fiwad. Weel enne tui Sandori seda sai teelda, hakkas  ta mõlema käega tema omadest kinni. „Nüüd ma alles saan teist aru, minu armas, kallis sõber! Et teile enesele teie SrnuS wöimatakS teeb —" Sandori aga tõrjus tema ähwardawa tänu awalduse walinga kindlaste tagafi. „Weel kord, armas  proua: teie ei pia midagi küsima ja ei millegi üle pääd murdma. Kas teie täna õhtu teatris tegew  olete?" „Ei! Aga minu tütar mängib täna kaasa ja minul oli mõte, teda sinna saatma minna." ~Seda ei tee teie mitte, waid teie saadate kuidagi ilma oma tütre, preili Elli teadmata härra Sigismund Ruthardile kirjaliku palwe, kohe pärast panga tundide lõppu, nimelt kella seitsme ajal, siia teie juurde tulla, sest et teil temaga tungiwalt tarwis  on rääkida. Kõik muu jääb teie osawuse hoolde. See on siis teie oma süüd, kui kõik hästi ei läha ja teie Brunni minek katki piab jääma." Wiimaseid sõnu ütles Sandori niisuguse rõhuga,  mis selgesti tunnistas, et temal tõsi taga oli. Kergesti ohates pigistas proua Pollnitz tema kätt, märgiks, et ta kõigist aru saab ja tema soowi järele  teeb. „OH, kui minu abikaas teaks, kuidas meie siin piame läbi ajama. Mina ei kirjuta temale sellest ilmas sõnagi, kartes, et tema oma suutäist saaks lugema,  et meid aidata. Aga ühe kunstniku, päälegi naiskunstniku tee on okaline seda wõite teie uskuda,  mu armas sõber!" Kui Sandori ära läks, muutus proua Pollnitzi mahe liigutuse tuju korraga õige wihaseks, ja ta raputas  sõbrale rusikast takka järele. „Selle hää nõuu eest oleksin ma tema silmad wõinud pääst wälja kiskuda," kriiskas ta. „Juudas seda teadku, mis mõte temal selle kõigega on. Aga minul Pole enam midagi walida, sest igatahes piame meie siit minema saama." Kümme minutit pärast kella seitset sammus Sigismund Ruthard rutulisel sammul proua Pollnitzi  korteri poole. Selle kiri, mis temale Franz Norrenbergi kontorisse kätte toodi, palus teda tungiwalt,  õigeks ajaks sinna ilmuda, ja mingi wägi poleks teda seda palwet suutnud täitmata jätta. Umbes sada sammu näitemängijannade korterist eemal,  tuli temale preili Elli wasta, kelle sale keha kitsas talwe mantlis nõnda õrn ja paenduw wälja nägi, nagu polekski ta lihtne surelik, waid mõni murueide  tütar. Proua Pollnitz oli oma kirja järelsõnas tähendanud,  et tema tütar sellest kutsest midagi ei tohtiwat  teada, ja sellepärast oli teda nähes Sigismundi esimene mõte, ennast Elli eest ühe hoowi wärawa taha ära peita, et noor neiu teda sugugi ei näeks. Aga tema arwas siiski, et see peitmine juba ehk liig hiljaks oli jäänud, ning et see Ellile koguni wõõrastaw  oleks, kui ta tema Põgenemist juhtuks nägema. Sellepärast läks ta öhetawa näoga otse edasi ning kergitas parajal paigal teretuseks kübarat. Elli wöttis  terwise lahkesti wasta. „Wist lähate teie teatrisse, preili Pollnitz," ütles Sigismund segaselt. „Mina lugesin kuulutusest,  et teie täna kaasa mängite." Elli jaatas ning küsis siis, kas ta teda mitte weidi maad saatma ei tahaks tulla. Sigismundi kohuse tundmus seisis kül selle wasta, aga ta arwas, et olgu asi, mille pärast proua Pollnitz temaga soowis  rääkida, nõnda tähtjas kui tahes, poole tunni wõis ta ehk ikka kannatada, ning seda õnnelikku juhtumist,  kus ta jumaldatud neiuga esimest korda nelja silma all wõis wiibida, ei