lorstsins maaliskuun 31 p:nZ ki:s ZS ISiV F. O. Rapolan hautajaiset. Maaliskuuni 26 päimänä, pitkän- perjantain jälkeisenä laumantaina amauwi Porin Uudella hautaus maalla puhtaan, ylemän, jalon ja suuren isänmaan ystämän, lehtori Fcans Oskar Rapolan ennenaikainen hauta. Kolkon pohjatuulen Valli tessa kirkas kewätaurinko täydellä terällään syleili hautaa aiman kuin lämmittäen sen laitoja ja sulattaen talmea sen ääriltä. Porin klassilli sen lyseon ja Kansalliskodin katoilla olimat liput puolitankoon wedetyt. Ne kerwiwat päimän merkityksestä niille tähän Satakunnan pääkaupun- kiin saapuneille surupukuisille kansa laisille ja kaupungin asukkaille, joiden melmollisuutena oli tehdä ikämän- mälttämätön miime palmelus manan maille menneelle ystämälleen. Ha«tajaissaatt«e. Surutalon, Antinkadun 6:nen edus talle kokoontuimat kello 4:ksi hauta- jaiSsactween osanottajat: mainajan omaiset, sukulaiset, ystämät ja wtta, wat sekä joukko ikämälle matkalle lähetettyjä edustajia. Porin lyseon oppilaat asettumat Tomerikuntansa suruharsoissn lipun kera jalan kulkien saattueen eteen, muun saattueen aja, essa hemostn heidän jälessään. Pitkä, kunnioitettawan pitkä oli tämä saat tue. Se kulki hiljalleen Antinkatua Itä-Puistokadulle, joSta Länsi-Puis. tokatua myöten rautatietorin ja ase> masillan kautta Maantiekatua hau, tausmaalle. Hautausmaalla järjestyi saattue rimeihin omaisten mentyä hautakappeliin, jossa maina jan ruumis lepäsi. Porin Soitan, nollisen seuran tormisoittokunta alotti Chopinin surumarssin. Mainajan pojat, ylioppilaskokelas Martti Ra pola ja lyseolainen Niilo Rapola, mainajan meli, kaupunginlääkäri Hannes Rapola, mainajan langot, tohtori K. E. Kimirikko ja pastori K. Kostia, mainajan sisaren pojat, eläinlääkäri U. I. Hakkila ja yliop pilas I. B. Nurminen sekä piirilää käri Hj. Nordling kantoimat ruumiin kappelista haudalle. Vaikuttaman tunnelman synnyt imät kaipuu ja surusämelet haudalle astelemien mie liin. Lähenemistään läheni hauta, pian kaikui lyseon oppilaiden laula ma: „Waimuos, maimu synnyin maasi helmaan", ja lehtori Rapolan maallinen jäännös oli asetettu mii- meiselle lepopaikalleen. R«««ii» fiuuauS. Lyseon oppilaat lauloimat opettaja I. N. Mainion johtaessa mirrestä „Mä kuolon tietä kuljen maan" ensi- mäisen säkeistön, jonka jälkeen reh tori L. H. Sandelin piti hautapu- heen, puhuen sanojen »Autuaat omat puhtaat sydämestä, sillä he saamat nähdä Jumalan" (Math. 5: 8) joh dolla. Lausuttuaan mielä muutamia muistosanoja 25-muotiselle yStämäl- leen ja 15-muotiselle mirkatomerille, hän pudotti mullan kumajamalle arkulle ja siunasi ruumiin. Oppilaat lauloimat »Käyn kotoo kohden kussa käyn". Puheet ja seppeleet. Kun hauta oli umpeen luotu, jär jestyi Porin Suomalaisen Nuijan sekakuoro haudan ääreen ja miritti ilmoille »Autuaitten kiitos mirren". Alkoi sitten seppelten laskeminen. Mainajan poika, ylioppilaskokelas Martti Rapola laski perheen kukka laitteen, lukien sen nauhoista: ..Jää hymästi. Isä kulta! Äiti, Martti, Niilo, Marjos, Sirkka. Mähän perästä te näette meidät taas. Dö pian yllättää, ja aamu uusi Mek' yhdistämi jo Hallelujaan. On Herra rakkaus". Sukulaiset laskimat sitten kukin seppeleensä, joitten nauhoihin oli pai nettu: ..Muistosi elää Surulla ja kaipauksella Alma ja E-nil Kimirikko." ..Rakkaalle meljelle ja langolle Hilmalta ja Kaapolta. Siis rauhan maassa Tuoll' autuaassa, Nyt nauti lepoa suloisaa. Me muistelemme Ja siunailemme Sydäntäs hellää rakastamaa". ..Frans Rapolalle Kaipauksella Emmi ja Jenni". ..Rakkaalle meljelle, langolle ja enolle Hakkilan perheeltZ. Malkeus jälkeen synkeyden, onnea jälkeen kyynelten, murehet muuttuu riemuhun, rauhaksi melske taistelun". „Weli Frans Jäähyväisiksi Ida ja Hannes". „Wiimeinen termehdys Isältä ja sisarilta. Kaikki Herran tiet omat hymyys ja totuus niille, joka Hänen liittonsa ja todistuksensa pitämät. Ps. 2ö: 10". Porin lyseon opettaja kunnan puolesta lausui rehtori Sandelin: Tuntuman aukon jättää mainajan, poismeno opettajakunnan keskuuteen. I Opettajakunta el ole tahtonut hänen I muistoansa kunnioittaa pian kuihtu man kukkalaitteen muodossa, maan on sensijaan päättänyt kartuttaa sitä stipendirahastoa, jonka lyseon Tomeri- kunta on perustanut. Porin lyseon Tomerikun- n a n seppelettä laskiessaan lausui ly» seo lainen Aarne Ranne: ..Symän surun ja kaipauksen tun teet täyttämät tällä hetkellä tomeri- kuntalaisten mielet, heidän seisoessaan tomerikunnan entisen ja innokkaan kurattorin ja koulumme lämminsydä- misen opettajan hautakummun ääressä. Poissa on nyt keskuudestamme mies, jonka sydän mielä äskettäin niin läm pimästi sykki Suomen hymäksi, Suo men nuorison jalostamiseksi. Kan gistunut on kieli, joka antoi opetta- maista miisaita neumoja Satakunnan