Британський євроскептицизм проти «федералізації Європи» 
Словосполучення «федералізація Європи» для багатьох британських політиків стало майже як нецензурний вислів.
Хоча Британія в Євросоюзі з 1973 року, особливий статус цієї острівної держави завжди давався взнаки. Свого часу президент Франції Шарль Де-Ґолль виступав проти членства Великобританії в ЄС, стверджуючи, що британці насправді не європейці. Наприклад, наступна заява з вуст британського політичного діяча зараз пролунати просто не могла б. «Я щиро вірю, що нам треба йти далі й досягти значного поступу в напрямку європейської економічної та фіскальної федерації», – заявив нещодавно європейському телеканалу колишній президент Центрального банку . Він – француз i відображає бачення значної частини французької еліти. Із Лондона у відповідь на такі слова зауважують, що надмірна та поспішна фінансова інтеграція й недостатньо продумані механізми запровадження спільної грошової одиниці євро є однією з причин теперішньої європейської кризи. У Лондоні чути голоси, що треба навпаки – відлучити від монетарного союзу Грецію і, можливо, інші країни, які могли б використовувати власні окремі валюти як важелі економічного стимулювання. Зокрема, це стосується девальвації та підвищення таким чином конкурентоспроможності. Прем’єр-міністр  навіть натякає, що Лондону напевне доведеться вести переговори про зміну умов членства Британії в ЄС. «У грудні минулого року я був на Європейській раді у Брюсселі. Була третя година ранку. На столі лежав договір, який не відповідав інтересам Британії, – розповідав пан Камерон на партійній конференції консерваторів, – 25 людей довкола того столу казали мені підписувати. Але я зробив щось таке, чого досі жоден інший британський лідер ніколи не робив. Я сказав – ні. Британія – передусім. І я наклав вето на той договір». Із бурхливих оплесків однопартійців прем’єра легко дійти висновку про оцінку його дій. Лондон, звичайно ж, бачить усі переваги Євросоюзу. Більшість торговельно-економічних зв’язків тягнуться до континенту. Але багато британців щиро вірять, що саме національні уряди і парламенти повинні нести відповідальність безпосередньо перед виборцями. Наднаціональні структури в Брюсселі, Страсбурзі чи Франкфурті наразі виглядають не такими ефективними і не такими привабливими, щоб британці були готові надавати їм ще більших повноважень. Можливо, це означає, що Британія матиме окремі, відмінні від інших європейських країн взаємини в межах ЄС.