ja ööst tüütatud ning kärkiwast piksest kohutatud, ülejala kaloppi, mina aga hoian sadulas tahapoole, et hobuse esimeste jalgadest pritsitud pori eest hoida, ehk häkilise karjatuse järele ..kuhu lähad, kurat"! kargawa  hobuse tagast eemal seista. Piatades märkan ma, et hobune soldati selga wöiks kommistada ja Pää kaariku kohale on tõstnud. Jälle paistawad ümberringi  külade tuled ja kaugel kiirgab juba - meie Sanlindsõi. Wägede ülemjuhataja telk on walgustatud.  Sääl istutakse. Teisel päewal oli mul täieline  woli Aleksei Nikolajewitshile ütelda: „Meie sõime teie jaoks tvalmistatud õhtusöögi ära." Kodus, sellessamas sansas, kus meie päewa neli tagasi wiibisime,  oli ka thee walmistatud, aga meie ei ootanud  teda mitte. Päew enne seda ostsin ma Hiina rebase nahast öökuue. Wõtsin ennast riidest lahti, mähkisin ta enese ümber ja heitsin magama. Öösel ärkasin kaks korda üles. Ühtegi pauku ei olnud kuulda, kõik oli nii waikne, nii imelik. Ma olin alati harjunud  püssi pragina ja suurtükkide mürima all puhkama.  Hommiku tulekul, alles weel Pimedas, tundsin  ma, et keegi nagu nutaks. Mis see on? Nõnda kõlab kõrtvades. Ei. ma kuulen selgesti. Tuul möllab. Kas pole mitte need neli hiinlast! Mul tuliwad nad silmade ette, mu süda läks kurwaks ja raskeks, koledus asus rindu, aga midagi ei ole parata. Kuritöö wangistuses. 28 Reinhold Ortmanni romani järele J. Lill. „Ja kas isa seda teab? küsis ta suure põnewusega.  „Ei, see pole mitte tema kohane. Kui härrad temale seda nõuu andstwad, arwas ta ainult: „Linnanõuunik  Sartorius on näitanud, et tema päris lurjus on. Lurjustega ei tee mina põhjusmõttelikult midagi tegemist, ei hääga ega kurjaga!" Teised arwasiwad muidugi, et tema poolt asi seega lõpetatud  on. Ka minuga pole ta sellest enam rääkinud. Aga mina tunnen teda ja saan tema mõtetest ka siiski aru, kui ta sõnagi ei lausu. See asi on temale  raske hoobi löönud, ütlen ma sulle, ja selleks kulub hulk aega ära, enne kui ta sellest täitsa toibub. Sest Sartorius oli tema sõber, ja kui sinu isa ühest mehest, keda tema kord oma sõbraks nimetas, ütlema piab, et ta lurjus on, siis maksab see temale tüki ta enese südamest. Ja nüüd saad sina wist kül isegi aru, miks ta sulle ära keelis, et sa Sartoriustega ei tohi ümber käia." „Jah, armas ema, ja see on hää et ma kõik teada sain. Nüüd ma ometi tean, kuidas ma Walteri  wastu pian olema, kui ta Meel kord piaks mulle läheneda julgema." Suur korw oli ääre tasa täis. Proua Ruthard wõttis ühe wanatmoodi laia mantli ümber, mille alla kõigeparem oli kõiksugu pakikesi ja kimbukest ära peita. Püsti jalu, aega polnud temal enam istuda, jõi ta Meel tassi kohwi ära ja läks siis tüdrukuga oma „waestewoori," kuida doktor Ruthard tema tegewust  harilikult nimetas. Kurwalt ja mures, nagu seda ammugi enam polnud olnud, tõttas Margarete oma tuppa. Kirja mis ta esmalt tasku pistis, oli ta suutumaks ära unustanud. Kui ta aga kogemata paberi ragisemist taskus kuulis, wõttis ta selle säält ilma mingi uudishimuta  wälja ja lahti. Aga mis ta säält luges, oli kül selle taoline, et ta tema osawötmist äratas. Kiri oli järgmine: „Wäga auustatud preili! Enne kui ma siit linnast wist kül jäädawalt  lahkun, on minul .wäga piinlik, aga siiski hädaohtline kohus täita. Üks juhtumine, mille