Saarlane LcM Uieiildiilc xolilik» ajaleht maa- ja liaaarahmale. n° sv. TeisiAlewal, 17. septembril 1902. XVI», aastakittt. maksab! Saaremaal aaStaZ . .1 rbl. Kft kp. x. Pooles aastas .... . 1 „2N „ Ilmub igalfsiftpä.S»V«»k. "Saarlase" toimetus ja wliijsandmlne Kuresaares Kauba-uulitsaS nr.l 7. Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste pctit rida maksab Li k. Eesti arwustus. Arwustus on tarwilik asi ja wõib paljugi  tulu tuua, kuid' ainult siis: kus, millal, kuda, miks, kui palju? Ei juhataaga  arwustaja sulge mitte kaine, erapooletu kaaluminej waid on sääl inöni muu aur, era wiha tööl, siis saab arwustusest  waenuline karwustus, ning kasust ei wõi juttugi olla. Kui palju ja kui raskesti  sedasugu ebaarwustused Eesti kirjanduse käekäiku rikkunud on, seda teab küll iga kirjanduse  sõber. Meie kirjawara salwe on wiimastel  aastatel nii mõnigi mõnus nisu tera asendatud,  mis iga õiglase isamaalase südant peaks rõõmustama. Aga paraku ei panda neid toodeid mitte nii tähele, kuda neid peaks tähele pandama, ja selle läbi on mõnigi . tulus tuumakas raamat kaupluse riiulile tolmuma ning koppima jäänud  soowituste  puudusel, laitmisel, kuna kirewased sopakirjad kiidukõlaga rahwa sekka saadeti. Meie arwustajad ei waata igakord mitte, mis raamatu sisu on, waid loetakse ainult nime keane päält ja hakatakse siis selle kandjat arwuStama. Põhjust tuleb enamisti sellest otsida, et arwustajal, kui tal töö meister teada, enamiste oma suurem ehk wähem erapoolik oma-arwamine töö wäärtuse  kohta on, mida ka pärastine asja tundma õppimine täiesti häwitada ei jõua. Oma arwainine jääb ikka kriitikusele nagu petliseks prilliks. Üsna naljakas on mõnikord näha, kudas sõbra wõi muidu lugu peetama mehe töö puudusi otse suure tarkuse sünnitusteks seletada püütakse, kuna wastase töö omad mitmekordseks kaswatatakse.  See ei ole aga õige wiis, sest inimene,  kes kohtumõistja tahab olla, peab kõige päält ise õiglane olema. Ta peab otsuse oma südametunnistuse järele andma, ega tohi teist mitte pilgates näägutama hakkama On asja kiita, kiidetagu; on asja laita, laidetagu- Aga laitus ja kiitus  antagu wiisakal toonil asjalikul sõnal. Halwem aga sarnasest karwustusest on hellus, mis nende küljes pesitab, kelle kohta kriitika käib: arwustawate hellus. Säält paistab mõnikord nii suur hellus wastu, et hirm üsna: „Hoia et suu ega sulega ei puudu, muidu tead, et —" Niisugusel 100 l on arwustaja tõesti keewa käes. Mine nüüd arwusta õiglaselt, siis tead küll, missuguse sauna enesele soojaks kütad! Arwustaja, kes teise töö üle kohut mõistab,  peab ise asjatundja olema. Sellepärast  oleks arwustaja käest nõuda, et ta enne, kui ta teise töö ära laidab, ise peaks parema töö asemele pannud olema. See on selge ja arusaadaw, et inimese töö on kord kõik puudulik, ühel rohkem, teisel wähem. Meie maapind pole niisugust elukat  weel toitnud, kes ühe töö niihästi oleks ära teinud, et sääl ka kõige pisemat puudust ega wiga ei juhtunud, et seda paremini teha sugugi ei oleks wõimalik olnud ... Üsna hirm on mõnikord arwustajatest  nende töö wilja kuulda, ja kudas see kokku wöib käia? Üks arwustaja ütleb: raamat on hää ja lugemise wäärt ja teine kirjutab: see raamat ei kõlba kuhugi! Kellel on siis õigus, keda peab uskuma? Oi, oi arwustajad! Parandust arwustajate kohta oleks hädasti tarwis. Läheb asi nii edasi, kuda ta praegu on, siis peab meie kirjandus wähja käiku käima hakkama. Seda aga ei tohiks olla! Ajalehtede kohus on kirjanduse kasuks häält tõsta, nende kohus on kirjandusest rääkida, kirjandust arwustada, aga õiglaselt, asja- 37 Mamsel Ilmaaegne. Nüüd tule, mina wiin sind koju, mina pean kohe haige juurde tagasi tulema. Enne aga tahan sinuga weel jumalaga jätta. Hääd jällenägemist, sina minu õnn! Roettgeri silmad lõiwad niiskeks kui tema oma pruuti esimest korda suutles. Krautneri maja ukse ees wõttis tema weel korra neiu ilusa näo oma mõlema käe wahele ja ütles südamelikult: Jumal andku, et sind pea jälle näen! ja läks koju. Ülemal, omas wäikses toas sosistas mamsel Ilmaaegne «vahetpidamata oma wennaga: Oh Frieder, meie mõlemad meie mõlemad! ütles Julia just, kui tohler jälle tema tuppa astus. Oh Frieder, meie mõlemad! Aga, sinul on ju wõimalik unustada,  sina oled ju poiss, sinul on ka ülepää  kõigist rohkem aga mina, minul ei olnud ei midagi muud enam, see oli mu ainus Ja sääl juures naeris tema meeltheitlikult. Miks tema ikka ainult Friederiga räägib? sosistas proua Minna, haigele jää kotti pää pääle seadides. Poeg istus õlasi kergitades haige seltsilise  woodr ääre pääle ja säälsamaS istus tema ka weel teisel homikul, kui raudteerong  wilistades neilt mööda sõitis see oli see rong, mis tema pruudi lõunamaale wiis. Tereese istus esimese klassi wagunis. Herra Krautner magas juba jälle; temal oli wiisiks enamisti ikka raudtee sõidu ajal magada, aga enne seda oli tema oma ära hellitatud tütart hoolega teki sisse Mässinud, tema jalakesed karuste kingade sisse pistnud ja wastas olewa sohwa pääle paigutanud. Tereese "i maganud waid wahtis tarretanud  pilgul wälja pimedasse. Kui aga aegamööda homikune ämarus läbi akna hakkas paistma, käis külma wärin temal üle keha ja tema haigutas tasakesti. Kõik maailm oli tema meelest lõpmata tühi ja igaw, ja seda just eilsest saadik kus tema ometi oma soowide täitmist kätte oli saanud,  millest tema kõige oma tulemase elu onne leida oli lootnud tohter Roettger oli temale oma armastust awaldanud. Rahutus oli temast lahkunud ja tema auuahnus  täidetud, ja ometi! Tema haigutas  jälle warane ülesse tõusmine oli tõepoolest üks paha asi. Pooles unes laskis tema wiimaste päewade  sündmusi oma maimu silma eest mööda minna. Kui õigel ajal oli Julia haigeks jäänud; kui tema terme oleks olnud, siis ehk oleks tema ometi midagi rääkinud. Nõnda, kuidas lugu praegu oli, ci aimanud tema midagi, ja kui kewadel reisilt tagasi tuldi, siis noh, siis oli juba palju mett Reini mööda alla jooksnud. Praegu mõis aga rõõmsasti kõigist hoolimata  Nizza näokatte pidudest osa wõtta. Tema toetas ilusa pääkese padja pääle ja mõtles meel kord rahulolles selle pääle, et see mees, keda terwe linnakese noored neiud auustasiwad, nüüd tema päralt on. Ja siis kujutas tema enesele oma tulemast elu ette; wanat Roettgeri maja wõiS wäga ilusasti korrale säädida, sääl oliwad määratu  suured ja ilusad toad. Proua Minna ja tädi Rieke pidiwad aga, see oli selge, säält wälja kolima, nõndasama ka Julia. Suured kõrwa hooned ja tallid oliwad muidugi mõista, kõik tarwilikud teenritele kui ka hobustele ja suur hoow pidi kesk- ajalise losfihoowi moodi sisse seatama ja tema keskpaika suur rohuplats, päewauur ja suur ilus kaew ehitatud saama. Roettgeri  aedas oliwad ülepää hoopis wanemad ja ilusamad puud kui Tereese isa aedas ja üks paat, ei parem meel mitu tüki saiwad ostetud, ja siis pidiwad toredad õhtu pidud aedas ja wee pääl antama ja siis Noore neiu silmad langesiwad kinni, ja tema uinus magama. Erk kewadine päike paistis juba, kui mamsel Ilmaaegne esimest korda pitka, raske haiguse järele majast wälja, wärske õhu kätte läks. Aralt, wõimalikult tugemast!  trepi käsipuust kinni hoides, sammus tema edasi; temal ei olnud ühtegi hinge, kelle najale tema oleks wõinud toetada, ehk kes teda talutanud oleks tema pidi oma enese jõu pääle lootma kui tema ometi mitte nii nõder ei oleks olewat Aga, kes pidi teda aitama? Tädi oli ise nõnda otsas, et ilma abita paigastgi ei saanud ja proua Roettger? Tema ei hoolinud  sellest ajast saadik, kui Julia paranema hakkas, mitte koguni enam temast. Sellest ajast saadik kui Julia tema poja toaS poolteed meelest ära olleS, enesewalitsuse  oma üle. - kaotanud oli, ei sallinud proua Minna teda koguni mitte enam. Fritz aga, Fritz oli ikka ühesugune lahke temaga, aga kuidas oli kõik nii teiseks läinud ja muutnud! Julia sammus aedas edasi, tagasi; päike paistis, kewadised lilled õitsesiwad ja täitfiwad õhku magusa lõhnaga, puud pakatasiwad ja jõgi woolaS lohisedes ajast mööda. UimaStult toetas Julia ühe suure puu tüwi najale. Krautneri aedaS tõmmati lipp ülesse, Julia mõistis, et see sellepärast ülesse tõmmati, et Krautnerid  täna reisult koju oodati.