Saarlane UW Klriltiur xslitika ijilelil »>»- j» linnarihmle UU M 14. Teisipäewal, 9. aprillil 1903. XVIII aastakäik. maksab - PooleS aastas 1 ~ BÜ „ Ilmub igaltorstpcio<V«»k. Kuresäares Kauba-uulttsas ur.l7. Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste xstit rida maksab T k. —K>- Kristuse ülestõusmise pühadeks. halleluuja! Jeesus elab, ÄV Surm ja põrgu wõidetud! Taewas nii ja maa peal kõlab, Kus on iial kuulutud: Üles tõusnud elutooja, Jeesus elab, halleluujal Halleluuja! Haud on tühi, Ära leina asjata, Waid sa silmad kuiwaks pühi Rääkimata rõõmuga, Sest et tõusnud on su looja. Jeesus elab, halleluuja! Halleluuja! Ärge nõudke Surnuilt enam elawat, Jüngritega waatma jõudke, Kuhu ütles minewat: Taewas on see elutooja, Jeesus elab, halleluuja! J. Bergmann, Sepatööd Eesti näitusel. Mitte asjata ei ülenda muinasluule seppade  osawust endiste! aegadel Soomes ja Eestis, nõnda et rauatööl oma jumalik ülemjuhatagi Jlmarine ei puudunud.  Ajaloo mälestuste ja muinasteaduse tunnistuste lähem tähelepanemine kinnitab ikka selgemini ja selgemini, et meie esiwanemad  mitte ainult mahedaid sõjariistu ei osanud walmiStada, maid metallist ka wäga ilusaid ehteasju luua mõistsiwad. Wiimaks on wcel praeguse aja looduseteadus tõendama  hakanud, et Põhjala pool rauaga wäga hästi ümber osati käia. Helwetsia teadusemees  on Kalewala uurimisel leidnud, et wägilaulus raua-sünni ja tcrase-karastuse lugu mitte ainult luulelik ei ole, maid ühtlasi  tunnistust annab, et Ilmarist päiwil raua- ja terase-töö juures niisuguseid abinõuusid  tarwitati, mida praegune teadus ja oskus hääks kiidab. Pikkade piinaaegade jooksul on Eestis nii mõnigi hää omadus ja kasulik teadmine kaotsi läinud. Rauatöö tundmine on aga nähtawasti nõnda sügawalt rahwa meelde ja mõttesse juurdunud, et teda aastafajadgi ei suutnud ära kustutada, waid meie päiwilgi  wõib weel selgesti näha, et Soomes ja Eestis just sepatöö pääle iseäralikku andi ja oskamist leidub- Kui suures lugupidamises  sepatöö meie esiwanemate päiwil on seisnud, näitab juba see lugu, et sepp ka teistes tõöharudeS niisugusele mehele, kes oma asju tõesti tunneb, auunimetuseks on saanud: meil on puu-sepp, ratas-sepp, pütt-s e p p, kingis-s e p p, rätt-s e p p niisa- ma tundjad mehed, kui wõõraS keeles kõik meistrid sepa -töö on nagu tüwi olnud, millest üksikud töö-harud Eestis aja jooksul wälja on kaswanud. Praegusel ajal on wanemal Eesti Põllumeeste  Seltsil püüdmine Eesti palluja  käsitöö näitust Taaralinnas nõnda korraldada, et tema pääle muu iseäranis Eesti kodusele käsitööle hoogu wõiks anda. Seks otstarbeks on näituse eeskawa nõnda kokku seatud, et näitusel iga aasta oma üleüloine jaoskond  oleks, mis osawõtjaid üle terwe kodumaa leiaks, kuna üleüldises jaoskonnas  iseäranis rohkesti ja suuremaid auuhindasid wälja jagatakse. Sarnase korralduse tähtsuseks on iseäranis  see, et seesugusel üleüldisel jaoskonnal teatama tööharu kohta laialisemat ülewaadet wõib muretseda ja mõjusamat äratust saab pakkuda. Ülemal seletatud põhjustel usub allnimetatud  näituse-toimekond, et Eesti põllu- ja käsitöö näitusel tänawu üleüldiseks jaoskonnaks  üksgi teine tööharu sündsam ei ole kui Eesti sepatööd. Sellepärast kutsub näituse - toimekond kõiki Eesti seppasid niihästi maalt kui linnadest oma töödega Eesti põlluja  käsitöö näituse üleüldisest jaoskonnast 3., 14 Mamsel Ilmaaegne. KaaStundliscli wõttis see teiüa mõlemad käed oma peosse. Waene, wäike mamsel Jlmaegne! See oli seesama südamlik ja kaastundlik toon, millega tema aastate eest wäikest nutjat tüdrukut trööstis: Ära nuta, Ilmaaegne, söö parem! Ja neiu mattis oma punetama näo oma teise, waba käe taha. Julia! sosistas noormees ja tõmbas teda enese rinnale. Ja ilus, tume pääkene surus  ennast tema südame wastu. Laps, sinu elu ei olnud just mitte kerge kõik