Saarlane maksab: V- » I>> S 3 „ V« ~ -„73 .. maapostiga! . 1 , 60 , V- .. ».. - „ Vt » -„60 ~ ZIMUb l.ktk.rd, nSd-l°«, igal kesknädalal ja laupäewal. ToitUetuö KuresaareS, PitkaZ uul. Kuulutuste kuni kellu I xStwal enne lehe ilmumist. Kuulutuste x-tit-rida S kop., lehe eesotsas su kop. M 29. Laupäewal, 26. aprillil 1908. XXIV. aastakäik Alkoholi pruukimisest. (Lõpp.) .Ah mis see siis teeb, kui üks ehk kaks pisikest tipsu ära pistan. Ega ma sellepärast  weel mõni joodik pole" ütlewad topsi sõbrad. Tõsi küll I Üks ehk kaks napsi ei wii küll just weel inimest otsekohe hukatusesse. Kui aga selle pääle mõtleme, et ÜkSgi inimene maailmas joodikuks sündinud  pole, waid selleks ajajooksul on saanud,  fiiõ peame ometigi tõendama, et selleks just esimene naps wiina alguse on pannud. Kes wõib. selleks kindel olla, et «viinajoomine  temale esialgsete maitsemiste järele himuks ei saa. On aga asi juba nii kaugel,  stis pole joodikuks saamiseni enam kuigi palju maad. Ou ju neid rohkesti, peaaegu kõik, kes parajust pidada mõtlewad. Aga ka sarnaselgi  juhtumisel, kui parajuse pidamine enam wähem korda läheks, ei suuda alkoholi  pruukimine eluilmasgi tõsist lõbu «valmistada,  kuigi temast seda oodetakse. Just selle wastu toob ta rohkesti halbtufi enesega kaasa. Parajuse pidamine alkoholi pruukimises on üleüldse ütelda õige imelik asi. Missuguse  joowastuse kraadini keStab parajus? See on õige raske küsimus. Ja on üks tilgake üle parajuse piiri wõetud, siis on joowastus kohe nähtawal ja selle järeldusena  ka täieline mõistuseta olek ning hullustus.  Meil ei maksa kõneleda neist hirmsatest  tundmustest, mis inimese hinge pärast joowastuse lahkumist piinawad- Need tund- mused walmistawad inimesele maapäälse põrgu. Weel tähtsamad halbtused, mis ka kaaselanikkudele  rohkem muret teemad, on joomise  läbi saadud aineline kahju ja kuritegemas.  Õigusega on alkohol üks kõige  hirmsamatest inimesesoo waenlaStest. Peaaegu kõik Margused, rööwimised ja muud pahad ning kõlblusewastafed teod pannakse ikka alkoholi mõjul toime, sest et siis südametunnistuse hääl paremaid tundmusi  kuulda ei wõta. Õnnetumad, üliõunetumad  on kõik need isikud, keS tigeda wiinawõimu küüsi on sattunud. Õnnetumad on nad ise ja weel õnnetumad nende perekonnad  ning järeltulew sugu, kes juba elualgusest  saadik kiratsejatena oma päiwi samasugust teed mööda haua poole saatwad. Selle wastu on aga kainete inimeste eluolu tükis teistsugune. Nad ise on oma eluga enam rahul, nende perekondades walitseb alati rahu ja üksmeel, neid usaldatakse  ja austatakse, nagu seda igale õigele  inimesele sünnib. Seni kuni alkoholi pruukimine nii lopsakalt  meie rahwa seas maad wõtab, nagu wiimasel ajal näha, ei wõi rahwa waimuelus  ega ka majanduses paranemist oodata. Keh paremaid päiwi tahab näha. kes soowlb,  et ta seisukord aineliselt wähegi areneks,  see jätku kõige päält alkoholi pruukimine  täiesti maha, sest just alkohol on see tagasikiskuw jõud, see kõige tagurlisem edu wastane- Temaga tuleb wõitlusesse astuda, elu ja surma pääle wõitlusesse astuda. H—o. Imelikkude elukate saar. H. Wales'i uudisjutt. lg Ma tõukasin üht elukat õlaga. See kukkus maha ja wiis kukkudes ka ühe oma seltsimehe pitkali- Punane elukas püüdis minu jalgu kinni wõtta. Ma lõin talle kepiga pähe ja pääsesin kaljude wahele. Mu selja taga kuuldus hulumine ja hüüded: Pidage ta kinni! Ärge laskel Seadusekaitsja toppis end kaljuprao wahele ja pani oma suure kerega ka teiste eest tee kinni- Selle aja sees jõudsin ma praost läbi teine poole lagendikule jõuda. Nüüd jooksin ma üle lagendiku, läbi põõsaste  ja läbi tiheda räpastiku. Tagapool kuuldus tagaajajate kisa, kes juba kalju praost oliwad läbi pääsenud. Koera haukumine  ja Mongomeri hääl jäi minust pahemale  poole külge. Sellepärast tõttasin ma just paremale poole, ehk küll Mongomeri hüüdis, et ma tema juurde pean tulema, kui ma eluga pääseda tahan. Wiimati jõudsin ma soosse, kuhu ma üle põlwe sisse wajufin. Ma wõtstn wiimase  jõu kokku ja jõudsin pilliroo salga sisse, kuS ma natuke hinge tõmbasin. Siis jooksin ma jälle edasi. Wiimati kukkusin ma ühte sügawasse lõhestikku okalise põõsa sisse, mis minu stlmanäo ja riided hirmsasti  ära kriimustafiwad. Üleni merine tõusin ma põõsast üles