Saarlane Ilmub kaks korda nSbalas, igal kesknädalal ja laupäewal. Toimcmö on KnresaareS, Pikas uulitsas, Trcffcni majaS nr. »S Kuulutuste waStumõtmiuc luni kella 1 pSewal Kuulutuste pelil-rido L k., lehe eesotsas KK i> Rdresst muutmise eest lt> kop. Telliunsehind: kroon»!»ostiga: aastas . . S rbl. kop. '/z . - . 1 .. SS . V. « . . - ,7S . maapostiga: » . . I . Sv „ i ! V« » ..-. sv . ! Üksik number maksab S kop. 7S. Kesknädalal, 14. oktobril 1909. XXV. aaStakiiik Emakeel. Eestlane olen. Eestlaseks jään. Kuni ma suren Ja hauasse läen! Ilus on küll see salmile l Weel ilusam oleks ta aga siis, kui sinna juurde oleks lisatud, et eestlane ainult siis õigusega eestlane on, kui ta oma emakeelt mõistab. RahwuS on inimese  ehe, tõstpuu seltskondlisele tegewuselel Inimese sugu ilma rahwuseta oleks kui hall täpp maakera küljes. Looja ise on inimest rahwuse ja rahwuse keelega ehtinud. Miks peaksime meie küll temast külmalt mööda minema,  ahneSti «võõraste rahwuste ja keelde järele käsa wälja sirutama, kui weel oma emakeelt nii puudulikult teame. Filologilisest seisukohast «vaadates, on iga teel soowitaw teada, kuid emakeel ikka kõige päält. Meie koolides saab teiste rahwaste kirjanduse, kirjanikkude, ajaja  elulugusid õpitud; keegi ei küsi, et ka meie eestlased ajalooline rahwaS oleme, et ka meil oma kirjandus ja kirjanikud on, mida eestlasel mitte üksnes soowitaw, waii> tingimata tarwis on teada. Kõik see on meil! Jääb ainult soowida: Eestimaa sul jäägu armsaks, Eestimeel sus mõlkugu, EeStikeel sul olgu saatjaks, EeStiwaim sind ehtigu! Meil, Saaremaal, on ast sellepoolest wäga halval järjel. Kirjandus ja kirjakeel on unustuses.  Paljud ei teagi, et wiimast olemas on. Paljud ei tea, või jälle ei taha teada, et päüls rahvakeele weel üleüldiselt tarvitusel olev kirjakeel  tarwiS on teada. Kirjandus, kirjakeel on rahva kultura patent I Meie algkoolides katsutakse õpilasi Eesti kirjanduse ja kirjakeelega tutvustada- Seda tööd wõib õigusega nurgakivi  panemiseks nimetada. Kui maja ehitamine ette tuleks wõtta, siis lõpeb kooliaeg. LapS läheb kodusse, kus jälle rahwakeelt kuuleb, wõi astub kusgile kõrgemasse kooli, kus paljust «võõraid  keeli õpitakse, kuid waene emakeel. . . nurgakiwi, leiab siin lõpulikult ära killustust. Ainult hää mälestus jääb järele. Kuid ta see kaSwab teatud sihil töötamise järele umbrohusse. Kui siis meie õppima nooresoo käest küsitakse, miks ta emakeelt ei õpi, wastatakse: .Meie mõistame tedal" Kust nii ruttu sarnane armumine  õpilases maad wõttis, sellest siinkohal rääkida, oleks üleliigne. Ka paljud mammad, keda mana .elukool" on õpetanud, waadawad kõrgilt emakeele püäle. Selle asemel, et lapsi arusaamisele wiia, et eestlasel ta emakeelt tarwis teada, naerawad paljud meel püälegi, kui kuulewad,  et tütar wõi poeg, koolis wõi kursustel emakeelt õpib. .Las' õpib, jääb siis wähem aega wallatuse jaoks. Teenib ise raha, las' pillab teda!" ätlewad paljud wanemad. Mäga algupäralised sõnad, mis XX. aastasaja eestlasele  au ei wõi teha! Wanemate arwamisest hoiawad ka paljud lapsed kinni ja sellest tekkibgi  sarnane kurwaStaw nähtus, missugune tänamu  sügise! kohalikus linnakoolis awalikuks tuli. Et selle üle juba päüjoontcs .Forte" .Saarlases"  73 on kirjutanud, siis arwan siinkohal  üleliigse olewat sellest pikemalt rääkida. Rahrvust alalhoidma on igaüks kohustatud, mitte aga üht kätte püüda ja teist salata. See oleks pahatahtline tegu oma suguwendade mastil.  