eest ma saatusele tänulik ei wöi olla, tegi mind ühes wäga tõsises asjas kaastegelaseks. See on wõimalik, et ma selles asjas algusest saadik mitte üsna õieti ei toimetanud, aga see wististe wabandataw soow, ühte meest, keda ma wäga auustan, raske kurwastuse ja südame walu eest kaitsta, sundis minu südame wastu-waidlewa hääle esiteks waikima. Alles minu hiljutine otsus, jälle laia ilma rännata sunnib mind, selle pääle waatamata, mäherdust kurwastust see sünnitab,  kindla kohuse nõudmise järele toimetama. Paraku  ei ole minul mitte wõimalik, kõik seda kurba asja ja selle põhjuseid tarwiliku selgusega kirjeldada. Aga see, et ma Teid sellega julgen tülitada, wöib Teid juba aimata lasta, kellesse räägitaw kurb-lugu puutub. Tõepoolest seisawad need inimesed, kelle kohta see asi käib, Teie südamele nõnda lähedal, et ka Teie selles kaaskannatajaks wöiksite saada. See mõte, et Teie siis mind kõige selle õnnetuse sünnitajaks  ja põhjuseks wöiksite pidada ja mind ehk weel enam saaksite põlgama, kui Teie seda juba muidugi teete, muudab minu seisukorda weel seda Piinlikumaks,  nõnda et see peaaegu wäljakannatamata on. Mingit suuremat hääd meelt ei suudaks Teie mulle teha, kui seda, et Teie wõimalikuks teete ja mulle mahti annaksite, Teiega isiklikult selle asja üle rääkida,  enne kui ma sunnitud olen, seda sammu astuma, millel nõnda wäga tõsised tagajärjed wõiwad olla, ja mida ma häämeelcga astumata jätaksin, kui minule  selleks wõimalust piaks antama. Üteldakse ju, et naesterahwa südamed niisugustes asjades osawamad  wõiksiwad olla, kui meeste mõistus, kelle waateringi  kindlate kohuste piir kitsendab. Wõib olla, et Teie lapsearmastus siingi mõnda päästwat teed suudab  leida, mida mina tänini asjata otsin. Selle pääle wöite julge olla, auustatud preili, et keegi selle üle õnnelikum ei oleks, kui just mina, kes Teile ja Teie omaksetele kõigest südamest kõige paremat soowib. Aga aeg nõuab rutulist toimetamist, ja ma ei tohi mitte selle pääle mõtelda, Teid Teie isa majas  ülesse otsida, kui ühtlasi mitte kõik, mis ma kuni wiimase wõimaluse silmapilguni warjul tahaksin hoida, sedamaid ilmsiks ei pia tulema. Sellepärast julgen ma teid paluda, asja nõnda seadida, et ma weel täna Teiega kolmandamal paigal isiklikult wõiksin  kokku saada Mina ootan Teid kella üheteistkümne  ja kaheteistkümne wahel wäljaspool linna müüri säälsamas uulitsas, kus meie kõige esite kokku juhtusime. Ja mina annan Teile selle pääle oma auusöna, et ma Teiega mingist muust asjast sõnagi ei räägi, kui üksi ja ainult sellest tungiwast asjast, mis minul weel enne lahkumist südame pääl on. Kui Teie sellegi Pärast ei ilmu ja mulle ka „Hispania  kuninga" wõörastemajasse mingit teadust ei saada, siis arwan ma sellest, et Teie mind seega waikides  wolitate, lihtsalt kohuse nõudmise järele toimetada,  ja ma tahan ka sellegi eest Teile tänulik  olla, sest et minul siis wähemalt wõimalik on, seda mõtet, mis järeldused minu teol wõiksiwad olla, ilma südametunnistuse Piinata ära kannatada. Kõige suurema auustusega olen Teie alandlik teener Rudolf Sandori." Juba kolmat korda luges Margarete seda möistatuselikku  kirja, ilma et muust oleks aru saanud, kui et tema oma sõnade taga mõnda hirmust saladust  warjas. Tema süda peksis nõnda kangesti ja ta pölwed Märisesiwad nõnda, et ta maha pidi istuma.  