Saarlane Ilmub kaks korda nädalas, igal kesknädalal H ja laupäewal. sj Toimetus on Kuresaares, PikaS uulitsas, lj Treffrui majas nr. IS. !s Kuulutuste toastutoõtmiue luni tella 1 päewal !! «nne l-he ilmumist. Kuulutuste xkiil-rida äi k., lehe eesotsas Sv k, !l Adressi muutmise eest lv kop. i! Tellimisehind: "'/z . - - » „SS I vs . V- " I " - V. .. . .-. sv . Üksik «umber maksab S kop. M 83. Kesknädalal, 18. nowembril 1909. XXV. aastakäik Langemisel. Tahtmata tuleb BUsatsari lugu meelde. Wägew kuningas, kes omaaja ilmarügi üle walitseS, kelle trooni ette sajad suguharud kumardafiwad,  kes kuulsate eelkäijate järeltuleja oli, unustab ülemeelsuses omad kohused ära ja hakkab  ülbelt joomapidu pidama, kui waenlase sõjawägi wärawa ees seisab ja parajat pilku ootab, kus sisse saaks pääseda, et wägewat Babeloni «ere sisse uputada. Ta tundis «vaenlast,  aga ta lootis tugewate linna müüride pääle, ja selle asemel, et n-aenlaste waStu mehisust  üles näidata, näitab ta oma trotfiwat meeletust üles. Ei hooli tema tõsisest «vaenlasest,  kes temalt elu ja «varandust tahab wõtta, waid peab «võitlust nägemata «võimuga, keda ta oma wastaseks peab. Ja seda nägemata wöimu peawad kõik tema kodakondsed teotama ja pilkama, luni tulekiri seinale tuleb ja ütleb, et teda on waagitud ja kerge leitud olewat. Ei ole wist lugu, kuS kehastatud meeletus  paremini ära karakteriseritud saaks, kui Belsatsari looS. Wõimu Belsatsaril on, ka wäcst ei ole tal puud», ja Babeloni tugewad müürid jõuakfiwad  weel mitukorda tugewamals waenlasele wastu panna. Aga selle pääle ei mõtlegi keegi. Ta peab sõda, aga mitte waenlase wastu, kes wäljas tuurad, waid kellegi wastu, kelle olemist ta õieti ei tunnegi. Keda ei paneks see hooletus ja ülbus imestama?  Kes ei mõiStatS Beisatsari teguwiifi hukka? Kõik. Amult meeletumad wöiwad tema eeskujus midagi wabandawat leida. Kõik mõistawad Beljalsari hukka, aga stisgi  tuleb Belfatfaci tegusid igal ajal ette, kuigi üks kord ühe ja teine kord teise kuju all. Wöi oleme meis praegu teisel, õiglasemal teel? Ei, kaugeltgi mitte. Nii kaugelt, kui silm ulatab, näeme igalpool tegusid, mis Belsatsari  pitserimärki oma otsa ees kannawad ja oodata jääb, millal ajaloo tulekiri meile kuulutab,  et meid on waagitud ja kerged leitud olewat. Waewalt oleme waimlisele wabadusele sammukese ligemale jõudnud, waewalt oleme majanduslisalt natuke paremale järjele tõusnud, Ml hakkame selle asemel, et «vaenlasele, kes see kord waimlise pimeduse näol meie üle laiali tahab laguneda, wastu astuda, meeletut Belsatsari  pidu pidama. KaS ei ole need usu ja kiriku wastu sihitud  raamatukesed, mida meie „wabameelsed" kirjastajad kirjaturule saadawad, niisamuti kui Belsatsari meeletud kõned, kellegi wastu sihitud, kellest ei raamatute tõlkijatel ega kirjastajatel enestel wähematgi aimu ci ole? Kas ei ole see alatu laim, mis Ewangeliumi-Lutheruse usu õpetajate waStu ja üleüldse kõikide «vaimulikkude wastu laiali laotatakse, kui joobnuks tegew wiin, mis sellega ei lepi, et igasugused äri- ja tõmbelehekesed  temast nõretawad, waid ka «võrdlemist iseseiswa ja wanema EeSti päewalehe oma wõrku  wõtab? Kas ei kaswa laimamise-joowastus niisama kiirel sammul, kui wiina-jvowaStus Belsatsari pidudel. Aga «vaenlane seisab