tiedonhaluisille nuorille. Lyseon tome- rikuiltakin on tahtonut kunnioittaa mainajan muistoa, mutta se on kat sonut pienen, kuihtuman kukkamihon liian mähä-armoiseksi sen osoittami seen. Senmuoksi se on päättänyt pe rustaa Porin klassilliseen lyseoon ..Rapolan rahaston", jotta lehtori Rapola -Vainajan muisto säilyisi elä- mämpänä ja rakastetumvana sen nuo rison keskuudessa, jolle hän elämänsä parhaat moimat uhrasi ja jonka ja» lostamista ja malistamista hänen työnsä ja toimensa tarkoittimat. Kau an aikaa marmaankin on mainajan nimi säilymä ihanimpana, kauneim pana kukkana Satakunnan nuorison sydämissä. Lemätköön rauhassa suuresti ra kastettu ja kaimattu opettaja." Seppeleen nauhoissa oli seuraamat kirjoitukset: »Lehtori F. O. Rapolalle Porin lyseon oppilaat. Ruumis kuihtuu, maaksi muuttuu, maan ei haihdu muistosi; rakkaana se aina säilyy syömmes oppilastesi. Malistusta saimme sulta tietoa ja totuutta, aatteet pyhät tointas johti, aatteet Suomen nuorison. Lepää'ös siis rauhaisasti Suomi-äidin polvessa, Sinä, jalo Hämeenpoika, isänmaasi mullassa." HämäläiS-Osakunnan lähetteinä maisteri A. KoSkenjaakko, toimittaja Oima R. Kyrö ja yli oppilas Toimo Kaukoranta jättimät haudalle osakunnan seppeleen, jolloin maisteri KoSkenjaakko lausui: „Eräs meikäläinen runoilija on kauniisti laulanut siitä, kuinka suuret aatteet main hetkeksi lemähtämät täällä »jäisessä Lapinmaassa" tule massa tuokiossa taaS alkaakseen ret- kensä kohti aurinkoisempia maita. Runoilija samalla katkerasti kysyy: „Miks' mieStä meillä kaikkialla kaatuu kuin heinää, miestä toimeen tosioon, miest' aatteen, tunteen miestä — kaikki maatuu tai kesken toimiansa katkeaa". Sama katkera kysymys nousee mäkisinkin mieleen, kun ajatte lee sitä ylen runsasta tuonen satoa, joka miimeisinä kuukausina täällä Suomenniemellä on korjattu, kun on keskuudestamme toinen toisensa pe rästä kalmiston lepoon miety mie hiä, joiden tehtämänä olisi ollut maalia ja hoitaa suomalaisen hen- genmiljelyksen hentoja oraita. Ja sama kysymys »minkä muoksi" nou see mieliin tälläkin haudalla seisoes- samme. Sillä me tiedämme Frans Oskar Rapolassa menettäneemme miehen, aatteen miehen, toimeiden miehen, joka ei raskainakaan aikoina masentunut, maan uskalsi silloinkin toimoa maloisampaa aikaa tälle maalle, tälle kansalle, uskalsi luottaa sitkeän ja uupumattoman työn moi- maan ja oikeuden ja totuuden lopul liseen »voittoon Minun tehtämäni ei ole ryhtyä kumaamaan mainajan elämäntyö S, — me tulimme main tuomaan »vii meiset termeiset ja kiitokset, lausumaan miimeiset jäähymäiset sen osakunnan, HämäläiS-Osakunnan puolesta, jonka keskuudessa Frans Oskar Rapola mietti ensimäiset nuoruutensa kau neimmat muodet. Monesti Osakun nan manhoja pöytäkirjoja silmäilles- sämme kohtaamme Rapolan nimen ja aina se on jonkun kauniin aatteen, jonkun ihanteellisen pyrinnön tai alotteen yhteydessä; — olkoonpa kysymyksessä kansallisuusaate, kan- sanmalistusharrastukset tai muut samantapaiset, aina ne löystivät innokkaan puoltajan Frans Oskar Rapolassa. Nykyinenkin hämäläinen ylioppi- laspolmi ymmärsi, että se Rapolalta moi odottaa apua milloin sitä tar- mittiin. Mietimme par'aikaa t. k. 19 ja 20 p:nä Helsingissä ensimäistä hämäläisiä kotiseutupäimiä ja toi- moimme saamamme nähdä Frans Oskar Rapolan keskuudessamme neu- mojaan antamassa ja innostamassa Mitä työhön, joka hänelle itselleen oli niin kallis. Häntä ei saapunut, — sen sijaan saimme kiinnittää kun niakkaaseen lippuumme suruharson, kertomaan, että on manan majoille siirtynyt Hämeen kotiseutututkimuksen tienraimaaja, »Häme"-teoksen kirjoit taja. Kun seisomme haudalla miehen, jolla on pitkä hedelmällinen päimä- työ takanaan, miehen, joka on jo tien päähän saapunut ja sitte illan tullen siirtyy »valoisammille maille hymin ansaittua lepoa nauttimaan, silloin me sen moimme ymmärtää. Surua tosin silloinkin tunnemme, mutta se on mienoa surua, jota leivittää ajatus, että niinhän piti käydä, semmoinenhan on maailman meno. Mutta kun katkeaa kesken elämänrata mieheltä keskipäimän au- ringon mielä helottaessa taimaalla ja kun monta siunauksellisen työn tun- tia pitäisi mielä olla jälellä, kun elä- mänrata tällöin katkeaa, silloin me seisomme hämmästyneinä ja mykkinä kuoleman ijankaikkisen armoituksen edeSsä emmekä inhimillisesti katsoen tahdo löytää tyydyttämää maStausta tuskallisiin, kapinallisiin kysymyksiim me. »miksi, mikä oli tarkoitus?" Frans Oskar Rapola on kaatu nut, kynä on kirmannut kädeStä ahkeran miehen, taas on poistunut henkilö siitä harmalukuisesta jou kosta, joka on omistanut rakkautensa ja moimansa suomalaisen simistys- tySn palmelukseen. Ja kuitenkin tämä työ niin kipeästi tarrvitsee kaikki mahdolliset moimat. Sillä kaikkialla, minne