні жити вашим дітям, вашим внукам. Ви ж цей фундамент, ви ж ці зернятка зараз сієте. І тому коли ми зараз так радіємо, що росіяни нас підтримали. Не хочу я тієї підтримки. Де ви були всі ці роки зі своєю підтримкою? Все. ‒ Ніхто. Ніхто. Ніхто. Я думала, що, можливо, 14 червня, в місяць голодування Олега і день відкриття Чемпіонату Світу з футболу, Путін «с барского плеча» може щось таке зробити ‒ помилувати. Весь світ так думав. А у нього свій сценарій. Ніхто. Ні з його оточення, ні з політиків. Ні... Ну людина віроломно вривається в країни, на інші континенти, він поводить себе, як лялькар і грається цим. Він від цього, від цієї крові лише смакує. Він заряджається цією енергією. ‒ Є, два варіанти, які можуть народитися у викривленій свідомості. Обміняти всіх, окрім Сенцова. По-перше, немає тут такої одиниці по силі духу з росіян. Хто тут з них, щось сказав? Голодування хоч на один день оголосив? Олег вимагає не для себе свободу, він вимагає свободу для усіх політв'язнів. Точну їх кількість, як виявляється, уже і не знають. То було 64, потім 68, потім 71. І всіх одразу не обміняють. А Олег сказав, що він піде до кінця. І це не та людина, яка йде на компроміси... І другий, найбільш цинічнім може бути, ‒ коли Путін звільнить одного єдиного Сенцова, а інших політв’язнів українських залишить в російських тюрмах. Я подумала, що саме українець Сенцов з російським прізвищем, який в анексованому Криму не вітав з хлібом-сіллю російські війська, а ходив з жовто-блакитним прапором, саме його ім'я може стати поштовхом до того, що станеться в Росії. Я говорю про зміну влади, про зміни в свідомості. А якщо, не дай Боже, Олега не стане, то це сколихне російське суспільство. Але мені не хочеться на ці терези віддавати найкращого.