Nõuuta ja meelt heites MahtisJa selle õnnetuse  kuulutaja Paberi lehe pääle. Üks pilk seina kella pääle näitas temale, et aeg juba mõne minuti üle üheteistkümne oli. Temal ei olnud siis enam aegagi, asja üle pikemalt järele mõtelda. Wõõrastemajasse  teotuse saatmiseks oli aeg juba hiljaks jäänud,  sest Sandori Pidi, et räägitud paigal kokkusaamiseks  platsis olla, oma korterist juba ära läinud olema. Ema, kellele tema ehk asja oleks teatada usaldanud, oli kodust ära ja pääle tema ei olnud Margaretel terwes maailmas enam ainustki inimest, kelle käest tema nöuu oleks wõinud küsida. Ja iga silmapilguga mis tema siin asjata Miiwitas,  wõis see tundmata hädaoht, mis tema meelest  seda hirmsam oli, et ta põrmugi ei teadnud, missugune ta õieti oli, nõnda lähedale jõuda, et enam tema käest pääsmist ei olnud. Seda uskus ta kindlaste, et selle kirjaga teda asjata ei tahetud hirmutada.  Siin Pidi tõesti tema suguseltsi õnn, wõi mõne tema lähema omakse hää käekäik kaalu pääl seisma, ja kui tema nüüd Male kõlbluse nõudel õige silmapilgu laskis mööda minna, kas ei saatnud ta sellega wahest suurt õnnetust nende kaela, keda tema siin ilmas kõige enam armastas. See oli niisugune mõte, mida Margarete kauem ei jõudnud ära kannatada. Tema peitis selle õnnetuse  kirja ära ja pani enesele ruttu riided ümber. Enne wäljaminekut juhatas ta weel Manale naesterahwale,  kes nüüd üksi kodu jäi, kõik kätte, mis sellele  lõunasöögi walmistamiseks Maja oli ja läks siis, surma hirm südames, teele. Mida lähemale ta Sandori poolt tähendatud uulitsale jõudis, seda kartlilumaks ja rahutumaks läks tema süda, nõnda et tema jalad teda waewalt suutsiwad kanda. Temal oli selle kokkusaamise ja rääkimise eest nõnda suur hirm, nagu lähaks ta praegu tapa pengile, ja ometi ümises ta ühtelugu iseeneses: „Kui temal aeg oodates iga Maks ei läinud! Kui ma ta ikka Meel piakfin eest leidma!" See hirm Mähemalt, et Sandori oleks wõinud ära läinud olla, oli asjata. Margarete tundis tema kõrge kogu juba kaugelt ära, kus ta aeglaselt puude wilus edasi tagasi jalutas. Muidu oli siin uulitsal kõik wait ja wagufi, nimelt weel lõnna aial. Paremat  kohta, kus eksitamata oleks wõmud rääkida, poleks Sandori kusagilt mujalt wõinud leida, km just selle puiestee. Et ta wist juba aunnu olr ootanud,  polnud imegi, et ta Margarete juba kaugelt ära tundis ja temale rutulisel sammul wastu tull. Just Franz Norrenbergi suwemaja kohal sal- Wad nad kokku. „Ma tänan teid, et teie tulite, preili Ruthard, ütles Sandori sõbraliku lahke, aga siiski tõfise häälega,  nagu see tema saladuselise kirja järele teifite ei wõinud ollagi. „See läks mulle tõesti raskeks küllalt, teilt niisugust ohwrit nõuda.".... „Praegu alles lugesin ma teie kirja läbi," kostis  Margarete, ilma et tema otsa oleks waatanud, rutuga. „Teie wõite isegi arwata, et see mind wäga rahutumaks tegi, ja et ma seda oma kohuseks pidin arwama, teie käsku täita. Aga ma palun teid nüüd ka tungiwalt, et teie mulle wõimalikult ruttu ütlete, mis teil mulle teatada on. «Muidugi, ma ei taha teid mitte asjata Pika sissejuhatusega kaua piinata," tõendas Sandori, kuna ta üsna teise kõrwale astus ja pisut kummardas, et neiule oma tasakesti räägitud sõnu hõlpsam arusaadawaks  teha. „Teie aimate wist juba, et asi teie wennasse puutub?" Margarete rapatas pääd. „Ei, teie kirja tähenduste järele ei wõinud ma mitte selle mõtte pääle tulla- Ja kuidas oleksingi mina Sigismundi pääle wõinud arwata, sest et ma kõigest sellest asjast mitte kõige wähematki aru ei saa, mis see piab tähendama." „Siis kuulge! Teie wend, kes ilma elu alles wäga pisut tunneb, on siin halwa seltskonda sattunud.  