Kahju, wäga kahju, et linnakooli õpilased ei mõistnud tänuga emakeele õpetuse sisseseadmist  wastu wõtta, kui neile selles asjas kõrwaliste  isikute poolt rahalist toetust oleks antud. Toetan .Forte" joomi, et wanemad lastele emakeele õppimise sunduslikuks teekfiwad. See on praegu weel wõimalik? Selleparast siis iga EeSti isa ja ema, kui teis ei soowi, et teie lapse õigest rahwusest ainult eluta tähed wallaraamatus tunnistust ei annaks, tarwitage silmapilku ja tehke oma lastele emakeele äraõppimine sunduslikuks. Ainult  wanemate soowil wõib weel see ülikasulik mõte teoks tehtud saada. Just emakeele puudusel  on paljud nooredmehed sunnitud wõõraste rahwaSte seas omale teenistust otsima. Rõõ- muStaw oleks aga see, kui meie noored meie eneste juure jääkfiwad, meie seltSkondlist elu ja komblust aitakfiwad edendada. Kui emakeele õppimist koolides tarwitusele ei wõeta, stis ei wõi meie praegusest õppimast noorestsoost tulewase  seltSkondlise edu hääks mitte seda loota. Praegu, XX. aastasajal, kus inimese arusaaja  mõistus ka õhuwallasse on tormanud, kus uuendus uuenduse järele elule kutsutakse, ühe sõnaga, kuS kultura hiigla wagustd hariduse wäljal ajab, wõime meie oma rahwa kultura edendamiseks ainult fiis kaasa töötada, kui oma rahwust ja keelt tunneme, tema eest aukartusega seisame. Ainult siis wõime pSSd sirgel hoides hüüda  : „Meie oleme haritud eestlased l" —m. Ruhnu saar ja tema rahwas. Saare ümbrus. Igast küljest on saare ümbruses madal lausaline meri, täi» liiwa seljandikka, kiwirahufid ja üksikuid suuri weealuseid kiwa. Kõigil neil on saarerahwa keeles oma iseäraline nimi, mida nüüdne rahwas  seletada ei tea, mille tõttu ühegile neist ta nimi on antud. Põhja pool saart, Kunst otsast Saaremaa poole ulatab k werSta meresse suur Ruhnu kuiw „Steingrund" (kiwirahu); Lõuna pool saare otsas sn «Greitagrund* (pudrurahu) ö werSta pikk, „Spitsen" (ora kuiw) (põrsarahu); hommiku pool, Oewerkyrke waStu „Kyrkefran*, «Snecksgrune,"  ja õhtu pool „Niegrune", „Torroun," „Sunagruns," (üksik kiwi), „OoSbrigea," „Fluta",  „Aurjok'  (üksik kiwi) ja palju teisi. Hää ilmaga on «eri saare ü«bruseS waikne, aga niipea, kui tuul tõuseb, paneb ta nagu ratas saare ümber keerama, ja mida waljem torm, seda suurema  hooga. West peksab waStu weealuseid kiwa ja purskab weepinnast mõnikord sülda kaks tolm üles. Kaks Dianat. ?b Prautjusö kirjaniku Aleksander DumaS ajaloolik roman kolmes jaos. Eesti keelde J. Piklep. Olgu pääle, herra, olgu, .lisäS ta juurde, kui nägi, et Gabriele oma mõõka tema kütte tohtis anda. Aga mis wõite mulle selle eest pandiks anda, et ta Teie kütte jääks? Ma tean, et wahwuS ja rikkus igakord mitte käsikäes ei käi. KaS wiistuhat liiret Teie meelest Teie wabaduse eest küllalt on? Ei ole, mylord, waStaS Gabriele. Ei ole? Teie meelest on see «väga kallis? küsis lord Grvy. Oh, see ära neetud sõda l Õnnetu sõda I Noh, neli tuhat liiret siis, pagan  wõtku. Liig wähe, mylord, waStaS Gabriele külmalt.  