wev Srid, et kui Amerika kaupade boikott Hiinas  weel kaua aega edafi keStab, fiiS nende kauba turg kõik inglaste ja sakSlaSte kätte laheb.  Niisugused järeldused pole aga ÜhiSrii. kide kaubandusele sugugi soowitawad ja sellepärast  põõrawad Amerika ärimehed tungima palwega Amerika walitsuse poole, et see seda seadust ara kaotaks, mida hiljuti biinlaSte AmeritaSse  ftSserändamise ärakeelmisekS wälja anti. Lõuna-Ahwrika. Pärast hiljutist sellesama taolist kongressi Pretorias, pidasid boerid neil päiwil BlõmfvN' teiniS, OranjeS, järgmise koosoleku ära. Kongressi  eesistujaks oli Hertsog, keS wiimaseS boeride sõjaS tealawaSte kuulsaks sai. Endine president Stejn saatis kongressile termituse. milles la meelde tuletab, et Inglise walitsus oma lubamist, Oranje asumaal konstitutsionitist  walitsuse wormi waremalt kui Transwaalis  sisse seada, täitnud ei ole. lisab Stejn juurde, „wõime meie siiski selle üle ainult  rõõmustada, et meile seesugune põhjusseadus  pole antud, kui TranSwaalis." Üks kongressi otsustest määrab, et praegusest ajast saadik boerid endid enam mingisuguste palmetega  walitsuse poale ei pia põõrma, 'Teine otsus on: ära oodata, kuni Inglismaal wabameelne ministerium ametisse aStub, et fiiS oma nõudmistega  ette aStuda. Niikaua aga, kui Inglismaa  neid nõudmisi ei täida, on iga ühistöötamine  nendega wõimata. Lõpuks otsuStadi, ühte ühisust luua, keS selleks wõitlema piab, et niisugust walitsust saada, keS rahwa saadi kme ees wastutaw on. Hiilguse udus. 14 P. N. Polewoi ajaluolik jutustus. Eestist. Jaan Roots 16. Kosilased tulewad. Umbes kuu aega oli sest ajast mööda läinud, kui hirmus teatus mehe mõrtsuka käe all langemise üle Marjushat oli tabanud, aga tema ei olnud weelgi mitte oma seisukorraga kui kaitseta lesk, ära harjunud,  kes kaunis laialist maja talitust juhtima pidi. Alati mõtles ta wäljakannatamata kurbtusega sellest harilikust hoolitsemisest, mis armsal mehel tema eest oli, kes teda kõiki pidi elu raskuste ja rõhumiste eest kaitses ja pisarad weeresiwad iluduse palgele ja kõik mis teda ümber piiras, oli elaw mälestus kallima kaotuse üle. Päewad läksiwad päewade järele ja tõiwad ainult pahandust ja südame walu ja ei pakkunud  mingit parandust tema walutawa hingele. Ka kõik sugulased oliwad teda unustanud, nagu see ikka suures hädas ette tuleb. Ainult üks isik, keda ta enne ei tunnudki, hakkas  teda waatamas käima, see oli walitsewa tsarewna  oma tuatüdruk Feodora Semjonowna, kes isegi wiimaks tema saatusest osa wõttts. Ja ühtlasi  kuulis ta selle sama Rodimitsa käest midagi imelikku... Nii, nii armas Marjusha! Kibe on su üksildane  elu, lese pölw! Noh, nagu sa ise tead, missugune  lese elu on, - mees on pää, seda enam ei ole, aga kuna sa uue pää leiad... Missuguse uue pää? Mis sa ometegi räägid?  rääkis Marjusha wahele. Isegi mõista missuguse: teise mehe -- wastas Rodimitsa mitte hariliku rahuga Kus sa ometigi selle mõtte tvötstd, et ma teisele mehele mõtlen minna? rääkis Marjusha äritatult. Ega sa ometigi jäädawalt leseks jääda ei mõtle? Minugi Pärast jäädawalt! Kellel minuga asja, olen ju ise oma üle walitseja! Ei tahaks kül seda uskuda naeratas Rodimitsa kawalalt. - Aga olgu sinu tahtmine. Sellega oli jutt otsas; aga järgmisel korral rääkis Rodimitsa, kui ta ju küllalt muust oli padranud,  sellesama asja üle palju selgemalt ja kindlamalt. Laisad ei tee sulle mitte meele haiget, nagu mina aru saan; rääkis Rodimitsa ohates, kui Marjusha temale üle kohtuse naabri ja tema kawalate  orjade Üle kaebas. Näha on, et ma sulle ise mehe pian otsima! Mäletad tvist, et ma sulle juba ütlesin, et ma neid kõnesid kuulda ei taha. Tahad ehk tahtmata, aga kuulama sa piad! Kui mitte minu käest, siis teistelt. See oleks ka ülekohus, kui niisugune iludus, kes weel aastatki mehega ära elada ei ole saanud, üksi piaks jääma, teiste tõugata ja põlata. Weel korra ütlen sulle: mehele ma ei läha. Mina otsisin