Oko šesto tinejdžera iz cele Amerike sakupilo se u Vašingtonu na debati o važnim svetskim pitanjima
Simulacije debata kakve o važnim svetskim pitanjima organizuju Ujedinjene nacije, održavaju se još od dvadesetih godina prošlog veka, k
Simulacije obično organizuju studenti, a svake godine u Americi se održi oko dvesta simulacija na kojima učestvuje oko četiristo hiljada učenika srednjih škola. Na poslednjoj koja je organizovana u Vašingtonu i kojoj je prisustvovalo oko 600 đaka, bila je i Kejti Spouk iz države Viskonsin. “Ja predstavljam Kinu, a govorili smo o optužbama za genocid u Darfuru i o napadima arapske milicije na afričko stanovništvo. Govorili smo o tome da je neophodno da se zločini okarakterišu kao genocid i da se svim počiniocima sudi.” Sa Kejti putuje i njena majka Sandra koja kaže: “Smatram da je veoma važno da se deca upoznaju sa aktuelnim pitanjima u svetu. Na taj način i sama postaju angažovana.” Među mnogim srednjoškolcima našli su se i njihovi profesori koji predaju socijalne nauke, kao što je Džin Lesli iz jedne škole u Pensilvaniji. Ona smatra da su njeni đeci nastupali sjajno i da se dolazak na debatu isplatio: “Sami smo prikupili novac: prali smo kola i slično, organizovali večere, đačke i horske priredbe, na kojima su nastupali pripadnici svih naroda i kultura koji žive u našem gradu. Na primer, imamo veoma veliku pupulaciju Meksikanaca i drugih naroda Južne i Centralne Amerike.” Profesor Lesli kaže da su joj neki studenti priznali da se donekle dvoume oko svoje uloge u debati pošoto su im bile dodeljene zemlje koje su tradicionalno neprijateljski raspoložene prema Sjedinjenim Državama. “Osećaju se rastrzanim, jer kao predstavnici neke zemlje u simulaciji moraju da zastupaju određene stavove, sa kojima se lično ne slažu. Zabavno je gledati ih na ručku posle jednog kruga debate: do malopre su se sukobljavali, a na ručku su ponovo srednjoškolci koji se zabavljaju i upoznaju nove ljude.” Glavni organizator ovogodišnje simulacije na Univerzitetu Džordž Vašington Pol Hrebenak, kaže da iako je glavni cilj simulacije da deca nauče nešto o diplomatiji, geografiji i pregovaranju, odrasli mogu da nauče mnogo toga o deci. “Oko šest stotina dece došlo je u Vašington da razgovara o krizi u Sudanu, prijemu Turske u Evropsku uniju i drugim važnim pitanjima, a obično smatramo da deca o ovim stvarima nemaju pojma i da ih ovi problemi ni najmanje ne interesuju.” Mnogi studenti, kao Kejti iz Viskonsina, tvrde da ih je simulacija po modelu Ujedinjenih nacija naterala da počnu ozbiljno da razmišljaju o tome da pomažu ljudima širom sveta. “Razmišljam o tome da budem prevodilac ili pomoćnik ambasadora ili da radim na mirovnim pregovorima sa drugom zemljom.” Neki od učesnika simulacije priznali su da nisu mogli da se osmele da razgovaraju sa učenicima starijih razreda, ali da su smogli hrabrosti da progovore kada se radilo o izrabljivanju dečije radne snage ili o pravima žena u Šri Lanki. Iako se radilo o simulaciji debate kakva se obično vodi u Ujedinjenim nacijama, za decu je ovo bilo dragoceno iskustvo.