katsonemmekin, kohtaa silmää raimaamattomat alat, jotka tuntu mat huutaman luokseen työntekijöitä, joita ei tahdo main kuulua. Mutta surrenko ja masentuneina seisoisimme Rapolan haudalla? Ai noastaanko surren ja masentunein? El! Jokainen tämmöinen hauta, niin monta kuin niitä Suomen nie mellä amautuneekin, on sankarin hauta, joka puhuu chanasta ja ehe ästä ihmisestä, kokonaisesta elämän työstä. Jokainen semmoinen hauta kutsuu, ei, se maatii meitä, eritoten nuorta polmea, työhön, toimintaan. Sulkekaa rimi:! Missä miipymät ne miehet, jotka kilman rientämät nuo rin moimin tarttumaan siihen työ- aseeseen, joka kaatuneen sankarin her- monneesta kädestä on pudonnut, jatkamaan hehkumin mielin siitä, mi hin tämä on lopettanut? Ne sanat F. O. Rapolankin hsu- dasta meidän karmiimme kaikumat maatien mastausta. Minkä musta uksen annat, nousema nuoriso?" Seppeleen nauhoihin oli painettu: »Frans Oskar Rapolalle Hämäläis-osakun ta." S. O. N. Raittiusliitonja Blioppilaiden raittiusyh distyksen seppeleen laskimat yli oppilaSkokelaS Heikki Paloheimo ja ylioppilas Toimo Kaukoranta ensin mainitun lausuessa: »Suomen raittius mäki menettää nyt haudan lepoon kätketyssä maina- jassa yhden uutterimmista, mäsymät- tömimmistä ja uskollisimmista työn tekijöistään. Suomen Opiskeleman Nuorison Raittiusliiton, samalla kuin se menettää lehtori Rapolassa kan nattaman jäsenensä, täytyy myöS sa malla ikiajoiksi luopua aina awu- liaasta kirjottajaSta, hymien neumo- jen antajasta, innostuttamasta juhla- puhujasta. Ylioppilaiden raittiusyh distys menettää lehtori Rapolassa paljon hymän asian, jalon aatteen puolesta taistelleen, aina kaikkina ai koina esimerkiksi kelpaaman jäsenensä. Lehtori Rapolan kaltaisia miehiä tarmitsee Suomen raittiusliike!" Seppelten nauhoissa luettiin: »Frans OSkar Rapola S. N. O. R. Lämpimälle ystämällcev! Moppilaiden Raittiusyhdistys Innokkaalle jäsenelleen". Kansanedustaja Taame Junnila lausui seuraamaan ta paan : Odottamatta aukeni tämä hauis, jonka ny: olemme umpeen luoneet. Odottamatta lemisi tieto, eUä yksi kansallisen rintamamme etumarujoiSta oli kaatunut, mar.ija, jonka maipvau- teen, moimaan ja tarmoon koko Suo- men jz erittäin Satakunnan kania!- llsmietinen k^sa luotti jci .hailien kattoi. Kylmänä, tärisyttämällä le- misi tämä tieto ensinnä siihen piiriin, jotka yhdssiä Frans OSkar Rapolan kanssa olimat u-ertiopalmeluSta suo rittamassa, synnyttäen katkeraa surua kormaomattomosta tappiosta. Suo malainen eduskuntaryhmä symästi tunsi, eitä se hänessä oli kadottanut yhden parhaista jäsenistänsä, miehen, joka tiesi, mitä teki, ja teki, mitä moi. Frans Oskar Rapola oli kansan edustaja sanan parhaimmassa merki tyksessä. Tarkka silmä, herkkä, mai- kuttimille altis tunto liikkuessaan kan san keskuudessa, punnitsem?, harkit sema. tyyni ja asiallinen istuessaan lainsäätäjän pöydän SäreSsä. Mopaa kaikista puolue-intoi luista, mutta mal- m s taistelemaan asian edestä, jonka h?.wausi vlkeakst, maalle jz kansalle hyö.yä tuottamaksi. Nämät ne ääri- miimat, joiden puitteissa hänen lain säädäntötoimintansa liikkui. Satakunnan mc«kunnan ja erittäin sen deikompi-osaiien »väestön menes tys ja tarpeet olimat Frans Oskar Rapolan erityisen huolenpidon esi' neenä. Ihailulla suomalaisessa edus kuntaryhmässä tuettiin hänen taiste luansa esim. Muojoen laajan alus- talaisjoukon aseman marment^mis- yrityksessä; ihailtamaa oli se sitkeys, millä hän koetti s?oda karua pohjois- Satakuniaa liitetyksi maan rautatie- merkkoon. D'eensä — jos oli tais teltavia tämän maakunnan henkisesti tai aineellisesti heikompien puolesta, oli Frans Oskar Rapola aina ensi- mäisenä. Tämän taistelun tuoksi nassa hän kaatui juuri silloin, kun häntä olisi parhain tarmittu. Mutta hänen muistonsa elää; se elää edus kunnan asiakirjoissa, se elää Suomen simistyksen työkentillä, se elää Sata- kunnan kansan sydämessä. Suokoon isänmaa rauhaisan lemon uutteran poikansa maalliselle tomulle! Suomalainen eduskuntaryhmä, joka !okonaisuudessaan oli tilaisuudessa aattamaan mainajaa hänen miimei- elle matkallensa, ei ole tahtonut enää ässä tilaisuudessa uudistaa kuihtu- mia kukkia, mutta pyytää minun kaut- tani ilmoittaa, etiä se tulee kartutta maan mainajan nimelle Porin lyseon tomerikunnan alotteesta perustettua stipendirahastoa 200 markalla. Tämän »vaalipiirin suomalaisen puolueen edustaja-tomerien puolesta lasken nämät kukat rakastetun ystä vään, ahkeran työtomerin jamelmolli- suutensa hymin täyttäneen kansalaisen unohtumattomalle hautakummulle. Seppeleen nauhoissa luettiin: »Viimeinen termehdys rakkaalle työtomerille FranS Oskar Rapolalle. Lauri Ingman, Taami Junnila, I. K. Paasikivi, I. Seppä-Murto." Edustaja Junnila jätti haudalle niinikään Suomen eduskunnan, Suo malaisen