Kuidas Teie ütlesite, herra?! hüüdis inglane.  Ma ütlen, et Teie minust aru ei saanud, ütles Gabriele. Teie küsisite, kas wiistuhat liiret minu wabaduse eest küllalt on, ma «aitasin  ei ole; sest minu arwateS maksan ma kaks korda nii palju, mylord. Wäga tore! wastaS inglane, ja ma arwan, et Me kuningas häämeelega seesuguse wahwa mehe eest niipalju annad. Ma loodan, et mul kuninga abi selle juurde  tarwis ei ott, waStaS Gabriele, mu enese wlmmdus lubab mind «vist selle ettenägemata kuln lirmi katta. Siis ei ole ju paremat soowidagi! ütles lord Gray imestades. Teie maksate stiS mulle kümme tuhat liiret, aga millal? Teie wõite arwata, ütles Gabriele, et ma seda summat enese kaasas mitte ümberpiiratud linna ei ole toonud, aga kui Teie mähe kannatate,  lasen ma Parisist. . . Wäga hääl ütleS lord Gray. Ma usun Teie sõna, mis kulda maksab. Aga et meie ja Hispania sõjawägede wahel «väikene õõrumine  on, mille pärast ma wist Inglismaale pean tagasi minema, siis palun Teid sellega leppida, st ma Teid kuni selle summa täielise wülja maksmiseni mitte Hispania linnas St. QuentinlS kinni ei pea, waid Inglis linnas Calais'es, kus minu õemees lord Wentworth kuberneriks  on. On see ettepanek Teile meele järele? Täiesti, ütles Gabriele ja tema kahmatanud  huuledel mängis kibe naeratus. Ma palun aga Teilt luba oma sõjariiStadckandjat Parist raha järele saata, et minu «vangistus ja Teie ootamine pikale ei «veniks. Ml oa õigus, wavtaS lord Gray, ja olge  selle pääle julge, et minu õemees Teiega selle aja sees Teie wäärtuse järele ümber käib. CalaiS s» kindel linn ja sääl olete MMi maha.  Lord Wentworth armastab hästi süüa ja piduStada ja Teil peab sääl hää olema. Gabriele kumardaS tummalt. Aga Teie, herra, pööri» lord Grap end Jeau Peeois'e poole, nagu ma näen, olete üks linna elanikkudest, keda mulle on vangiks Määratud? Mu nimi on Jean PecoiS, mylord. Wäga hääl Kui suurt lunaStusehinda wõib Teie eest küsida, Jean PecoiS? Warsti teeme kaupa, mylord, minu arwamise  järele ei maksa ma kümment liiretgi. Tohoo I waStaS lord Gray põlgtusega. Teis maksate mulle sada liiret; see on see summa, mis ma soldatile tasuks lubasin, ke« Teid siia tõi. Sada liiret I olgu siis nii, mylord, kui Teie mind nii kalli hinna alla takserite, waStaS  kamal kütijeltfl esimees. Kuid mitte selge rahaga, ma loodan? Kuidas I Kas Teil seda «väikest summatgi ei ole? Oli küll, mylord, waStaS Jean PecoiS, aga ma jagasin kõik waeStele ja haawatutele ümberpiiramise ajal. Teil on ju ometi sõpru? wõib olla ka sugulasi? küsis lord Gray. Sõpru? Nende pääle ei maksa loota. Sugulasi ? Li, sugulast mul ei ole. Mu nae»e  suri ära, ilma et lapsi oleks järele jätnud, ka wendi ei ole mul, pääle ühe poolwenna. Wäga hää. Mis see poolwend siis wõiks teha? küsis lord. Ma arwan, mylord, et poolwenda mulle selle summa annab, mida Teie nõuate ; ta elab nimelt Cal°is'eS. Tõesti? ütles lord Gray, nagu umbusklikult. Mylord, waitaS Pecois, minu poolwenna man on Pierre Prcois ja ta on juba rohkem, km kolmkümmend aastat Salaid'eS sõjariistade metstnks. (Järgneb.)