Tema on oma isa selja taga teatri naesterahwastega  sõbrustanud ja ennast nende läbi kergemeelsetele,  jah, isegi alatutele tegudele meelitada lasknud." „See ei ole mitte tõsi!" hüüdis Margarete pahaselt. „See wöib ehk olla, et tema. kes elu alles wäha tunneb ja õieti luulelise loomuga on, mõne rumaluse ära tegi, oga mõnda alatut ja auutumat tegu ma temast ialgi ei usu; see pole sugugi wöimalik." „Et teie temast nõnda arwate, on arusaadav?, aga mina Pian teie usu tema iseloomu laitmatause sisse siiski kareda käega ära häwitama, nõnda kahju kui minul sellest ka on. Mis tema teinud, see ei olnud mitte ükst kombeliselt kõlwatu, waid see oleks teda, kui asi oleks ilmsiks tulnud, ka kaelakohtu alla wiinud." „Ja mis - mis tema siis on teinud?" „Tema Möttis ühe suurema raha summa omale, mis tema peremees, pangaomanik Franz Norrenberg tema kätte usaldas, et ta selle kuhugile pidi sisse maksma. Ehk teile kül sellekohased seaduse punktid tuttaMad ei Möi olla, siiski saate teie teadma, armuline  preili, et niisugust süüdi waljuste karistatakse, ja seda Maljem, kui mitte häda, maid kergemeelsus ja pillamise himu niisuguse teo Põhjus on." Sandori kindel kõnewiis ei lasknud selle üle kül sugugi kahkleda, et ta tõtt ei oleks rääkinud, aga Margarete ei suutnud seda koledat asja siiski ikka weel uskuda. „See on wöimata," Maidles ta. „Wõib olla, et paljas arwamine teda süüdistab, wõi et tema mõne eksituse wõi õnnetuse ohwriks on langenud. Tema, kes ialgi isiklikult kuigi palju ei tarwitanud, kes mingit lõbu taga ei ajanud —" „Teie ei tohi minust wöõriti aru saada. Mina ütlesin juba, et minagi arwan, et ta häbemata pettuse  ja kiusatuse ohwer on. Ainult tema iseloomu nõrkus on selles süüdi, et ta kiusatusele ei suutnud Mastu panna. Aga see õnnetu tegu on ikka ära tehtud, kuigi tema süü kohta wabandawaid Põhjufid paljugi Mõiks ette tuua. Ja teie wend teab, nagu seda sellest kirjalikust tunnistusest näha WSite, ise Mäga hästi, kui raske tema eksitus on." Sandori wöttis oina taskuraamatu wahelt ühe lehe Mälja, mis ta Margarete kätte ulatas, ja mille all Sigismund Ruthardi nimi selgesti ülewel seifis. See paberi leht kandis päälkirjaks „Möla täht" ja tema Päält luges Margarete järgmist: „ Sellega tunnistan mina, et ma tänasel Päe- Mal härra Rudolf Sandori käest kakstuhat marka ilma intressita laenuks olen Mastu wõtnud. missugust  summa minul tarwis läks, et ühte nõndasama  suurt summa, mis mina pangaomaniku Franz Norrenbergi rahast olin kõrwale saatnud ja ära raisanud,  ära tasuda. Mina tunnistan, et minul ilma härra Sandori abita kuidagi wiisi wöimalik ei oleks olnud, ennast asja ilmsiks tulemise ja kohtuliku karistuse  eest ära päästa. See piab siis mulle aun asjaks olema, seda laenu tagasi maksta, nõnda pea, kui see minul wöimalik on." ISVS 220 S a k a t a w 28.