ukse ees. Ehk õigemini  waenlased, sest neid on Ml palju ja mitmesuguseid. Meie ajakirjandus keerleb B-lsatsari-pidul. Ei tunta jääl lugupidamist ühestgi suurest ega kõrgest asjast. Köit kistakse maha, kõik tehakse naeruwäüriliseks. Igaüks katsub, kuidas aga teisest oma mahalöhkumise töös ette saaks jõuda. Joowastus on suur. Ja kelle wastu nad wõitlewad? Kellele nad sellega, et nii hoolsalt mahalöhkumise tööd teemad, hoopi tahawad anda? Oma «vaenlasele? Ei. Oma emale. . . Sellele, kes mitte üksnes meie juurde hariduse seemet ei toonud, waid seda üle terwe maailma laiali kandis; sellele, kes meil esimesed  koolid asutas, kes meil esimesed raamatud kirjutas, kes meie praeguse kirjakeele lõi, kirikule. Wõi ei tunne nad ajalugu? Wõi tahawad nad tõeasju ära salata, ära moonutada? Asjata. Ajalugu wõltfida ei saa. Tema on igawese edu tulekirjaga kirjutatud ja ütleb, et kirik meie hariduslise-elu ema on. Üheks hariduslise-elu mõjuks on ajakirjandus.  Meie ajakirjandus laimab ja põlgab oma ema. KeS aga oma ema laimab ja põlgab, see on kahtlemata langemisel- „Jsam." Friedrich Schiller. 2 1732. aastal ilmus Schilleri esimene drama  „Rööwlid" näitelawal. Ta ise oli ilma ülemuse lubata drama esimest ettekannet waatama  läinud, millest ta waenlased ülemusele kaebasiwad. Tagajärg oli see, et Schillerile ära keelti kirjanduse wäljal töötada. Sarnane keeldus oli tale kui surmahoop. Ta ei wõinud sellega leppida. TarwiS oli pääseteed leida. Samal aastal põgenes ta tohter Bitter'i nime all Manheimi. Põgenemisest teadfiwad ainult ta ema ja õde. Isale ci tahtnud ta seda sellepärast  rääkida, et see oleks wõinud ausõna anda, et ta jooksiku elukohta ei tea. Et Würtembergist  wõimalikult kaugel olla, hakkas ta jala (--aba tal sõitmiseks ei olnud) Frankfurti Maini  ääres minema. Frankfurtis läks ta rahaline seisukord weel pahemaks. Siin tuli tale ootamata  abi: keegi tema sõbrana von Wõltsogen kutsus teda oma mõisa, kus ta 8 kuud waikist elu elas. Siin ilmus ta sulest drama „Ka kale  und Liebe". Kui Schiller teada sai, et hertsog  teda taga ei aja, tuli ta jälle Manheimi, kus „Kabale und Liebe" näitelawale toimetas. Ka see näitemäng ei päästnud teda rahalisest puudusest wälja. ManheimiS jäi ta palawikusse  haigeks, mille pääle waatamata ta hoolsasti tööd edasi tegi. 178 ö aastas lõpetas ta „Don Karlvsst" esimese akti ära, mis Weimari hertsog Karl Augustile nii meeldis, et see Schillerile nõuniku diplomi saatis. Sel ajal tähendas Kaks Dianat. 85 Prantsuse kirjaniku Aleksander DumaS ajaloolik roman kolmes jaos. Eesti keelde J. Piklcp. Lady Hof'i meeli on nimelt mitmesugused romanid wanaaegsete rüütlite elust niiwõrd segaseks  teinud, et ta ennast kellegiks rõhutud ja tagakiusatud «vägilaseks peab ja igas ühes «viisakas  nooresmehes, kes tema uksest mööda käib, oma päästjat näeb, ehk ta küll juba 50 aaStat mana on. Ma arwan, Gabriele, et selle wana tädi kiri Teid wist üsna mõtlema on pannud l Els ole nii mu sõber? Imelik lugu, wastaS Gabriele külmalt, aga, nagu ma kord juba ütlesin, ei ole Teie mulle sellest sugulasest kunagi misgi rääkinud? Ei ole, wastas lord Wentworth, ma ei soowi ülcpää Võõrastele oma perekonna saladust  awaldada. Aga kuidas Teie sugulane ennast prantslaseks  nimetab? küsis