sulle niisuguse mehe, et sa tema juures kui kiwi müüri taga elad. Mul ei ole sinu kiwi müüri tarwis. Kui ma kiwi müüri tahan, siis leian seda kloostris... Kloostrisse? Niisuguses wanaduses! Küllalt! Ära tühja juttu räägi. Minu nõuu on kui kosilased  tulewad mine mehele. Kui kosilased tulewad, kihutan nad kõik õuest wälja,- ütles Marjusha wihaselt jalga põrutades. Rodimitsa naeratas ainult ja wehkles käega õhku. Kui ta ära läks, oli Marjusha tükk aega rahutu ja andis enesele sõna, et kui ta külaline edespidi samast kosja juttu ajab siis ta teda uksest wälja kihutab ja temaga tutwuse jäädawalt lõpetab. Nii läks päewa wiis mitmesuguste murede ja hoolitsemistega mööda. ükskord hommikul, Pääle selle kui Marjusha hommikusest jumalateenistusest koju tuli ja pääle mälestuse söömaaja aeda tahtis minna, et Larusha pengi pääl istuda, jooksis üks tema teenijatest tüdrukutest  tuppa ja teadustas, et kaks tõlda tähtsate isikutega wärawa taga seisma jäiwad. Ühes, esimeses istub sinu kosja sobitaja, kellegi wana bojariga, aga teises üks bojar, ka just mitte wäga noor, orje on neil palju, kül jala, kül ratsa! Tähtjas ja suure auu kandja piab ta olema. Tüdruk ootas nähtawalt käsku, aga Marjusha sai üsna segaseks ja ei wõinud tale mitte midagi ütelda. Tema waatas oma lihtsa tumesinise leina ülikonna pääle, mis ilma wähema kui iluduseta oli ja kohendas oma pääs olewat lese mütsi, kui kabja Plagin ja tõlla rataste wurin hoowi ja jusi trepi ette tuli. Marjusha tahtis tüdrukule ütelda: „pole tarwis!  ei wõta wastu! ütle et mind kodus ei ole!" aga tal' tuli meelde, wõib olla, et need bojarid walitsewa tsarewna poolt on saadetud ja tuliwad midagi hääd teadustama, sellepärast käskis ta: Mine wõta nad wastu ja palu siia tulla! Selle aja sees aga tuliwad külalised ise, ühes Rodimitsaga, tuppa, kes auupaklikult Marjushat teretasiwad. Wana bojar näitas Marjushale tuttaw olewat, aga ta ei wõinud meelde tuletada, kus ja kunas ta teda näinud oli. Waata Marjusha, rääkis Rodimitsa oma kahe seltsilise Pääle näidates, tõin bojar Miloslawski  ja würst Howanski sinu juurde... Selle juures kummardas würst Howanski Marjusha poole ja uhkelt ja iseteadwalt waatas tuas ringi. Kui würst Howanskit, seda streltside ülemat nimetadi, surus nagu midagi Marjusha rinnus, ta süda tuksus kartlikult ja walusalt ja weel korra mõtles ta: „ Tõesti on tsarewna neid mõne asja Pärast saatnud!" Palun kallid külalisi istuda, rääkis ta pool sosinal ja näitas akna all olewa pika pengi taolise istme pääle. Selle juures aimas ta, et wana würst liiga julgelt, kaua ja liiga ülbelt tema pääle wahtis. Howanski  waatas Marjushale näkku ja otsustas, et lihtsa ülikonna ja ehtedeta leina mütsi alt tema õige iludus hästi wälja paistaw oli. Meie tulime otse sinu juurde hakkas Rodimitsa õige õrna häälega rääkima oleme Kõrguse  Sophia Aleksejewna poolt saadetud. Olen wäga rõõmus ja tänan walitsewat tsarewnat tahtis Marjusha rääkida. Aga Miloslawski  rääkis wahele. Tsarewna ei taha sinu walusaid hoigamifi enam kuulata, ei taha sinu lese pisaraid näha, waid käseb sind enesele hoidjat ja kaitsjat walida. Meie oleme tema poolt kui kosilased sinu juurde saadetud. Marjusha ei saanud imestuse pärast rääkida, ei wöinud sõnagi wastata. Miloslawski aga rääkis  edasi. Tsarewna ise hoolitses sinu eest; lubas ise sulle mehe walida bojaride seast, Würstide würsti, ja käskis sulle ütelda, et sa sellepärast niisuguse õnne osaliseks saad, et palju kannatanud ja üksi oled. Mina ei läha mitte mehele tuli nagu tahtmatalt Marjusha huultelt. Ma ei läha mitte kellegile! Miloslavski tegi nagu ei kuuleks, või ei sooviks  tema vasturääkimist kuulda, rääkis kõvemal toonil edasi: . Nii fiis, Maria Aleksejewna, finul on kaup ja meil selle kauba ostja tagavaraks. Siin ta oa würst Howanski, peigmees, suurest sugust ja suusas  ametis, kõigile nähtaw mees. Wana würst kummardas tervitavalt würst Miloslavski poole ja moka habet keerutades hakkas Marjusha pääle vahtima ja ootas vastust. Marjusha tõusis järsku oma kohalt üles ja kiljatas: Mehe haua pääle ei ole veel rohtu kasvanud  ja juba kosite teie mind vürstile! Mis teie ometigi mõtlete; kas ma mõistuse kaotanud Piau olema, wöi olen ma juba oma muret unustada jõudnud? või olen ma kõik oma pisarad ära nutnud?...  