puolueen eduskuntaryhmän ja työtomerien 1907-, 1908-, 1909- ja 1910-muoden maltiomarain »valiokun nassa, seppeleet. Porin Suomalaisen Nui- j a n seppeleen laski Nuijan puheen johtaja, piirilääkäri Hj. Nordling seuraamin sanoin: »Sokeasti sinä tuoni isket, silmät ummessa sinä Miljaasi niität. — Näin sitä pyrki mäkisinkin ajattelemaan ensi hetkenä, kun saapui sanoma, että Frans Oskar Rapolan elämänlanka oli katkennut. Ei tahtonut mieli taipua näkemään korkeamman miisau- den kohtalojen johtoa siinäkin, että tämä lahjakas, työtä rakastama ja suuriarmoiseen työhön pystymä ystä- mämme kutsuttiin pois juuri silloin, kun hän ehkä innokkaammin kuin koskaan ennen tahtoi kantaa rikkaan henkensä antimet synnyinmaansa alttarille, synnyinmaansa, jota hän niin palamaSti rakasti. Mä uudel leen ja uudelleen heräsi koman iskun murtamassa mielessä kysymys: miksi piti juuri hänen poistuman, jolta me odotimme niin paljon ja joka mar inaan olisi kauniit toimeemme täyttä nyt. Sillä tiesimmehän, että hän iloisin mielin suunnitteli uusia tehtä- miä, tiesimmehän, että hänessä oli miestä miemään päätöksensä perille, niinkuin tiesimme senkin, eUei hän koskaan laskenut käsistään mitään keskiarvoista, mielä »vähemmän ala- armoista. Näimmehän, kuinka hänen toimintakykynsä elvy?, kuinka jousta man mirkeänä ja uusia, ihailtamia puolia näyttäen hänen henkensä toi mi siitä ajasra alkaen, kun eduskun talaitoksemme uudistus luonnon lain moimalla pakotti hänet asettamaan etualalle suuren kykynsä, jota hän lvaatimattomuudessaan siihen asti oli ikäänkuin peitellyt. Niin, miksi en sanoisi peitellyt, sillä »vuosikymmenen oli hän »verrattain tuntemattomana elänyt tämän maakunnan mäeKiön keskuudessa. Ei tunneNu häntä siksi monipuoliseksi ky'yksi, mikä hän todel lisuudessa oli, ennenkuin tuo äsken mainitsemani käänne maamme oloissa tapahtui. Silloin me ivasta hänet opimme oikein tuntemaan ja etu päässä hänen käsiinsä tahtoi silloin Satakunnan »väestö uskoa tärkeim män luottamustoimensa, edustaja- toimen. Toisen kaiun tum ennen sai Rapolan nimi siitä hetkestä. Siitä tuli nimi, jonka kuivain m?Alustaja kin, simistynyt »vastustaja nimittäin, suurimmalla kunnioituksella mainitsi, nimi, jonka kantaja hänen hengenhei- molaistensa keskuudessa kämi niin rakkaaksi ja ihailluksi, ettei häntä heroin Satakunnan maakunnassa unhoteta. Minne hän tulikin, lehahti kansan suosio ja rakkaus lämpimänä häntä maStaan. Ja se, joka tunsi Rapolcn, tietää, että hän olisi tehnyt kaiken moitamansa tullaksensa sen ansainneeksi yhä suuremmassa ja suuremmassa määrässä. Juuri tätä seikkaa ajatellessa käsittääkin, minkä suuren menetyksen ja tappion tämä hauta merkitsee köyhälle maallemme. Sillä rauenneet omat nyt ystämäm- me kauniit suunnitelmat, rauenneet omat »valoisat toimeemme, rauenneet maan vomeen. Mutta meillä ei ole sittenkään oikeutta »nuhdella tuima han löitä", w?an täytyy msidZn tunnuta, että ne omat lmmäl ja täyttyivät aina ockeaan aikaan — tunnustaa se nöyrin sydämin ja kii tollisina siitä, että R'pol -t ehti meille antamaan niin paljon kuin hän an> wl. Ei siis iva'itellen ja »vaikeroiden mzan ylistäen Häntä, j?ka antoi ja otti, peittäkäämme kukkasilla tämä hauta samalla lumaten, että kuk:n kohdastamme ja moimiemme mukaan koetamme täyttää sen rikkeämän, joka on syntynyt rimeissömme Rapolan poismenon kautta. Siinä mielessä ja sillä lupauksella tahdomme ainakin me Porin Suomalaisen Nuijan jäse net, jotka seisoimme häntä niin lä hellä, laskea tämä seppele hänen kyl menneelle tomullensa. Seppeleen nauhoissa olimat sanat: „F. O, Rapolalle Porin Suomalainen Nuija Sun työS ja toimesi tarmokas ja miehen tuntos, kunnios ja intosi innostamainen, sanasi lämpö ja luottamuus, laulusi mohti ja tenhsisuus ja lempesi maahan ja kansaan, — se sytti rintamme rientoihin eest isänmaamme oi armaan! Siks' kiitos kaikesta kalliista, jota kalman malta ei ryöstä: kiitos parhaista tunteista ja jalon henkesi työstä". »Satakunnan" seppeleen jättimät haudalle opettaja S. Sam- pola sekä toimittajat Jussi Tiinus ja Antti Airio, miimemainiiun lau suessa : »Satakunta-lehti ja sen toimitus tahtomat meidän kauttomme esiintuo da miimeisen kiitoksensa Frans Oskar Rapolalle. Hänen monipuolisessa toi minnassaan ei ole suinkaan »vähim män ansiokas hänen työnsä Sata- kunta-lehden eduksi. Asetuttuaan kau punkiimme syyslukukauden alussa muonna 1895, liittyi hän mielä sa man muoden lopulla lehden marsi-. naiseen toimituskuntaan ja siitä läh tien on hän ollut »Satakunnan" lä-j heinen ystämä ja huoltaja. Suuren kansallisen sekasortomme ja sitä seu ranneen puolimuosikymmenen aikana hän »vähitellen muodostui lehden hen kiseksi keskukseksi, jonka neumoihin ja apuun miime kädessä turmauduttiin. Hän oli jo