tahtnud ta tarwitamata mööda lasta minna. Aga kui ta siis Elli kõrwal edasi sammus, ei Mõistnud ta selle õnneliku juhtumisega midagi PSäle hakata. Oma toredas ülikonnas, oma wärskeft talwe õhust roosiõrnalt öhetawate põskedega ja oma kerge kõnnakuga, oli Elli tema meelest nõnda nõiduslik ilus, kellele kõige hiilgawam osa ja paik maa pääl ainult paras paik oleks olnud, nõnda et Sigismund enese arust tema kõrwal kõige oma armastusega ainult  waene narrike oli. Weel ialgi ei tundnud ta oma armastuse lootuseta olekut nõnda selgesti, kui just Praegusel silmapilgul, ja see tegi teda seda arglikumaks  ja sõnaohtramaks, kui ta Elli seltsis harilikult  juba muidugi oli „Mina oleksin tulewase pidu teretuse sõnad teile hää meelega weel kord ette deklameerinud," ütles  Elli weidi aja pärast, kui ta nägi, et tema saatja ikka weel sõna ei lausunud, „ja minul on wäga kahju, et selleks nüüd wist enam mahti ei leidu. Mina ei ole weel ühelegi etendusele minnes nõnda arg ja hirmul olnud, kui nüüd. Kui ma aga teie ilust luuletust ära ei riku oma ettekandega." „OH, kuidas teie ometi seda wöite arwata!" hüüdis Sigismund waimustusega. „Mis on minu tähtsuseta salmid nende kõrge wäärtusega luulekujutustega.  mis ma teid olen nüitelawal näinud kehastama.  Ma ei suuda teid küllalt selle eest tänada, et teie nõnda lahke olete ja seda eessõna lubate ette kanda!" Tema kiiduawaldus ei nähtud Ellile wähematki rõõmu tegewat, sest tema raputas wäga tõsise näoga pääd. „Miks teie nõnda räägite, härra Ruthard? Mina ise tean seda ju kõige parem, et minul näitemängu  jaoks päris kunstniku annet ei olegi." Sigismund oli selle tunnistuse üle nõnda kohkunud,  et ta pärani silmil neiu otsa wahtis. „Ei ole kunstniku annet? Jah, kas teie ei ela siis ihu ja hingega oma kunstile?" „OH. ei! Mina tahaksin oma leiba sada korda ennem õmblemisega wõi mõne muu auusa käsitööga teenida, kui näitelawal, kuhu ma ainult wasta meelt ja sunnitult pian ilmuma. See kuuldub teie kõrwus ehk kül weider, aga ta on siiski sula tõde. Oh. kuidas  ma seda teatri elu põlgan otse tvihkan!" Nõnda wahane, kui ka Sigismund Ruthardi elu- ja inimese tundmine wöis olla, et niisuguse salgamata  meeleawalduse taga ärarääkimata palju südamewalu  peitus, see sai temale ometi kohutawalt selgeks. Ja tema argdus kadus selle teadmise ees, et see, keda tema ülekõige armastas, waikse mure ja ahastuse ohwer oli. „Mina ei suuda sellest aru saada, preili Pollnitz,"  ütles ta, „sest mina arwan, et kellegil teisel suuremat õigust tõsise kunstniku nime Pääle ei tohiks olla, kui just teil. Aga kui teile teie elukutse ei meeldi, mis wõiks.teid siis seda mahajätmast keelda?" Elli huuled.tvärisefitvad. „Mis mind seda tegemast  keelab? Ärge seda minu käest küsige, sest mina ei tohiksin teile seda ometi mitte ütelda. Ja õiguse pärast pole minul ju ka õigustki, oma elu üle nuriseda. Pääle minu on weel tuhanded inimesed, kes niisamasuguses orjuses oma päewad piawad mööda saatma." „Aga teie ei pia mitte orjuses waewlema, Preili Elli teie mitte! Teie piate rõõmus ja õnnelik  olema Ja kui heie teatri elu wihkate, siis Piab ikka ka mõni abinöuu leiduma, et teid sellest wälja aidata." „Mina ei tea selleks mingit abinöuu," ütles Elli, ja selle Pilgu eest, mis sääl juures tema