need aastad läbi, aga nüüd olen mina siin ja sina pead nüüd kõik mis sind iganes  rõhub minule ütlema. Mina ei salli seda, et sina oma elu kõigeilusamate aastate  sees kurb oled. Nüüd on sull jälle nõnda kui enne seda mill mina Göttigeni läksin, keegi, kellele kõik ütelda ja kaebada wvid! Julia ei waStanud midagi, rahulikult laskis tema enese pääd silitada. Ka noormees  ei rääkinud enam waid hoidis tema pääkest oma rinna wastus. Ja kõik oli siin ülemal nii waikne, ainult puuussi tiksumist  palgi fees oli kuulda ja Frits Röttgeri  süda peksis nõnda waljuste, et tema ka selle tuksumist armas kuulda müüvat. Pilamist tõstid tema neiu palge ülcZse ja waatis tema ilusate palawate silmadesse- Ja teist korda rõhus tema omad huuled  neiu suu paale aga palawamalt ja kirglisemalt kui homikul ja see kord, ehk see küll hoopis kauem tuuris, sallis neiu seda ilma wastutõrkumatalt. Tema pani omad käed nooremehe kaela ümber ja tasane  rõõmuheli libises tema üle huulte. Lähemal silmapilgul juba oli tema üksi. Tema põlwitas wana, katkise leentooli ees, just kui oleks see tänu altar olnud. Tema ilus nägu oli täis õnne ja rõõmu taewa poole pöördud ja kokku pandud käsi sirutades  hüüdis tema kirglikult: Oh Jumal, tänu sulle, nüüd ei ole minul  ühtegi warju enam minu elu teel! Ja all seisis noormees weidi nukralt ja mõtles. RumaluS, wana lambapää olin mina Aga, kas see siis keelatud asi on, et oma nõnda nimetatud sugulast suutlen? Hm parem see oleks küll olnud,  kui seda tegemata oleksin jätnud. Noh, lootuse järele ei tee tema enesele sellepärast weel mitte petliku lootusi minu pääle suur Jumal see puuduks weel! Fritz, hüüdis tema ema heleda häälega, mina olen minemas, läheme nüüd Krautnerile.  Noormees wõttis kübara naela otsast ja õhkas. Waene weike Jlmaegne, mõtles tema. Tädi Riecke oli Kortumil käinud ja tuli alles õhtul säält tagasi. Tema käik oli pikaldane ja raske, otsegu oleks tema pool halwatud olnud. Mured muljusiwad teda raskesti. Ilm oli ilus ja kõik õhk oli kaldjoontega täidetud, loojaminew päike puistas üle kõige looduse omad kullased kiired rikkalikult wälja. Tädi Riecke ci pannud aga looduse ilu sugugi mitte tähele, tema ainus mõte oli aga see, kust jälle raha saada. Häkitselt astus üsna tema ligidalt ühest weikscst majast üks sale neiu kogu wälja ja läks kergete nobedate sam- mudega tema ees. Missugune kerge kõnnak ja missugune ilus kuju, (togu) hoolimata sellest, et wäga sandiste passiw kleit tema keha kattis! Mis oli ometi sellel Julial? Miks käis tema peaaegu tantfiwalt, nõnda et iga üks kes temale wastu tuli, tema järele ehk tema nägu ümarguse  õlg kübara all näha tahtis. Julia! hüüdis wana nacSterahwas. Neiu pööris ennast järsku tema poole ümber ja preili Riecke wöis nüüd ühte noort nägu näha, mille ilusatest joontest üks suur sisemine  õnn wälja paistis. Rõhutud naesterahwas  ei mõistnud sellest mitte arusaada; tema nägi ainult nõiduwat iludust mis temale alati wanad aega meele tuletas ja temale selle läbi pahandaw oli. Käi ometi wiisipärast, manitses tema. Tüdruk hakkas kohe temaga ühcsarnatselt astuma. KuS sina käisid, Julia? päris tädi. Rätsepa juures, nõnda kuida sina homikul  käskisid. Mõtle ometi tädi, sellest wanast kleidist ütles õmbleja, wõida weel armas kleidike saada, kui punast siidi paela juure ostan. Preili Riecke ei kostnud selle pääle midagi. Tule weel täna õhtul minu tupa, mina tahan sind midagi järele rehkendada laska, ütles tädi wiimaks, ning nüüd läkfiwad mõlemad waikides edasi. Maja ukse ees saiwad õed mõlemad kokku Noh, kas said jälle raha? Mina weakfin selle pääle kihla, et tohter Kortum sulle weel korra laenas, eks? Na sinul on ikka õnne olnud Riecke, ütles proua nõunik. Ülemal tuas istusiwad mõlemad naeste» rahwad weel kaua aega ja rehkendafiwad. Noore neiu silmade ees tantstfiwad numb-