aikaisemmin, mutta mar sinkin miime muosina niiden lehden kantaa määrittelemien kirjoitusten laa tija, joita tärkeinä hetkinä lehden joh tamina näimme, ja jotka aina syn- nyttimät mopauttaman tunteen, luot tamuksen tulemaisuuteen. Niissä kir- joitulsissa lausuttiin kultakirjaimin uudet tunnussanat, tuotiin esiin uu det näkökohdat, jotka lähimmässä tu- lemaisuudeSsa olimat huomioonotetta- mia. Ahä rakkaammaksi kämi hänelle it selleenkin »Satakunta". Muutettuaan miime kesänä uuteen kotiinsa keskem mälle kaupunkia, hän esim. lausui eri tyisen ilonsa siitä, että hän nyt pääsi lähemmäksi lehden toimituspaikkaa. Hän kSmikin toimituksessa usein, mutta sitäkin useimmin häntä sinne odotet tiin. Pyydettäessä hän auliisti neu- moi ja ystämällisesti ohjasi. Ohjeensa olimar aina asiallisia ja horjumatto man pätemiä. Kirjallista apuansa hän antoi aina, niin usein kuin sitä pyydettiinkin. Kii- reirnpinäkin hetkinä hänellä riitti ai kaa »Satakunnan" hymäksi. Ahden ainoan kerran hänen täytyi lupaa mansa apu kieltää. Tämä tapahtui — kuolinmuoteellaan, kun moimansa eimät enää riittäneet. »Satakunta" on nyt kadottanut tämän tukensa. Salama on iskenyt maahan parhaimpomme, jolta me mielä paljon toimoimme, tuoni ryös tänyt meiltä miehen, jonka mosta miilneiseksi olisimme antaneet. Sen- tähden hänen poistumistaan symästi suremme. Kauneimmatkaan kiitoksemme eimät ole ansioittesi armoista, mutta: muis tosi elää! Se on alati säilymä kirk- kaana ja kohottamana!" Seppeleen toiseen nauhaan oli pai nettu: »F. O. Rapola Satakunnan Toimitus". Ja toiseen: »Nerokkaalle neumojalle, Tuellemme taitamalle, Tunnussanan lausujalle, Fransst Oskar Rapolalle Omat miime kiitoksemme Nämä kukat kuihtumaiset." Porin Suomalaisen Nui jan sekakuoron seppelettä las kiessaan opettaja S. Sampola lau sui: »Surren seisoo Suomalaisen Nui- jan laulukööri ääressä tämän hau dan, joka polveensa kätkee sen johta jan, Frans Oskar Rapolan maisen tomun. Frans Oskar Rapola oli tälle kuo rolle rakas. Riemumielin se työhön kämi, milloin hänen kutsunsa saapui kin. Täysistä sydämistä se hänen johdollaan milloin kemään miehkeyttä, milloin talmen mihureita, milloin ih- misrinnan tunteita, milloin isänmaan rakkautta ja Suomen kansallisen mal- meutumisen toimeita sämelin tulkitsi. Riemuinen oli mieli harjoituksissa, luottamainen esiinnyttäissä. Nyt on johtaja poissa. Muistot ainoastaan, muistot armohar, mutta koimatesso katkerot, omat jäljellä. Frans OZkar Rapola! Iloton on vois menosi muoksi kuorosi mieli. Suru, »vilpitön ja suuri sen äänen sortaa, kun se hautakumpusi ääressä sydämensä jäähymäissämeleet kaiut taa. Märähdellen soi sen ääni, kun se Sinulle tuutilaulunsa lciulaa. Kyy nelin kostuttsa se kukat, jotka se kum mullesi laskee suuren kiitollisuutensa ja rajattoman rakkautensa osoituk seksi". Seppeleen nauhoissa oli: »Frans Oskar Rcipola 19- /10. Porin Suumalaisen Nuijan Sekakööri. Nuku, armas, nurmen alla, Tuutu maassa turpeen alla. Siellä liikut lintusena, Kukut kullaisna käkenä, Herran helmassa heläjät". Nuijan kuoro lauloi tämän jälkeen »Tuuii lasta tuonelahan". Porin Suomalaisen puo lueen Naisjärjestön puolel ta laskiQZt rouma C, LMinen ja neiti S. Polminiemi seppeleen, jonla nauhassa oli: »Lehtori Frans Oskar Rapolalle sylväitä kiitollisuudella ja kaipauksella Suomalaisen puolueen Naisjärjestö. Erotti marhain Sun jo tuoni meistä Wei kesken miljan korjuun alzetun Ei sentään silmä tummu kyyneleistä Kun jalon toimintasi muistaa Sun. Ei itkemiSt' oo sankarmuistojamme — Ne työhön aina meitä kehottaa Ja työllä parhain kunnioitustamme M?ö.» Sinulle me moimme osottva". Tilaisuudessa lausui miimemainittu seuraamat sanLt: Me olemme tänään hyuän mieden hautaan kätkeneet. Hän oli sydä mensä syvyydessä ennen kaikkea ko din piiriin kuuluma. Hellänä puoli sona ja perheen isänä tapaa Harmoin hänen »vertaistaan. Kun tähän haus kaan ja ystämälliseen kotiin luli, näki kuinka onni ja rauha oikein säteili hänen olennostaan. Koti oli hänen maitakuntansa, jossa hän parhaiten milhtyi. Mutta hänen '.