finifilmist  tema Pääle langes, nii õrn, nii kurb ja hale, oleks Sigismund Ruthard, kui tarwis, säälsamas oma elu suutnud ära anda. „Minul ei ole isa ega sõpra, kes mind selle juures wöiks aidata." „Ometi, preili Elli kui teie teda ära ei põlga, siis on teil sõber! Mina saan sellest aru küllalt,  et teil minu jõuu Pääle suurt usaldust ei wõi olla, et see teid suudaks aidata. Aga õiglane, kindel  tahtmine jõuab mõnikord palju korda saata, ja kui teie mulle aga ütelda tahaksite, mis ma teie hääks wõin teha —" Juba kerkis iluta teatri hoone nende silmade ette, ja paar Elli ametiöde, kes uudishimuliste pilkudega  nende otsa wahtifiwad, läksiwad neist juba mööda. Nõnda pidi neiu Elli oma jutuwcstmist katsuma  lõpetada. „Mina tänan teid, härra Ruthard, aga ärge minust mitte wõõriti arwake ega mõtelge. Mitte sellepärast, et mina teilt nöuu ja abi tahtsin Paluda, ei rääkinnd ma teile neist asjust. Ma ei tea enam isegi, kuidas ma selle pääle tulin. Ja ma ei soowikfin  tõesti mitte, et teie minu pärast mures oleksite.  Lõpuks on see, mis ma kõnelesin, ikkagi lausa rumalus ja narrus. See on wist juba kord maailma  kord ja seadus nõnda, et waefed tüdrukud ikka õnnetumad piawad olema!" llks Elli ametiõdedest oli waheajal nõnda lähedale  jõudnud, et ta selle wiimased sõnad ära kuulis.  Temal oli nähtawaste suur himu, teada saada, kes see noormees Piaks olema, ning selleks otstarbeks pidas ta kõige kohasemaks, nende jutust osa wötta. „Jah, mu armas Pollnitz," ütles ta. „et waesus  mitte õnnelikuks ei tee, on juba wana tarkus. Aga kui teie seda ka iseenese juures ära tunnete, siis on see teie oma süüd. Teie pruugite ju ainult oma käe wälja sirutada ja selle ilusa miljonäri kinni püüda, kelle üle Praegu terwe Waldenberg waimustatud  on. Oleksin mina teie nahas, ma ei wiiwitaks  silmapilkugi seda tegemast." Pahase liigutusega pööris Elli kutsumata lobisejast  eemale. ~Ma tänan teid, et mind saatsite, härra Ruthard," ütles ta Sigismundi poole lahkelt Pääd nikutades. Jällenägemiseni homme õhtu! Ja ärge selle aja sees enam minu ettewaatamata lobisemise  pääle mõtelge." Aga kuidas ei oleks Srgrsmund selle pääle Pidanud  mõtlema, kui just selle walusa luo pääle, mis tema oli teada saanud, ning mis tema südames päris tundmuste tormi oli mässama õhutanud. Nende puudulikust ümbrusest hoolimata, unlle keSkA tema ema ja tütart oma esimesel külaskäigul olt tundma õppinud, ei olnud temale tämm mõttessegi tulnud, et nemad röhuwa waesuse koorma all ägawad.  Päris lapseliku usaldusega oli ta proua Poll, nitzi hooplewat juttu tõeks pidanud, !« tema « kahtlenud ka silmapilkugi selle juures, et Elli warfi tähtjas kunsti-kuulsus on. keda loorberi pärjad ja rikkus ootawad. Nende elu wiletsusest polnud temal omas nooruse waimustuses wähematki aimu, ja ka need pilgid, mis ta enesele nüüd neiu poolikute tähenduste  tõttu silma ette maalis, ei ulatanud kaugeltki  weel asja tõsise olekuni. Aga sellegipärast piinas see teda weel palju rohkem, kui mõte tema enese raisku läinud elu üle. Juba see paljas mõte, et igapäewase elu mure ja häda sellesse, tema südame-neiusse  wõiks puutuda, oli temale nõnda walus,  et teda meeleheitmisele wöis ajada. Sest oma enese jõuetuse pääle troostita kibedusega ja põlastusega  mõteldes, pidi