Barak Obama suočava se sa prevelikim očekivanjima
Kada bude preuzeo dužnost, 20. januara, novoizabrani američki predsednik Barak Obama naslediće nekoliko krupnih problema, kao što su me
U noći po završetku predsedničkih izbora, Obamine pristalice bile su u totalnoj euforiji zbog pobede njihovog kandidata. Ali samo nekoliko dana kasnije, Obama se posebno potrudio da upozori Amerikance da za ekonomske probleme u zemlji nema brzih rešenja. „ rekao je Obama. Ipak, reakcija na njegovu pobedu nije splasla. Obamine pristalice smatraju da je ta pobeda započela novu eru pozitivnih promena u Vašingtonu. Strane vlade i listovi širom sveta jasno predočavaju da, posle osam godina Bušove administracije, očekuju promene u američkoj politici i gledištima. Profesor  iz Centra za politiku i spoljne odnose, pri Univerzitetu Džons Hopkins, u Vašingtonu, kaže da su očekivanja u svetu izuzetno visoka. Drugi stručnjak,  iz instituta Ameriken enterprajz, kaže da bi realnost trebalo da ublaži očekivanja od Obaminog predsednikovanja. „“ rekao je Ornstin. Za sada, Obamin tim za primopredaju vlasti usredsređen je na ogroman zadatak formiranja vlade spremne da 20. januara preuzme vlast. Vilijam Galston je stručnjak za američku politiku u Institutu Brukings, u Vašingtonu. „ kaže Galston. Tokom svoje predizborne kampanje Obama je demonstrirao veliku govorničku veštinu. Međutim, mnogi predsednici, od Franklina Ruzvelta, preko Ronalda Regana do Bila Klintona, morali su da nauče da moć komuniciranja sa narodom može da bude isto toliko važna. je služio kao šef kabineta Bele kuće u Klintonovoj administraciji. „“ kaže Paneta. Tokom predizborne kampanje, kandidat Republikanske stranke, Džon Mekejn, govorio je o Obami kao o jednom od najliberalnijih članova Senata. Politički analitičar Stjuart Rotenberg kaže da prva imenovanja u Obaminoj administraciji pokazuju pragmatičan, centristički pristup vladanju. „ Obama će imati prednost u tome što će njegove demokrate kontrolisati Kongres. Ali demokratska kontrola i Bele kuće i oba doma Kongresa nije uvek bila pozitivna. Predsednici Franklin Ruzvelt i London Džonson, efikasno su radili sa demokratskim Kongresom u prvim fazama svojih mandata, dok su poslednja dva demokratska predsednika, Džimi Karter i Bil Klinton, imali u početku značajne probleme sa Kongresom i na kraju platili političku cenu zbog toga. Karter je izgubio u nastojanju da osvoji drugi mandat, dok je Klinton samo dve godine po osvajanju položaja, 1992. godine, bio primoran da sarađuje sa Kongresom koji je prešao u ruke republikanaca.