Saarlane ck 45. Esmaspäewal, 19. nowembril 1901. XVII aastakäik maksab: Saaremaal aastas . . > rbl. SV kp. PooleS aastas 1 „ Tg „ —S— Ilmub igaltoifip<Le»V«,k. Kurcsaares Kauba-uulitsas ur.l? UM Üleüldine politika ajaleht Maa- ja linnarahMale ZN Ministriumi koolid on meil mitmel pool sisse seatud. Seekord  ei taha meie aga mitte palju nende hääduse  ehk halbtuse üle rääkida, waid soowiksime  ainult järgmistes asjades parandust. Nagu teada, algawad ministeriumi koolid palju waremalt, kui teised maa-koolid, ja lõpetawad ka palju hiljemalt oma õpeaega. See toob aga kooli õpetamises suurt kahju. Sest kohalikkude olude järele ei wõi talurahwas  oma lapsi sügisel mitte wäga wara kooli panna, ega kewadel neid sääl wäga kaua pidada. Paljudel koolilastel tuleb sügisel pärast õiget kooliaja hakatust hiljem kooli astuda, ja enne kooliaja lõppu koolist ära minna. Kodused nõudmised ei luba teisiti. Wanematel on lapsi kodus tarwis. Küll tuleb neil kodus karjase kohusid täita, küll mõnda muud toimetust toimetada. Tuleb laste wanematel last sügisel wäga wara kooli saata, ja kewadel wäga kaua koolis pidada, siis kitsendab see talupidamist märksasti. Sarnane hiline kooli tulek ja warane äraminek sünnitab aga koolides palju segadust. Kõik lapsed ei wõi mitte ühekorraga õppimist alustada ega lõpetada. Ühed on kaugemal kui teised, ühed on seda juba õppinud, mida teised, kes hiljemalt kooli tulnud ehk warcmalt wälja astunud, mitte õppinud ci ole. Sarnane mitmekesine  asi sünnitab koolides raskusi ja takistab õppimist. Praegusel ajal on koolide parandamise asi käsil. Üleüldise käekäigu ja koolielu edenemiseks oleks küll kohane  kui ministeriumi koolide koolmega ka ncndasama sisse seataks, kuda see kohalistes  rahwakoolides on. Nendes on elunõudmiste  järele kooliaeg wäga hästi ära määratud, ja selle pärast on nad rahwale  wäga mõnusad. Ka ministeriumi koolisid tuleks elunõudmiste järele sisse seada. On nad elunõudmiste wastu, siis ei wõi nad ka rahwaga, kui elunõudmiste awuldajaga, kokku leppida. Teiseks tuleks ministeriumi koolisid ka selle poolest täiendada, et nendes emakeelt rohkem tarwitusele wõetaks. Üleüldine kooliteaduse  kuldne seadus, et ainult emakeelele lapse waim awatud on, tuleks ka ministeriumi  koolis enam maksma panna. Ka nendest peaksime surnut, arusaamata pähe tuupimist ära kaotama, ja lapsele sel teel õpetust andma, et see tema maimule wabalt ja arusaadawalt  läheneda wõib. Muidu osutame enesele  asutusi selleks, et oma laste waimu tündsiks ja nüriks teha. Nii kaua aga, kui ministeriumi koolidel nimetatud puudused  on, ei saa nemad küll mitte rahwa poolt lahket wastuwötmist leidma. Lahket  wastu wõtmist oleks ka nendele koolidele küllalt tarwis, hariduse edenemiseks ja edendamiseks.  Muidu kanname kulu ja näeme waewa, aga meie kulu ja wacw ei kanna mitte kaunist wilja, sest et sceme sel tee! kõwa kalju pääle, ramusa musta mullata maa pääle langeb. Emakeel koolides, on kui rammus must muid põllul, aga kooiis töömmine, mis elunõudmistcga kokku ci käi, on palja kalju pääle külwamine. C. P. Saaremaa endise talurahwaasjade  kommisari J. K. Kossatzki kohtuasi. Wallawanem oli walju käsu läbi nii hirmunud, et tal mitte suigust ei olnud wolikogu vilust teatada, waid ta maksis raha kohe ära. Kui wallawanem pärast oma õnnetust wolikogu koosolekule  teatas, tegi koosolek otsuseks wallawanemat mitte hukatusesse saata ja aiõttis tema iväijaantud Ostetud asjade eest andis Kossatzki mõnikord wallawalitsustele kwiitungid, mis ta ise ehk tema kirjutaja olla kirjutanud oli, mõnikord andis ta aga poodiarwed; paljudel kordadel ci andnud ta mingit kwiilungi ja seletas lihtsalt, et ta ise Õde õe eest. 4 W. Mölder! külajutt, Liisa wõitlcS kibedasti oma tundmustega. Wõib olla ma ei wõi seda sulle mitte kindlasti ütelda. Prits surus mõlemad käed silmade ette. Mu Jumal, hüüdis ta meeleheitlisel toonil,  mis olen ma oma nii kauase matkimisega  teinud? Ma oleksin