Svet pred otkrićem gravitacionih talasa
Iako su rastezanja i sabijanja vremena i prostora skoro nemerljivo mala,  dokazivanje teorije postojanja gravitacionih talasa znatno bi
Godine 1916., u svojoj Opštoj teoriji relativiteta, Albert Ajnštajn je postavio hipotezu da velika nebeska tela svojom gravitacijom zakrivljuju vreme i prostor. Drugim rečima, planete i zvezde, a naročito crne rupe, stvaraju takozvane gravitacione talase koji se kreću brzinom bliskom brzini svetlosti i naizmenicno rastežu i sabijaju prostor. Iako su ta rastezanja i sabijanja skoro nemerljivo mala - na razdaljini izmedju Zemlje i Sunca svega oko jedan atom - dokazivanje te teorije znatno bi proširilo naša znanja o svemiru. Jedna grupa naučnika sada se nada da bi kroz nekoliko meseci mogla da svojim interferometrima detektuje i izmeri gravitacione talase. U tu svrhu, zrak laserske svetlosti biće podeljen u dva snopa, usmerena kroz dve jednake cevi duge 600 metara, na čiji krajevima se nalaze ogledala koja će ih odbiti i vratiti natrag. Snopovi će se tu ponovo spojiti i pod uslovom da su ogledala na potpuno istoj udaljenosti - medjusobno poništiti. Ali, ako se snopovi medjusobno ne ponište, to će značiti da su dužine dva tunela poremećene, odnosno da je izmeren gravitacioni talas. Ovi uredjaji toliko su osetljivi da mogu da izmere promene u dužini laserskih talasa veličine stomilionitih delova debljine ljudske kose. Merenje će biti prihvaćeno kao verodostojno samo ako bude zabeleženo sa najmanje dva interferometra. Zbog toga će merenja istovremeno biti obavljena u Nemačkoj i na dva mesta u Sjedinjenim Državama.