Чого чекати від українського кінематографу у 2013-му? 
Критики відзначають, що сьогодні вітчизняний кінематограф прогресує, а картин, розрахованих на широкий прокат, стає більше.
Про фільм «Поводир або Квіти мають очі» режисера Олеся Саніна говорили вже давно – ще з 2006 року. Однак знімати його почали лише торік, а роботу над зйомками завершили нещодавно. Стрічка розповідає про події тридцятих років в УРСР, зокрема, про розстріл українських кобзарів під Харковом. Головні герої фільму – десятирічний американський хлопчик та сліпий кобзар. Хлопчик потрапляє до України разом із батьком, що рятується від економічної кризи в США. Внаслідок політичних інтриг батька вбивають, і хлопчик лишається сам. Йому допомагає незрячий бандурист. Разом вони подорожують Україною і на власні очі спостерігають примус, злидні, голод і страждання, що відбуваються навколо. Сам режисер говорити про фільм до прем’єри відмовляється, але перед зйомками розповідав, що «Поводир або Квіти мають очі» – стрічка про надію, завдяки якій люди здатні витримувати поневіряння. Один із акторів у картині, кобзар  переконує, що ця стрічка – це те, чого потребує український глядач сьогодні. «Йдеться про те, що коли давати суспільству вектори, що ведуть його догори, то люди піднімаються. Якщо давати вектори опускання, то й люди будуть опускатися. Сподівання на цей фільм дуже великі», – каже він. Після виходу торік стрічки «ТойХтоПройшовКрізьВогонь» деякі кінокритики заявили про початок відродження українського кінематографу. Кажуть, досі в Україні стільки не знімали. «Поводир або Квіти мають очі», що з’явиться на екранах у серпні нинішнього року, може підтвердити такі оптимістичні висновки. Також одним із найочікуваніших фільмів цього року називають художню стрічку «Параджанов» Олени Фетісової, яку знімають у копродукції із французьким телеканалом Arte France Cinema. Вже в лютому на екранах з’явиться трагікомедія «Звичайна справа» режисера Валентина Васяновича, яку відзначили на Одеському кінофестивалі. А навесні у прокат  – екранізація книжки Олександра Гавроша про циркового силача Івана Фірцака – реальної історичної постаті, вихідця із Закарпаття. «Іван Сила» привернув до себе увагу, по-перше, тим, що став першим дитячим фільмом, який профінансувала держава, а, по-друге, тим, що взагалі став першим помітним дитячим українським фільмом за тривалий час. Саме тому режисера фільму  реакція дитячої аудиторії цікавить найбільше. «Моя справа – зробити все, що можливо, і чекаю, що скаже глядач. Ані міністерство, ані критики, а саме маленький глядач», – каже він. , виконавиця однієї з ролей, вірить у те, що фільм буде успішним. Вона переконана, що в ньому є те, чого бракує сучасному кінематографу – правильної ідеології. «Ми забули, що у кіно має бути закладена ідея виховання молоді. Зараз знімають стрічки, які нічого не несуть дітям, молодому поколінню. І саме тут, в цьому сюжеті, закладена величезна ідеологічна сила. Ми хочемо показати українського героя, про якого на сьогоднішній день вже й не згадують», – розповідає Ольга Сумська. Окрім українського прокату, «Івана Силу» також планують запропонувати для участі в конкурсній програмі на Канському кінофестивалі. Режисер , що торік став , наголошує, що українцям, так само, як і людям в інших країнах, потрібен різноманітний кінематограф. «Дуже добре, що зараз запускається різне кіно. Хай будуть виходити погані фільми – це податок кінематографу. Це закон переходу кількості в якість. В кіно працює тільки він», – вважає режисер. Мирослав Слабошпицький також зазначає, що нині з’являється більше фільмів, розрахованих на широкий прокат. «Наприклад, «Звичайна справа» Васяновича. Це трагікомедія, трохи схожа на фільми Кустуріци, але ній є український колорит. Не в тому розумінні, що там вишиванки, гопак чи оселедці. Це сучасність. Але вона українська саме за ментальністю. Там український, урбаністичний погляд на світ. І в цьому розумінні вона перебуває в контексті української сучасної культури, не архаїчної», – розповідає він. Чи є солідний бюджет гарантією успіху для фільму? Мирослав Слабошпицький вважає, що доля фільму залежить від коштів, виділених на нього. Адже, за його словами, якщо художник пише фарбами, то кінематографіст пише грошима. З іншого боку, існує артхаусне кіно, дешеве і успішне. Уся справа в тому, наскільки добре режисер співвідносить своє завдання із своїм бюджетом, каже Слабошпицький. Нарікати на те, що українська влада сьогодні ігнорує український кінематограф, важко. Той же фільм «Звичайна справа», бюджет якого складає 6 мільйонів гривень, держава профінансувала на 90 відсотків. Новий фільм Мирослава Слабошпицького «Плем’я», що має бюджет 16 мільйонів гривень – наполовину. А найдорожчим проектом для держави цього року став «Поводир» Олеся Саніна. Бюджет фільму становить 12 мільйонів доларів. Державний внесок склав трохи більше 16 мільйонів гривень.