pidanud sulle aga ütlema, et mina sind armastan, kirdeliselt  armastan, ja sa oleksid minu oma olnud keegi ei oleks suutnud seda õnne minult riisuda! Aga nüüd! . . Oh ma rumal, oh ma lambapää! Aga ma ei wõinud ju ka teisiti, ma ci tohtinud sulle meel oma armastust awaldada, mul oli selleks põhjuseid, mõistlikku põhjuseid! Ta pää wajus nõrgalt ettepoole, ja Liisa nagi selgesti, kuda ta põskedelt mitu suurt wee-piiska hiilgades maha kukkusiwad . . . Liisa tundis, et kõige selle mõju all, mida ta praegu kuulis ja nägi, tema jõud raugema hakkas . . . Teeme lõpetust! kõneles ta poo! sosinal,  sest lorist ei tule midagi wälja! Mul on aeg puhkama heita! Siis ei jäe mulle enam ühtegi lootust üle? Ei! Aga ma armastan sind nii leekiwalt, et ma sinust lahkuda ei suuda I Halasta minu pääle, ära tõuks mind enesest ära, muidu saab kurvastus mind tapma I Jäta järele. Prits, ütles Liisa tasase maenitsewa häälega, sa näed ju isegi, et siin midagi parata ei wõi. Olid ju ise ka süüdlane, et nii kaua waikisid kes teab, ehk oleisiwad lood teised olnud. Nüüd aga olen oma sõna teisele andnud, ja ei wõi seda murda; sellepärast, armas Prits, katsu mind unustada sa oled mees, sul läheb see korda, sa suudad oma tundmusi taltsutada!  Mõni aasta hiljem oled sa juba õnnelik peigmees ja mälestab mind ainult nagu läbi une wähe weel! PritS astus kähku mõned sammud neiule lähemale, wõttis ta paremast käest tugewasti  kinni ja wahtis talle leegitsema pilguga  otsa. Sa mõtled seda, Liisa? hüüdis ta kõigesuuremaS  ärrituses, sa mõtled, et ma sind lühikese aja järele unustada suudan? Sa arwad siis, et minu armastus sinu wastu paljas silmapilkne tujude õhin on, et ta nagu tühi aur on, mis lähemal silmapilgul  laiali wõib laguneda? Ei, Liisa siis tunned sa mind weel wäga wähe! Jah, ma lahkun nüüd küll sinust, lahkun sõnakuulelikult, sest et sina seda minult nõuad, aga ma lahkun sinust surmani haawatud  südamega, ja seda haawa ei suuda aeg ega inimesed parandada, ei ialgi! Ta wajutas neiu käe, millest ta ikka weel kinni pidas, oma palawate huulte wastu, ta musutas seda mitu korda tormiliselt  . . . Siis tormas ta, ilma jumalaga jätmata, uksest wälja . . . Nüüd pidi ka Liisa süda kord nõrkama . .. Ta langes, nagu murtud lill, jõuetult kummuli  woodisse ja nuttis kibedasti . . . Teisel päewal käisin ma mõisas. Oli juba kaunis hiline õhtune aeg, kui ma oma toimetused korrale sain ja lootes, et Liisa nüüd ka oma töödest prii on, läksin teda waatama. Liisa toa ust awades puutus mulle pilt silma, mis mind südame põhjani liigutas: keset tuba istusiwad Prits ja Liisa, teineteise  ümbert kõwasti kinni hoides, ja nutsiwad  ürdasti, nagu kaks wäetit last . . . Jää jumalaga, mu kallis, unustamata Liisa, igawcsti jumalaga I sosistasiwad Pritsu  huuled minu sissetulekul. Jumalaga, mu hää, armas Prits, ela hästi! Surmani ei saa mu süda sind unustama! kõneles neiu läbi pisarate. Nad ei märkanud kumbgi minu sisseastumist.  Nad oliwad oma kurblik-õnneliSteft  tundmustest nõnda seotud, et oma ümber midagi ci näinud ega kuulnud . . . Weel kord kaisutawad nad teineteist hellamas  armus, weel kord suudlewad nad teineteist palawasti . . . Siis lahkuwad need kaks noort armus tuksuwat südant, lahkuwad jäädawasti! . . Päüle Pritsu äraminekut seletas Liisa mulle, kuda Prits täna õhtul jälle tema juurde tulnud ja teda ärdasti palunud ometi mõni lahke sõna weel enne lahkumist temaga kõneleda. Sääl ei suutnud Liisa oma enesewalitsust enam jalal hoida, ta awanud nooremehele oma südame . . . Siis oliwad nad mõned silmapilgud teineteise seltsis wiibinud ja wiimast korda puhta, pühalise armastuse õnne maitsenud . . - Ja nüüd lahkufiwad nad teineteisest, lahkusin?  ad surmani, sest et asja olekud seda tingimata nõudfiwad! . . (L. t.) Et posti tulemata jäämise lõhi meie tsensuri luba mitte kätte ei saanud, sellepärast  ei wõinud meie „Saarlast" teisipäewal  13. nowembril wälja anda Scdc»rkt»fs toi,nst»t<s.