ta tunnistama, et tema kõige oma armastusega ja ohwrimeelsusega Elli tee päält ohakaid ei suutnud ära koristada. l.Järgneb.i Kodumaalt. Wöör asus kude asi oli 22, veebr. ministrite  komitees arutamisel. Jõuti otsusele, et waja on, praegusi seadusi wöõrauskude kirikute ja palwemajade ehitamise, waimulikude wennaste seltside asutamise sae. üle muuta. Edasi arutas komitee trahwide fisteeml muutmist,  mis wõõraSuskude waimulikudele paale pannakse. Tegevasse sõ.jawäeSse hinnata pakkide saatmise aSjuS (kuni ühe puudani) annab teede ministerium  teada, et nende saadetuSte suure arvu ja vagunite  puuduse pärast, mida päaaSjalikult jõjawägede vedamiseks tarvitatakse, kõikide raudteedele käsk on autud,  2V. veebruarist saadik nende pakkide vastuvõtmist,  ärasaatmiseks, seisma panna. Pärnumaalt. Torist. Rahva elust. Tori vald seisab ühendatud kroonu ja kiriku valdadest  koos; ehk ühendus kül veel kaua aega ei keSta, on siiski elu ja selle kombed niihästi ühes kui ka teiseS jaos ühesugused; näitab, nagu olekfiwod nad juba algusest üks vald olnud. Talu hooned on torilaStel peaaegu kõikidel ühesugused,  ja ka kaunis hääd ja korrapäralised. Kõige paalt on nad hästi ruumikad, juhtub ka neid majasid, mis laudadega era on wooderdatud, mõnel ka veel wärwitudki. Aknaid on rohkesti ja need on suured. Katused on enamiSte laastudest ehk findlitest; õle katused  jäävad ikka aeg ajalt wähamaks. Suuremalt jaolt on rehetuba ja rehealune elumajaga ühe katuse all, kuna ka harwa neid kohti juba leidub, kvS elumaja iseäraldi on ehitatud. Kõik elumajad on korstnatega, wäga harwa leidub weel suitsu talusid. Koolimajad on ToriS kõik nägusad ja ruumikad, uuema aja ehitused,  mis hääd näpunäidet torilaSte hariduse püüdmisest  annab. Weel ilusam ja ruumikam, kui koolimaja on Tori hiljuti ehitatud telliskivist vallamaja. Oma riietega tunnistawad torilased, olgu nad meeste- wõi naeSterähwas, et nad linnast kaugel ei ela. Nende riided on nagu linnalaStelgi, nii hästi moe, kui ka riide enese poolest. NaeSterahwad kannavad enamiSte  kõik poest ostetud riideist Llikondafid, kuna Unnast  kaugemates kihelkondades enamiSte oma kuetud riideid kantakse. Ka kübara kandmise mood naeSterahvastel  on ToriS, ehk kül mitte suurel arvul, enesele  teed leidnud. Ajalehti luetakse ToriS suurel arvul, iga postiga tuuakse neid suured hulgad vallamajasse, see annab rahva hariduse ja vaimu toidu püüdmisest hääd tunnistust.  Nii siis on rahva majanduSline ja osalt ka waimline elu kaunis hääl järjel. Kui ta! on weel fiiSki vaga palju paiseid ja wigafid, mis kiiret ja hoolsat parandamist kitsendavad, üks niisugune paise, mis rahva elu suuresti tumestab, on nimelt laialt töötav viina monopol. Tihti kuuldub lahingutest, mis monopoli  juures ja monopoli mõjul lõõdakse. Iseäranis pühapäeval tuleb suuri lahinguid ette, kuS juvreS mitmedgi veriste pääde ja katki löödud nägudega  monopoli juurest lahkuvad. Juhtub keegi pühapäeval  paale lõunat monopolist mööda minema, võib ta sääl terve karja joobnuid mehi näha, ja teekäia  tänagu õnne, kui puutumata mõõda sai. Ka kodu õlle valmistamine on ToriS weel suuresti moodiS Jõuluks  ja teisteks suuremateks pühadeks (jõukamad valmistavad  ka vähematel tähtpäevadel) valmistab iga 132 S a ? a l a H 17. ISOS.