ja nägin, et lõhestiku  põhjas wäike oja nirises. Ma läksin seda mööda edasi, selles lootuses, et see mind mere äärde wiib, kus ma oma eluga iseenese tahtmist mööda oleksin woinnd talitada. Põgenemise ajal oli mu kepp ära kadunud  ja ma olin jällegi ilma sõjariistata. Jõge mööda edasi minnes nägin ma wiimati  mere, mis mind wäga rõõmustas. Mikspärast? Seda ma ei tea isegi. Ma jõudsin mere äärde. Kaugelt kuuldufiwad weel hüüded ja koera haukumine. Siis waikifiwad needgi wiimati. Aga mis minust Viimati saab? Ma teadsin, et kari metsikuid  elukaid mind taga ajab ja mu wiimane  pääsemise lootus kadus. XIII. Läbirääkimised. Ma tulin mere kaldale wälja. Siin jagunes oja mitmeks haruks, milledes wähjad ja muud kahepaiksed asufiwad. Suur, ääreta okean laotas end minu silma  ees laiali, mille laened liiwase kalda wastu kohisefiwad ja konnakarbikefi ja siledaks  hõömtud kiwikefi liiwa pääle wälja uhtufiwad. Ma waatafin tagasi. Kedagi ei olnud näha. Nüüd hakkasin ma oma seisukorra üle järele mõtlema. Pitka mõtlemise  järele tulin ma järgmisele otsusele: selle aja sees, kui Mors, Mongomeri ja nende elukad mind mööda saart taga otsiwad,  wõiksin mina mööda mere kallast nende maja juurde hiilida, kiwiga ukse maha lüüa ja endale misgi sõjariista otsida,  kas rewolweri, ehk kui muud kätte saada ei ole, siis ometigi noa, millega ma ennast kaitseda wõiksin, kui nad tagasi tulewad. Ma tahtsin kohe selle nõu järele teha ja läksin mööda mere kallast lääne poole edasi. Päike wajus juba madalamasse ja paistis mulle otse filmi, nõnda et ma ajuti käe pidin silmade ees pidama. Järsku pööris aga kalda joon lõuna poole ja päike jäi mu paremasse külge. Weel ei jõudnud ma kalda käänakult kümmetsammu edasi minna, kui eemalt põõsaste wahelt mõned kogud paistma hakkasiwad. Kõige ees oli Moro koeraga, siis Mongomeri ja weel kaks. Ma jäin seisma. Nad nägiwad mind ja Mongomeri jooksis  otsekohe minu poole, kuna kaks tagumist  kogu metsa poole taganefiwad, wift selleks, et mulle metsa põgenemiseks teed kinni panna. Moro tuli kõige wiimaks. Nüüd tuli kõige otsustawam silmapilk. Ma pöörstn kõrwale ja läksin otse wee sisse. Wefi oli esiti kaunis madal. Siis läks aga wesi järsku sügawamaks ja ulatas  mul kaelast saadik. Pidage kinni l Olete hulluks läinud. Mis Teie teete? -> kisendas Mongomeri! Kodumaalt. Kuresaarest. Ajaloolik Testi näitemängu-õhtußürgerinusieS.  Kihelkonna Eesti Kooliseltsi tegelased astumad pühapäswal, 27. aprillil. Kuresaares J. Kunderi neijajärguiise näidendiga „Mõrsja ja märatsejad" üles. Ajaloolik  näitemängu-õhtu sellepärast, et Kunder ja tema kirjameheline tegewus nii kaugele minewikku on maha jäänud, et teda juba ajaloo pärisosaks tuleb lugeda: sai ju neil päiwil (12. aprillil) 20 aastat täis, kus Kunder suri. Koolimees ihu ja hingega, kelle looduseteaduse õxeraamatutest paremat tänapäewani meie koolidele weel pole kirjutatud, tüse jutuwestja, kelle „EeSti muinasjutud"  õp. W. Rsimanni otsuse järele sellel põllul „üks kallimatest töödest" on, anderikas luuletaja,  näitekirjanik, kes terawa ja siiSgi hääsüdamlise  naljaga oma aega ja tema iseäraldusi ja puudusid oskas silmapaistwaks teha. Kui järsk wastand sellele lõbusale tujule, mis Kunderi näidendites  ivaiitseb ja woatajat algusest otsani nii mõnusalt kaasa kisub, on kirjaniku enese lühikene ja wacwarikas elukäik! Noorest põimest saadik surmaidu rinnas kandes, puudusega wõideldes ikka edasi, kõrgemale püüdes lõi ta ennast elust läbi. Alguskooliõpetaja Rakweres, kiis kreiskooliõpetaja  säälsamas, siis Kaasani ülikoolis looduseteadust  õppimas, siis Peterburi kooliõpetajate institudis ennast kõrgemale kooliametile ettewalmistamas,  kus la, maewalt 3S aastat wana, surmale  suikus nii seisab oma elusaatuse poolest see tulise hingega wõitleja meie mälestuses, ühes oma sõbra prof. Dr. Mihkel Weskega üks rahwalikkumatest kujudest Eesti kirjameeste hulgas. Kõne all olemas näidendis „MZrsja ja märatsejad"  salwab J. Kunder teramal pilkel pimedat  usumäratsemist „tõrre-usku", mis inetu paisena  mõned aastakümned tagasi enam mahajäänud  maanurkades Eestimaal rahwaelu kurnas. Mis sääl seekord põlemaks päewaküsimuseks oli, on seda siin paiguti weel praegugi. Oma paar aastakümmet oleme suurest maast ikkagi taga.