Saarlane »k 44 Teifipäewal, 5. nowembril 1902. XVÜi. aastakäik. maksab! Pooles aastas I „ Ig „ —s— Ilmub gaitorsipcro»vc»t. toimetus j« wäijsandmme Kuresaares Kaava-uulitsas nr.l 7. Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste petit rida maksab L k' UW Ulküldiiie poiitikli ajaleht Naa- ja linaarahisalt. MM Surnute matmine sünnib Saaremaal igal pool sarnasel kombel, kuda asi ise oma tähenduse poolest sallida ei wõiks On ju surnutematmine oma tähenduse poolest üks iseäraline nähtus, sest et see meid sel silmapilgul igapäewasest  elust enam kõrgematele tundmustele  juhib. Ka on sel silmapilgul äralahkunute  mälestus meie meeles kõige sügawamalt  liikumas. Aga kahjuks on rahwa sekka juba amsest ajast snruutematmise juures paha pruuk tekkinud, mis seda tähtsat silmapilku  märksalt alandab. See on alkoholi tarwitamine surnutematmise juures. Meie ei räägi mitte alkoholi tarwitamisest kodus matustel, ehk ka siin parandust küllalt tarwis on, aga meie tähendame alkoholi olle ja wiina —tarwitamise üle awalikult surnuaedades. Meie juures on maal moeks, et surnuid kirikuaiale wiimisel ikka lähkritega  õlut ja pudelite kaupa „napsi" seltsi maetakse. Seda joodakse teel, seda joodakse kirikuaial, seda joomad omad, seda joomad wõõrad. Inetu on päält waadata, kudas pärast surnute hauda panemist õlle lähker ehk wiina pudel ühe käest teise kätte käib ja kudas igaüks, isegi.noored neiud, lähkrit ehk napsipudelit suu pääle upitawad. Kus jääb siin see pühalik tundmus, mis surnu lahkumine meie hinges sel silmapilgul peaks sünnitama ja mis ennast nähtumalt waiksuses  peaks amaldama. Õlle lähkris ehk wiinapudelis seda tõesti mitte leida ei ole! Meie kaebame, et rahwas on ülekäte läinud, et rahwas on joodik, et karskuse seltside töö ei mõju. Kudas wõib siin rahwalt parandust ehk karskuse seltsidelt suurt edenemist  nõuda, kui surnute matmise juures, mis ju üks osa waimulikkudest' ehk kiriklikkudest  talitustest on, sarnast inetut pruuki sallitakse. Kiriku õpetajad peaksiwad siin tingimata korda seadma, et surnute matmiste juures õlle ja wiina tarwitamine kirikuaial  ehk kirikuaia wärawate taga ära kaotataks.  Nagu ülemal tähendasime, ei tarwita alkoholilisi jookisid mitte üksnes omad, maid ka wõvrastele antakse neid surnu mälestuseks. Palju asjakohasem ja ilusam oleks aga, kui surnu sugulased, kes lahkunu mälestust wõõraste osawötmisega kaunistada  tahaksiwad, seda armuannete jagamise läbi teeksiwad. Nende tänu, kellel puudus, ülendaks siis lahkunu mälestust,  kui ka andjaid endid. V. ?. 43 Mamsel Ilmaaegne. Nõnda tark olen mina juba isegi, mina ei taha teda waest loomakest praegu sugugi näha saadagi. Mine sina ja too mulle see leht kööki, mina tahan seda tükki ise ka lugeda, ütles mana proua. Ja jah, ütles tema maja poole sammudes,  üks emba-kumba, tema ikka on, kas ta on surnuks, ehk eluaegseks wigaseks lastud; minu meelest oleks see küll õigem olewat, kui nemad teda otse teed surnuks oleksiwad tõmmutanud, sest, on tema ainult wigaseks lastud, tuleb tema jälle koju ja fiis peame meie ka teda toitma ja katma. Pärast lõunat, kui tädi magas, läks Julia oma tuppa. Sääl istus tema nüüd kokku surutud käte ja köwasti kinnipigistatud  huultega ja silmitses seitungi lehte. Ka praegu ci nutnud tema; see oli temale ammu juba selgeks saanud, et nutt ega hädatlemine ühtegi asja ega ka saatust ei muuda; mis peab tulema, see tuleb ikka, ja sellepärast ei olnud tema ammu enam millegi üle uutnud ega kaebanud. See tegi temale kõige suuremat muret, et selle awalikuks saamine tädi haigust ehk jälle raskemaks muudab ja seda oleks tema teada tahtnud, kas ehk Frieder ise meelega surma pole otsinud sellepärast, et temal wõimalik ei olnud Tereeset ära unustada ja et temal enesel, Julial siis mitte üht ainust hinge enam pole, kelle poole tema kui sugulase poole hoida wõis, sest mõlemad manad tädid vliwad tema wastu saadik Nõnda kalgid olnud, et tema neid ialgi armastada ei wöinud, ehk temal küll tänu tundmust nende wastu oli. Oma tundmist