äytyi niin usein jättää se. Suuri kotinsa, isän maa kaipasi myösdn hä.ien huolen pitoansa ja työtänsä. Ja isänmaata rakasti Frans Oskar Rapola miehen moimaktaalla rakkaudella. Maan kun hänen kykyänsä, marsinkin miime muonna, niin paljon kysyttiin, kun häntä niin usein, alituiseen karmittiin milloin puhumaan kokouksissa, milloin kirjoittamaan, milloin yhteen ja toi- seen tehtämään, kuuli toisinaan äänen surumielisesti märäjämän hänen lau- suessaan: »en minä nyt tahtoisi, ettekö saa ketään toista!" — Ja julmalta tuntui pakottaa häntä sittenkin tule- maan ja jättämään kotinsa ja per heensä, sillä sitä hän ei juuri olisi tahtonut, sitähän tarkoitti hänen kai homielinen mastustelemisensa. — Ja niin oli hän meitä taaS sanoin ja sämelin innostumassa reippaana ja iloisena, polveensa kätkien kaipauksen haikeat tunteet. Me olemme tänään hymän miehen hautaan kätkeneet, hymän miehen, jonka suusta ei koskaan loukkaamaa sanaa kuultu, mikä olisi toista pahen tanut, joka puhtaan elsmäntapansa puolesta kelpaa esikumaksi sille nuori solle, mille hän oli määrätty ohjaa jaksi ja joka hänen opetustansa aina ihaillen kuunteli ja seurasi. Ja hänen hautansa ylitse kaartuu nyt Suomen tummansininen kirkas taimas. Maa liskuun mailleen menemä aurinko kul taa sen miime säteillään. Jz kor kealla laulaa kiuru kiitostaan kaiken hymän antajalle. Haatakummun olem me kukilla kattaneet, rakkauden, kii tollisuuden ja kunnioituksen kuihtu mattomilla kukilla. Maan hauta, joka hänet kätkee ei ole kylmä, ei synkkä ja kolkko, sillä hänen Mapahtajansa on sen kirkastanut ja pyhittänyt. Ja siellä, hellästi rakastamansa isän maansa helmassa, lepää hän rauhas sa ylösnousemisen kirkastettuun pää siäisaamuun asti. Porin Karhun seppeleen las kimat Karhun puheenjohtaja, rauta- tienkirjuri A. Mantala ja Varapu heenjohtaja, toimittaja Jussi Tiinus. Ensinmainittu lausui: »Kuolema kulkee, kaatumi kukka ja puu." Symän surun maltaamina olemme saapuneet tänne m-nnajien kalmistoon tehdäksemme Frans Oskar Rapolalle miimeisen palmeluksen. Tänne on myöskin kokoontunut »Porin Karhu", ioka meidän kauttamme pyytää saada lausua kaipauksen ja kunnioi:u!sen tunteet mainajalle, joka hellin »nielin maali ja hoiti si:ä nuorisoa, joka kan sallisuus-aatteen puolesta mistelee. Sinä, FranS Oskar Rapola, opettt meille sen oikean kansallisuusaatteen, jonka eteen me nuoret moimamme uhraamme. Tätä muistellen laskem me Sinun hautakummullesi tämän maatimattoman seppeleen. Parhaat tunteet, jotka asustamat ihmisen sydämessä: kunnioituksen, rak- kai-dsn. uskollisen luottamuksen ja kii tollisuuden tunteet, omat tämän hau takummun alle peitetyn crlun ääressä liittyneet yhteiseen suruun. Porin Karhu tulee Sinua aina kaipauksella muistelemaan! Hymän päimätvön tekijälle seuraa rauhallinen lepo! Kii tos hymistä neumoista!" Seppeleen nauhoihin oli painettu: Lehtori F. O. Rapolalle Porin Karhu. Työn tuiman ja tukalan keStit, maarat torjuit. Loit kuin luopi tietoniekka. Sikil kiitämme Sinua, muistamme elämän kaiken. Entisten oppilaiden sep- pe leen laski maisteri Jussi Puu mala. Seppeleen nauhoihin oli pai nettu seuraama omistuskirjoitus: »Lehtori F. O. Rapolalle, rakkaalle opettajallensa Hänen entiset oppilaansa Porin lyseossa. Kiitos kaikesta antamastasi!" Sen luettuaan seppeleer.laökija lausui: Miksi me Sinusta niin pidimme? Kun tulit luokkaan, olit aina niin rauhallinen ja tyyni. Sinun sywä katseesi ei meitä pelottanut. Emme me koskaan olleet arkoja Sinun tun- tiesi alussa. Mutta emme me irvi neet olla Sinulle pahojakaan ja jos olimmekin, rankaisit aina omalla tamallasi. Muistatko sitäkin, kun annoit läksyn takasin, jottei kukaan tarVitsisi tunnilla kirjaa. Se oli niin Sinun tapaistasi ja juuri sellai nen meidän kunniantuntoamme kas- mattikin. Jos toisin olisit menetellyt, emme ehkä niin paljoa Sinusta pitäi sikään. Kyllä Sinä teit parhaasi sytyttääk- sesi meihin oman valaman rakkautesi maahamme ja kansallisuuteemme. Si nun monet historiallisten tapausten ja Hentilöiden kumauksesi, mähäsanai- set kyllä, mutta niin sel-vät, kuivas- tuimat aina noille kahdelle pohjamä- rille. Eikä ole Sinun syysi, joS ky', mösi jokaiseen nähden ei olekaan on nistunut. Kestihän sitä maan neljä muotta kullekin. Se oli Sinun suuri persoonallisuu tesi, joka meidät kiinnitti j:; isän maanrakkautesi moimasta Sinä meille niin paljon annoit. Kiitos kaikesta cntamastusi! Suonet anteeksi, että esitämme tämZn kaiken nyt masta, kun et enää meille nmstaa. Kyllä me useim- mot olemme näin enneniin tumeneet, maikka se nyt tuntuukin valjo sei- mcmmin ja samalla tuskallisemmin. Se oli hitautemme, joka meidät eSu sitä ennen tekemästä. Ja menithän niin aikaisin poiS! Suonet siis an teeksi. Satakunnan raittiuspii- ritoimikunnan seppelettä las kiessaan lausui opettaja M. Lahtinen: Tätä maata ja tätä kansaa rakas- telaan kahdella lamalla. Se tapahtuu joko kauneissa inncstuttamiss: juhla puheissa tai uhr^utum ssa työslä ja liettäymyksessä kantansa humäksi. Mainaja, jonka liaudanparlaalla sei- iomme, cn teddyt m.