У так званій «ДНР» розпочинаються голодні бунти? 
Жителька Макіївки Ірина каже, що населення міста дуже залежить від гуманітарної допомоги.
Із жовтня в Макіївці та інших містах, що перебувають під контролем сепаратистів, Київ припинив бюджетні та дотаційні виплати. І якщо пенсіонери мають можливість отримати свої кошти на підконтрольній Україні території Донецької області, то співробітники державних установ тепер залежні від талонів на гуманітарну допомогу. Їх видають не всім дорослим, які не отримують зарплату, а тільки тим, у кого в родині є неповнолітні діти. На всіх цієї допомоги не вистачає, що і викликало невдоволення громадян. Співробітникам адміністрації Гірницького району Макіївки в понеділок  громадян, які вийшли на мітинг, але коли їм видадуть талони на їжу, точно сказати не змогли. Проблему з харчуванням у сусідній з Макіївкою Горлівці нещодавно вирішували так: привезли в місто , в результаті в черзі за нею розв’язалася бійка. Жителька Макіївки Ірина, прізвище якої Радіо Свобода не публікує на її прохання – з міркувань безпеки, каже, що населення міста дуже залежить від гуманітарної допомоги. – Зарплати перестали виплачувати. Вихователі, вчителі і лікарі отримали у вересні одноразову виплату – 3 тисячі гривень , і все! виплат немає, бо вся соціальна сфера України не фінансується через блокування нашого казначейства. Тобто бюджетники ніяких виплат не отримують, тому вони і намагаються отримати гуманітарну допомогу. Спочатку її надавала Україна, а тепер взагалі незрозуміло хто. Начебто її почала забезпечувати «ДНР», але спочатку вони говорили, що безкоштовну їжу видаватимуть один раз на 10 днів, а зараз вже взагалі немає ніякої і нічиєї. – Треба написати заяву, надати особисті дані, ксерокопії документів. – Зазвичай по кілограму гречки, рису, цукру, борошна, півлітра соняшникової олії, банка тушонки, банка сардин. Дуже рідко буває банка згущенки, пачка чаю. – Говорили, що кожні 10 днів можна буде отримувати допомогу, але це не виконується. Раз на місяць. – Це було на самому початку вересня. Були дві їдальні на  Зараз ніхто про це не знає, реклами ніде немає. На початку вересня два тижні їдальні працювали, і про це скрізь повідомляли, туди приходили. Можна було харчуватися один раз на день. – У нас була велика мережа «АТБ». Вона тимчасово припиняла роботу, бо поставки здійснювалися з Донецька, а там, мабуть, були закриті склади. Зараз магазини повні продуктів, аби тільки були гроші, яких немає. – Якщо пройтися центральними вулицями, дуже багато магазинів закрито – і одягу, і взуття, і зв’язку. Більше половини підприємців точно не працюють. – Так, це так. Але це стосується в основному бюджетної сфери. Приватні підприємства змусили пару тижнів тому перереєструватися за правилами «ДНР». Вони за це платили приблизно 200 гривень, і після місяця роботи будуть робити якісь відрахування. Незрозуміло, куди ці гроші підуть, адже бюджету як такого немає. Таксисти щомісяця платять якусь данину – за те, що вони працюють в місті. Великі проблеми і на шахтах. У нас є державна організація «Макіїввугілля», яка централізовано займалася збутом вугілля. Її співробітники продовжують ходити на роботу, але шахти працюють автономно: якщо вони знайдуть, куди збувати вугілля, тоді й отримають зарплату. Не на всіх шахтах, які працюють, платять зарплату. Шахтарі до кінця вересня отримували з українського бюджету дотації в розмірі 2/3 від зарплати – у зв’язку з тим, що співробітник не виходить на роботу не зі своєї вини. Але з жовтня українські виплати припинилися. Зараз взагалі ніяких зарплат немає. – Я б сказала, що ситуація зараз інша. Вулицями ходять озброєні люди, і в місто виходити страшно. Люди продовжують гинути: мій сусід пішов у лісосмугу і підірвався на міні – виявляється, там були розтяжки. Трапляється, що по соцмережах відстежують прихильників України і приходять прямо додому. Просто страшно. Це не 90-і. Це набагато гірше. У 90-х люди ходили на роботу і отримували хоча б частину зарплати. Зараз виплат немає абсолютно ніяких. Ті, хто підтримують сепаратистів, сподіваються, що у «ДНР» з’явиться бюджет, який нібито хочуть поповнювати за рахунок відрахувань із шахт. Але шахти відпустили у вільне плавання, дотації від України вони не отримують. Наповнювати бюджет за рахунок приватних підприємств мені здається нереальним. Забезпечити місто всім необхідним: і зарплатами, і робочими місцями, – вони не зможуть. У 90-х була перспектива, надія, що буде краще. У нас було підприємство – металургійний завод: його продукція була затребувана, і частину з продажів ми отримували. Зараз немає ніяких перспектив. Нічого не продається. Відчуття, що майбутнього немає. – Коли влітку були військові дії, люди бачили, що відбувається, хто бомбить міста. Вони зрозуміли свою помилку, що даремно вони ходили на референдум. Зараз, коли проблеми з пенсіями і їх доводиться переоформляти в Україні, коли всі, хто міг, виїхали, – я не бачу, щоб ті, хто залишився, схаменулися. Були «вибори»  – були черги. Люди йдуть, як стадо, на капусту і картоплю... Сумно на це все дивитися. – Продавали кілограм картоплі, капусти, моркви всього за 1 гривню. Це дуже дешево. – У четвер стріляли. У п’ятницю, суботу та неділю була тиша. А сьогодні ми чуємо, що десь далеко лунають вибухи. – Ні. Тут такої інформації немає. Ніхто нікому нічого повертати не збирається.