Mina ei läha mitte kellegile mehele! Parem lähan kaugele kloostrisse ja saan nunnaks. See ou mu viimane jutt! Nüüd tõusis Howanski püsti, punane, äritud... Tema silmad kiirgasivad... Raskelt hingates ja kulmu kortsutades mõtles ta pragama hakata, aga Miloslavski võttis ta käest kinni ja surus teda istmele endisele kohale tagasi Nii siis ei taha sa tsarevna tahtmist täita, jääd sõnakuulmataks? ütles Miloslavski. Mõtle hästi järele. Marjusha ei vastanud sõnagi, raputas ainult eitavalt pääd. Nüüd ei kannatanud Howanski enam: Arvan, et seda auu liiga palju sinu kohta on, rääkis ta vihaselt, - asjata küsime seda sinu käest! See on minu käsk: mina annan sulle kolm nädalat mõtlemise jaoks! Siis saadan sinu juurde vastust saama, ja ma tahan näha saada, kuidas sa mind tagasi lükkad! Aga et sul mõttesse ei tuleks pelgu Põgeneda, ehk mõnda kloostrisse minna, siis käsen oma streltstsid sinu maja hoida ja vahtida. . Ta tõusis uhkelt üles ja läks tuast välja, ei waatanud enam Marjusha Päälegi, sest et ta teda selle vääriliseks ei pidanud. Ka kosilased tõusiwad üles, kummardasiwad Marjusha poole ja ilma et sõnakestki  oleksiwad rääkinud, läksivad Howanski järele  välja. Marjusha, kes selle juhtumise üle uimastuses oli, tundis ennast korraga kõigist maha jäetud, abita ja kaitseta olevat, nii et ta oma ainukese kaitsja ja hoidja juurde tõttas: ta langes nurgas oleva Päästja kuju ette põlvili, et palvet teha, aga ta ei võinud  seda. Ta hoigas kibedalt ja troostita... 17. Kloostri warju all. Imelik suwine Päew, Palaw, päikesepaistne ja waga, üks niisugune, nagu neid ainult juuni kuus Peetri päewa aeg on, nagu rahwas räägib. Hakkas juba õhtule jõudma, kui Howanski tallipoifid musta täku, mis pool Asia, pool Wene riistus oli, Howanski trepi ette tõiwad. Waljad oliwad kullatud  ja jämedate korallidega ja kalliste kiwidega kaunistatud,  mille kulles pärli tutt rippus ja pärli wörk üle paksu laka ulatas; sadul oli kullaga tikitud ja tiigri naha pääl, mis sadula tekki aset täitis. Kaela ja saba rihmad oliwad kulla soomusega kaetud, millede  külles kellad ja kullused oliwad kõik oli rikkalik,  tore ja uus. Kaks tallipoissi pidasiwad waewalt  hobuse kinni, kes paigal ei seisnud, hirnus ja ratsanikku oodates jalgadega kaapis. Wiimaks läks uks lahti ja würst Andrei Howanski  tuli nähtawale. Uhke ja walitsewa waatega silmas ta kümmekond streltsisid, kes hoowi pääle salka oliwad kogunud ja würsti nähes pääd paljaks wõtsiwad.  Kätt oma kullaga tikitud ja sasani sulega ilusa kübara külge pannes, wöttis ta terwituse wastu, kus juures ta waate tallipoiste pääle pööris, kes waewalt hobust kinni jöudsiwad hoida ja hakkas ise selle juures niisuguse toredusega trepist alla astuma, nagu ainult tsaar ise „punase trepi" päält kummardaja  rahwa sekka. Ja kõikide pilgud olid selle uhke isiku pääle kui kinni naelutud. Tema oli uhke oma iluduse, oma jöuu ja tähtjuse pärast. See uhkus ja iseteadwus ei Paistnud üksnes tema kujust, igast waatest, igast keha ja pää liigutusest, waid isegi igast tema riide kortsust wälja, oleks mõni hommikumaa  luuletaja tema kuju kirjeldades ütelnud. Ta wöttis oheliku pihku, pani jala hõbedaga ilustatud  jalusesse ja hüppas teendri abil sadulasse, tõmbas ohelikku pidi hobust, nii et see tagumiste jalgade pääle püsti tõusis ja paari hüppeya oli ta loärawa taga. Tema järgi söitsiwad talil ja tuapois,  kes üksteisest mööda püüdfiwad kihutada. Selge kotkas! Kull kui kull! oli streltside  salgast kuulda. Ta on üks tublidus, igale poole sündlik. 436 S a k a l a 45 ISOS