-lemmat s .nan kauniimmassa merkityksensä, aikana, jolloin »vainaja nuoruuden innolla itti osaa niihin innoStuttamiin juli- liin, j^ita ylioppilaspiireissä mietettim ja joissa innoStomtt juhlapuheet useinkin pidettiin sen muoksi. että moitiin maljoja kilistää ja juoda. Mutta mainoja oli yksi niitä, jo?a katsoi melmollisuudekseen kieltäytyä sellaisista nautinto.aineista, joista hän näki oleman kansallemme maa- raa. Hän tahtoi esimerkillään osoit taa, että kansan hymäksi on uhratta- ma mieliteot. Suomen raittiu5wäkeä on koddannut suuri suru. Lehtori FranS Oskar Rapolassa on raittius- aate kadottanut yhden parhaimmista pylväistään. Mutta marsinkin on suru kolidannut Satakunnan raittius- mäkeä. Me olemme kadottaneet joh tajamme. Mainaja on ollut Sata kunnan raittiuspiirin järjestämänä ja innostamana sieluna sen perusta misesta asti jo kahdeksan muoden ojan. Poissa on hän, jolta aina maikeina za pulmallisina hetkinä neu- mon ja ohjauksen saimme. Kiitollisuuden osotteeksi jalolle työl lesi lasken kuihtumista kukista seppe- leen Satakunnan raittiuspiirin tolmi- kunnalta, toimolla, etiä muullakin ta-, malla moimme muistoasi ikuistuttaa. k Lepää rauhassa ahkera työmies! Seppeleen nauhoissa luettiin: »Frans Oskar Rapolalle Satakunnan raittiuspiiritoimikunta. Kynnöstäsi, kylmöstäsi, palkka niittäös pätemä luona Luojasi Jumalan Kaikkimallan kartanoissa." Kansanmalistusseuran Porin haaraosaston seppe leen laski opettaja G. V. Lehtonen, lausuen: »Tutkimattomat ja oikeat omat Luojan työt! Mutta sittekin, — miksi leikataan täältä ihmiselämä juu ri silloin, kun se hedelmällisimmän toi mii? Tuntuu tämmöisessä tapauk sessa niin ylen kaamealta, murhe murtaa mielen, sydäntä kouristaa, sanat seisahtuivat. Haikeata on hy- ,I>W « SIMIlMi. AjMHoioimisto Turussa Eerikinkatu S. Puh. 484. Omistajat: Honnoikeudennolario Wäinö Kirvi ja Homioikeuden- ansustl Santer, Zaarnijoki. mästellä hsllimäämme omaista tai rakasta ystämää tämän pitem mälle ajallisen elämän matkalle läh tiessä, mutta katkerin on kumminkin se suuri ja Viimeinen hymästijättö, jonka lausumme ijäisyys-matkaan läh teneelle rakastetulle. Nukkuos rauhassa, jalo mainaja! Kepeänä kätkeköön maallisen tomusi multa sen isänmaan, jonka menes tystä niin lämpimästi harrastit! Unohtumattomana säilyköön muistosi keskuudessa tään kansan, jonka malis- tamiseksi ja onnellistuttamiseksi työsi ja Luojan sinulle, yhtenä Harmoista, antamat erikoislahjasi uhrasit! Miimeisenä termehdyksenä paikka kunnalla elinaikansa kansanmalistus seuran täkäläisen haaraosaston johto- kunnan jäsenenä ja miimeiset 11 muotta sen vuheenjohtajana toimi neelle, lehtori FranS Osk?r Rapolalle, laskee kansanmalistusseuran Porin haaraosasto tämän kuihtuman seppe leensä." Seppeleen nauhoihin oli painettu seuraamat säkeet: »Murheell' ei saa mieltää muistoasi, Ei kuin sen, mi unohtuupi kohto; Sua itkemä on isänmaasi, Niinkuin kastett' itkee sumi-ilta, Tyynnä, loistossansa, laulullisna, Toimoin aamun uuden syleilystä." Maalipiirimme Suoma laisen puolueen piiritoi mikunnan sepveleen laskimat maanmiljelijä P. Sallinen ja rouma L. Sourio. Sen mustiin nauhoihin oli painettu: »Lehtori F. O. Rapolalle, Kiitolli suudella Turun läänin Pohjoisen maa- lipiirin Suomalaisen puolueen Piiri toimikunta. Satakunnan maa ja kansa Sulle kantaa kiitostansa Tunnokkaasta työstäsi! Sille uhrasit sä moimas, tarmos, kykys oimon, Lahjas kaikkein kalliimmat. Siksi sua siunailemme, Kaihomielin kaipailemme." Porin Raittius liiton sep» pele e n laski kultaseppä Isak Saha, lukien sen nauhoista: „F. O. Rapola 19-V,10. Porin Raittiusliitto. Sä tahdoit jalosti taistellen ihanteita ja maloa luoda, kodin kirkkaan, raittiin ja rauhaisen joka Suomen lapselle suoda. Sä tahdoit taistella kurjuutta »vas taan ilo maan että lasten rinnasta sois ja äiti onnesta itkeä mois, isä katsoa silmiin lastaan". Kokemäen Suomalaisen seuran ja Karhun seppeleen toimat roumat L. Saurio ja E. Rau hamaa, opettaja O. Muorio ja ur kuri A. Ketola. Opettaja Muorio lausui: Jalo mainaja! Umpeen luodun hautasi vartaalla seisoo myöskin taajat rimit laajan Satak. maakunnan maaseudun kan saa. Aikainen kuolemasi herättää su rua ja kaipausta ei ainoastaan koti- kuntasi kLlisalcisisp, maan kautta Satakunnan maakunnan tunnetaan »valittaen se tyhjä sija, minkä kuole masi myöskin julkiseen elämäämme jätti! Kun miesti lehtori Rapolan kuole masta kulki maakuntamme sopukoi hin. tuntui se kuin jäätämä miima olisi tahtonut miel'alan jähmetyttää, enemmän tietenkin niiden kesken, jotka mainajan kanssa yhteisharrastuksissa olimat rerloonalliseen kosketukseen tulleet. S'tsi sydämellinen, siksi har kitsema ja luottamusta herättämä oli mciinaja toiminnassaan raittius- y. m. kansallisen malistuStyön kysymyk sissä »vuosien ojalla ollut. Kun muu tama muosi sitten mainaja suomen mielisten ehdokkaana joutui uudelle entistä maikutustaan läydentämälle »valtiolliselle uralle uuteen eduskun taan, saattoimat »valitsijansa kunnialla katsoa hänen yhtä perinpohjaiseen kuin hartaudella toimitettuun edus kunta-työhönsä. Ja sekä mainajan etcä hänen »valitsijansa mätit kämi- mät aina kiinteämmäksi ja sydämelli- semmäksi