Дітей з інвалідністю треба порахувати, щоб з ними рахувалися – звіт ЮНІСЕФ
Люди з синдромом Дауна в Україні перетворюються на психічнохворих.
Фахівці Дитячого Фонду ООН говорять, що проблеми маргіналізації дитини з інвалідністю починаються з народження. «Для того, щоб з дітьми з інвалідністю рахувалися, їх потрібно підрахувати – при народженні, у школі та далі у житті», – наголошує управляючий директор ЮНІСЕФ . Як говорить киянка , мама дев’ятилітнього Богданчика, який незважаючи на хворобу, успішно закінчив третій клас, діти з синдромом Дауна в Україні не народжуються. Цей діагноз їм встановлюють тільки через рік, незважаючи на те, що встановлюється він за генетичним аналізом, який залишається незмінним упродовж всього життя. «Все починається у пологовому будинку, коли батькам говорять, яка в них народилася дитина. А продовжується це відразу ж з питанням отримання інвалідності, коли дитина, вже маючи аналіз на руках, не отримує інвалідності, тому що чекають, яка буде ступінь затримки розвитку, хоча це не має значення, бо 47 хромосома є, і вона буде все життя», – розповідає Тетяна Михайленко. Обурена мама розповідає, що митарства батьків по бюрократичних установах на цьому не закінчуються. Бо з причин незрозумілих ні для неї, ні для міжнародних спеціалістів, які приїжджають до Києва, по досягненню 18-річного віку, діти з синдромом Дауна в Україні перетворюються з людей з генетичними відхиленнями на людей з психіатричними відхиленнями. І для того, щоб продовжити інвалідність такої дитини, її мають покласти до психіатричної лікарні, що є величезною травмою для хворої дитини і її батьків. Цих проблем родини з дітьми, хворими на синдром Дауна, можна було б позбавити, за словами Тетяни Михайленко, «одним підписом». «Це вирішується дуже легко, просто одним розпорядженням із внесення цієї хвороби до списку, який додається до наказу Міністерства охорони здоров’я, де перераховуються всі захворювання, при яких надається інвалідність», – пояснює мама і активістка захисту прав дітей з синдром Дауна. Так само, як і звіт Дитячого фонду ООН, вона говорить, що ці діти надто ізольовані від суспільства, хоча спілкування з родиною, ровесниками, вчителями – це те, що потрібно для розвитку будь-якої дитини. На думку української мами, суспільство буде менше боятися людей з інвалідністю, якщо діти будуть знайомі з ними ще з дитячого садочка. «Якщо діти будуть спілкуватися з хворими дітьми ще з дитячого садочка, для них це буде норма. Вони будуть знати, що так, у цієї дитини є свої особливості, але вона з нашої групи, з нашого колективу. Це буде не лише соціально адаптувати дітей з інвалідністю, це буде формувати ставлення суспільства до таких дітей, а тоді і до дорослих», – переконана Тетяна Михайленко.