Gabriele. Wist sellepärast, et Teie tema kohta rohkem  huwitust tunneksite, -vastas lord Wentworth naeratades. Ja see armastus, millega teda kiusatakse, nagu ta ütleb, mylord? Wana naese ettekujutuse wõim, kes «vanaaegseid  mälestust lootuse asemele seab, waStaS lord Wentworth kannatamatalt. Ja Teie hoiate teda kõikide eest warjul, et mitte naeru alla sattuda? Missugused küsimised! ütles lord kulmusid kortsutades, Ma ei teadnud, et Teie nii uudishimuline olete, Gabriele. Aga kellu on jub» kolmweerand  üheksa ja ma annan Teile nõu koju minna, sest et Teie, ehk küll ausõna päüle wabalt  olete lubatud linnas käia, fiisgi ikka wang olete ja wangimaja seadustest üle astuda ei tohi. Kui Teie lady Hof'i wastu niisugust huwitust  tunnete, siis wõime homme selle asja üle edasi jutustada. Niikauaks hüäd ööd, vicomtel Ja Gabriele poole kumardadcs, läks kuberner  minema. Ta kartis, et ehk mõni tema saladustest pikema jutu ajamise juures ilmsiks tuleb. Gabriele seisis weel paar silmapilku paigal, siis pööris ta sammud sõjariistademeistri maja poole. Kuid lord Wentworth ei jõudnud siisgi kõiki kahtlust Gabriele südamest kaotada ; nad piinafiwad nöörimeest kõige tee, kuni kodusse.  Ta otsustus kõige selle üle lord Wentworthi  ees waikida, oga fiisgi püüda teada saada, kas tundmata naesterahwas tõesti tema suguõde ja inglase wang on. Ja mu Jumall Kui see ka ümberlükkamatu Ms oleks, ütles Gabriele iseeneses, mis wõin mina teha? Eks ole mina siin isegi wang? Kas ei ole mu käed seotud ja kas ei wõi lord Wentworth minu käe st minu mõõka iga tahes ära wõtta, kui ta tahab? Tarwis sellest elust katsuda pääseda ja Martin Sõdija tingimata homme teele saata. Kui Gabriele koju jõudis, magasiwad kõik juba, muidugi teada, ka Martin. Aga Gabriele tahtis teda üles äratada, et tale teele minekuks käsku anda. Välimise uksel oli n>õti ees ja Gabriele tegi selle tasakeSti lahti. Aga teine uks oli kinni ja selle tagant kuuldus klaaside  kõlin ja rõõmus naermine. Gabriele koputas  tugewasti ja nimetas oma nime käskiwalt. Kohe jäi kõik waikseks ja Arnold Tille ruttas oma peremehele ust lahn tegema. Kuid selle ruttamise tõttu ei jõudnud toaS oleja naesterahwas  kõrwal uksest enne wälja minna, kui Gabriele sisse aStus. Aha, ütles ta, nagu näha, Martin, oled sa palju parem, kui sa ise arwad! Kaetud laud, kolm pudelit, kahed söögiriistad; wist ehmatasin  ma teise lauanaabri ära? Siisgi olen ma selgesti aru saanud, et sa täiesti terwe oled ja arwan, et ma sind wisfisti homme wõin teele saata. See oli ka minu arwamine, krahwi herra, ütleS Arnold ehmatusest toibudes, ja ma jätsin siin sõbraga jumalaga. Sõbraga? See on ilus, ütles Gabriele, aga seda ei pea olema, et sõpruse pärast kohused  ära unustatakse ja ma nõuan, et homme,, enne kui mina üles tõusen, sina juba Parist poole teel pead olema. Kuberneri poolt on sul lubatäht käes, hobune on puhkanud, niisama ka sa ise, teeraha on meie peremees sulle annud, sellepärast, Martin, kui sa homme hommiku wara wälja sõidad, oled sa kolme päewa pärast ParifiS. Sa tead juba, mis sa sääl pead tegema? Jah, herra: ma lähen kohe Teie hotelli, terwitan Teie kaswatajat Teie poolt; küsin tema käest kümme tuhat kiiret lunastuserahaks ja kolm tuhat Teie kulude katmiseks ja wölgadh