sen kautta, että mainaja niin se!wäpiirtcisesti ja horjumatta kaikessa eduSti juuri malitsijainsa eri yhteiSkuntakerroksia yhdistämää kan- sallista katsantokantaa s. o. suoma laisuuden suurta kantaa. Sen ohessa oli mainaja aina aulis milloin mälitlömästi kokouksissamme, milloin kirjoituksissaan amustamoan tämän katsantokannan edustajia hei dän pyrinnöissään. Tämän kaiken tuntien pyytää myös kin Kokemäen Suomal. seura yhtenä S^tak. maakunnan maaseudun osana kantaa meidän, eduStajainsa kautto syrvän kaivauksensa, kiitollisuutensa ja kunnioituksensa Sinulle, jalo mainaja, nyt umpeen luodun hautasi partaalla. Kiitos kaikesta! . Seppeleemme nauhoissa oumat kir joitukset: ..FranS Oskar Rapolalle Kiitollisuudella ja kunnioiwksella. Kokemäen Suomal. seura." Ja toisessa: »Mitä kaunista ja ylemätä tunsit sen kaikki uhrautumalla toiminnallasi toteutit!" Rauman Suomalainen yhdistys jätti rehtori I. S. Suo malaisen kautta seppeleen, jonka nau hoihin oli painettu: »FranS Oskar Rapolan muistolle Rauman Suomalainen Yhdistys. Kansasi onnelle syömmest lämmön Toimesi tarmon uhrasit, uupumaton, Kunniaks' syntymämaan. Marhain kuolo nyt katkasi työs, Ja sun luotamme tempaS. Siks' sua heimosi jäi hellästi kaihoa maan". Merikarmian Suomalai- sen seuran seppeleen laSki rehtori L. H. Sandelin, lukien sen nauhoista: »F. O. Rapolalle miimeinen kai paama termehdys Merikarmian Suomalaiselta seuralta. Kiitos kaikesta mitä Isänmaasi hymäksi olet tehny:!" HarjamaNan suomen mielisten miimeisen termehdyksen toimat opettaja I. Karjalainen ja maanmilj. N. Laurila. Seppeleen nauhoissa oli seuraama kirjoitus: »F. O. Rapolalle 19"/,10. Lämpenit jaloille aatteille ja osasit lämmittää muitakin. Harjamallan kansallismielisiä". Kaumatsan Suomalaisen seuran seppeleen laskimot opettaja M. Oksanen sekä maanmiljelijät O. Marttila ja Jalmari Reikko. Sep peleen nauhoissa oli: »Kaumatsan Suomalaiselta seuralta Miimeinen termehdys F. O. Rapolalle". Huittisten Suomalaisen seuran puolesta lausui neiti Pol- miniemi miimeisen termehdykien ja kiitoksen jalolle kansalaiselle, etemälle eduSmiehelle FranS Oskar Rapolalle, '.lmoittcsn, että seura seppeleen ase masta on määrännyt rahasumman, jonka suuruus ilmoitetaan myöhem min, jollekin mainajan muistolle pe- rustettamalle rahastolle. Helsingin Suomalaisen puolueen naismaliokunnan seppeleen, jonka nauhoissa oli: »Frans Oskar Rapolalle Suomalaisen puolueen nais- maliokunta", laski miti L. Kiianlinna, kiitokseksi siitä mzlistustyöstä, minkä mainaja on tehnyt Satakunnan naisten hy mäksi. LumianSuomenmielisten puolesta laski rouma Stenroos, Lu- mialta seppeleen, kiittäen mainajata hänen monipuolisesta työstään Suo men kansan hymäksi, Seppeleen nau hoissa oli painettuno: »Sydämellinen kiitos uutteralle ja Väsymättömälle Isänmaan työnteki jälle. Mtämiä Lumialta. Katso minä olen ottanut sinulta pois sinun syntis ja puetan sinun juhlamaatteistin. Sakar. 3 l. 4 m." Ulmilassa olemien mainajan ystämäin lähettämänä opettaja H. E. Pajunen puhui seuraamasti: »Tämän mainajan ystämät Ulmi- lasia eimät ole hänen haudalleen hank kineet pian kuihtumaa seppelettä, maan omat sen sijaan päättäneet koota Ma roja siihen stipendirahastoon, jonka Porin suomalaisen lyseon Tomeri- kunta on mainajan muistoksi päättä nyt perustaa. Keräys alotettiin en- tispäiivän ehtoolla ja on se tähän aamuun tuottanut iäsmälleen 100 markkaa. Näille listoille omat mer kinneet myös toisetkin henkilöt Maro jansa, ei cinoaStaan suomalaiseen puo lueeseen tukeutumat. Keräystä yhä jatketaan." Porin Näyttämön seppeleen laski tehtailija Kalle Ritala, lukien sen nauhoista: »Frans Oskar Rapolalle Symällä kaipauksella ja kiitollisuu della Porin Näyttämö. Sun henkesi rikkaat heelmät meille iäinen aarre on". »Lehtori F. O. Rapolalle Kiitollisuudella Porin Käsityöläiskoulu." Seppeleen laski koulun johtaja, opettaja I. Jäkälä. »Frans Rapolalle Jäähymäistermehdys kaihomielin Istämiitä Köyliössä. Mielä laskettiin haudalle seuraa mat seppeleet: »Frans Oskar Rapolalle Miimeinen termehdys Euran kansallismielisiltä". „F. O. Rapolalle Mämittä ja entisiltä opettaja- tomereilta Suomalaisessa Normaalilukiossa." „Frans Oskar Rapolalle miimeinen termehdys Nordlingin perhe. Sun kesken tuoni päimätyötäs kaasi Mei maille marjojen, Maan muistoasi siunaa Synnyin maasi Sun kuntooS kiitellen. Siis nauti rauhaa, kunnes koittaa Se aamu, joka kuolon mallan »voittaa." »Frans Oskar Rapola. Lepää rauhassa ylösnousemuksen aamuun. Miimeinen termehdys Anna ja Allan Enlundilta. Slutad är striden, Seger har du munnit Och uti sriden Emig hmila sunnit, Kort mar mäl tiden, Hastigt den sörunnit Kommer ej äter. Se ej pä bären, Det dig bätar söga, Borttorka lären Fran ditt skumma öga (9ud läker saren-