tema wastu oli ta mägist ja kõigest jõust maha surunud. Ainult see wihastas teda igakord, et Fritz oma suurt õnne tema ligikorraS marjata püüdis, et temale mitte igakord haiget teha. Aga ka seda hoidis tema teiste ees salajas, aga igakord lendas tema näo üle põlglik joon, kui Fritz tema sisseastumise puhul noorikut, keda tema just suudles, lahti laskis, ehk kui tema omad silmad mägist tema näo püült lahti kiskus. Julia naeratas ka siis kibeduste, kui Fritz tundide kaupa enne oma abikaasa rasket silmapilku haiglase näoga oli, ja pärast, kui kõik õnnelikult mõõda läks, wäikest ilmakodanikku märgade silmade ja wärisewate kätega, ülestuppa tädile näha kandis. Kui möga armastas tema ometi seda naist! Näita ka minule oma last! nõudis Julia ja kui nemad mõlemad lapse üle kumardasiwad, juhtusiwad nende pilgud wastamise kokku. Roettgeri meelest waatis Julia just niisuguse pilguga lapse pääle kui üks waene kerjus, kes jõulu õhtul, külma ja tuisu käes tühja kõhuga kellegi rikka akna taga seisab ja säält ilusat kaetud lauda ja heledasti «valgustatud jõulupuud ja teiste rõõmu näeb. Ja omas määramata  õnne tundmuses tõusis tema südames hale meel Julia üle ja pehme käega tema palge üle silitades ütles tema: Oota aga wäike ilmaaegne, küll aeg jõuab, - et ka sina wiimaks õnnelikuks saad! Julia silmad muutusiwad kohe külmaks ja järsu liigutusega lõi tema rääkijale kibedasti käe pihta. Sellest ajast saadik ei pannud tema last ialgi enam teiste ligiolemisel tähelegi. Igaüks armas, et tema seda last ei salli. Kes lapsi ei armasta, on südameta ini» mene! seletas proua Minna, ja lisas imestades juure: Aga maata kui rumal laps ise on; iga» kord kui temast mööda lähed, sirutab tema omad käekesed sinu järele wälja ja hõiskab Ula, oh sina wäike ilmsüütus l Keegi ei aimanud, et Julia ja lapS sala sõbrad oliwad, et Julia igapäew kui teisi ligi ei olnud, lapsega mängimas käis ja et manal Dorissel, kes iga teisega riidles kes lapse ligidale tuli, midagi selle wastu ei olnud, et noor neiu tundide kaupa kui teised wõerusel oliwad, tema kaitsealusega mängis. Oh sina, sosistas Julia, last ägedasti rinna wastu surudes, oh sina, sinu eest läheksin mina kas otse teed surma! Ärge kägistage wäetikest surnuks ja jääge ise ka elusse; niisugust hääd tädit, kui teie olete, läheb temal hädasti tarwis oma südameta ema kõrwal, tähendas mana Doris kuiwalt. Wana Doris ei wõinud ei wanat ega noort prouat Roettgeri kumbagi sallida ja tema ei püüdnud oma tundmusi ka palju «varjatagi. . Julia ei «vastanud ialgi sarnaste tähenduste  pääle midagi. Niipea kui tema aga märkas, et keegi lähenes, põgenes tema säält minema. Ükskord juhtus aga, et tema toast enam wälja ei pääsnud; siis puges tema suure hirmuga ühe kardina marju, mille taga mana Dorisse riided rippustwad ja säält nägi ja kuulis tema, kui südamlikult ja armsasti Fritz lapsega mängis ja rääkis. Oli kord aeg olnud, kus tema Juliaga sellsamal toonil rääkinud oli, ja hambaid kõwasti kokku surudes Isamaalt. Kuresaarest. -st 18. oktobril lahkus siit ilmast 8(1. eluaastas endine Kuresaare rentmeister G- J. von Waldner. Matmine oli teisipäewal, 22- oktobril hulga rahwa osawötmisel- Herra v- Waldner oli üks neist wähestest ametnikkudest, kes pärast kõhtude uuendamist Baltimaal, kui kohane elanik kauemat aega siin weel teenistuses oli Tema teenistuse tegewus oli ühendatud hää ja lahke ümberkäimisega  rahwaga, sest asjatoimetuste juures ei olnud tema mitte üksnes ametlik kohusetäitja, maid ka igaühe ligimene ja kaaskodanik- Rahwa seas oli v. Waldner igal pool armastatud ja auustatud, olgu maal wöi linnas ja sellepärast jääb ka tema mälestus weel kaua aega terwe Saaremaa ja Kuresaare elanikkude meeles seisma, sest pea aegu kõikidel Saaremaa ja Kuresaare linna elanikkudel on wõimalik  olnud v. Waldneri lahke ümberkäimise  osaliseks saada- Paljude soowid ja mälestuse tunded saatsiwad seega v- Waldneri  tema wiimsele puhkepaigale. ..Teatajale" on.. Kuresaarest kirjutatud,  et siin teine Öige-usu kirik saada