„Tarwis on, et sa neid inimesi, keda nüüd juhid, meie härra liikumas majaS meelitaksid edasi reisima!" „Kohe, Mahapor!" „KuS nad nüüd on?" „Aladd ini arka ja Wabaduse torni juureS; nad söömad l" 565. „luhi sahib sinna ja täida minu käsku!" „Wiibimata, wend!" J „Wöin ma nüüd minna?" küsis fakir. „Jah, olgu Wifchnu sinu juureS!" kiirusega kaduS Mahapor põõsaste  wahele ära. Teejuht läks waikideS edasi Nimeta oma kaaslastega järele. Weerand tunni pärast jöudsiwad nad Väikese  platsi pääle, kuS Wõidu torn ja Aladdini arka seisiwad. Keiser Kutabhist ehitatud Wõidu torn on 35 sülda kõrge, temast pahemal pool seisab  Aladdini sambakaik, kust meel muistse Samech-Oudino  hiie puud paiStawad. Natschoury näitaS käega müüri jätise poole ja sõnas: „Nad on sääl, teisel pool müüri!" „KeS nad on?" „ Isand ja emand SanderS, ja nende kaksteistkümmend  tütart." „Ohoo!" kiljatas Rohufirts. Aga kauemini järele arutada polnud Võimalik,  sest juba kuuldusiwad säält tülitsewad hääled. ÜksteistkümneS päätükk: Parlamentlik perekond. „Wilhelmine, mu naene!" hüüdis wali mehe hääl. „Zerobeam Sanders, mu meeS!" koStiS naeselik  soprano sama Valjult. „See on ju Võimata kannatada!" „See on ju Võimuta wälja kanda." „Äsegl parlamendi ajaluoS, kelle liige mul auu on 011 a..." „Ei tulnud enam riiakamat inimest ette, kui teie!" „Wilhelmine!!" „3erobeam!!" „Mamma! Papa!" hüüdsiwad 12 hõbedast häält ühe korraga, ühed Inglise, teised Hollandi rõhuga, ja tosin noori neiusid, walgeS riides ja ümmarguste õle kübarates walge looriga ruttasiwad  tülitsema paari wahele. Wälke, paks, lühikeste jalgade ja punase näoga Jerobe-m Sanders oli täiesti palja näo ja suure kõhuga härra, mis purjeriidest palito hõlmade wahelt wälja paistis, nagu kuu pilwede wohelt. Temu küljeluu, pikk, kõhn. kondine, pergamendi  karwa näo ja wäikeSte Vurrudega naesterahwas  oli oma mehe täieline waStand. Tütarde wahele astumise juures firutaS Jerobeam  käe pühalikult oma nooresuo poole ja hüüdis: / „Wilhe!mine, küulake neid lapsi! RahwaSte hääl piab ülemaid juhatama!" Nüüd tekkib keS need inimesed oliwad?  Kuid. S sõimad nad Delhi orgu? Nende küsimuste pääle waStamisekS piame kirju salga kohta midagi ütlema. Sir (härra) SanderS. Inglise gentlemann, farter, s. o. kodanik mõisa pidaja, iStuS mõne aja parlamendis Ja sel ajal tundis ta oma! kõige õnnelikuma elu olemut Ta käis kõikidel koosistumistel ja kõneles kõikidest asjadest, nagu luewaStikust, sõjast, kaubandusest ja käsitööst ühe. suguse palamusega. Aga kui uuel välimise korral  härra Sanderse asemele keSki teine waliti oli tal nagu pool elu kudunud. Kuid Jerobeam SanderS ei olnud sääraste inimeSte seast, kelle elu rikkuda wölb. Kui ta parlamendi tuhinast ärkaS, märkas ta, et ta lesk ja wiie ilusa, vabiseja tütre isa oli, keS tale pilguks?! rahu ei andnud. Neid "utsuti Maud, Loora, Grace, Mary ja Betti. Sanderfi esimine mure oli maja korra jalale seadimine. Wanem tütar Maud, sai perekondlise  asja, kui sisemiste asjade minister valitsema  pandud. Loorale sai aia ja wiljaaia pidamine  metsa ja aia ülema nimega kätte ustud jne. Sarnasel wiifil sai Jerobeam SanderS kodus  parlamentlise korra jalale seatud, aga õnnetuseks  protesteerifiwad kõik wüs tütart mönekorra oma „honorabli" papa wastu, keö ennast alandlikult  nöuukogu presidendiks nimetas. Oli see naeselik wöi kahe partei mässulik waim, mis tegi, et Jerobeam Sandersil oma wiie tütre seltsis hää ei olnud Tema juureõ otsustädi  perekondlifi küsimusi häälte enamusega. (Järgneb.) Talwine öö metsas. P. Me lniko w i jareke —J. Udikas. Nii on, oleme eksinud jah, ütles Potap Makfimõtsh  usurändojale.— Mis sa siin hakkad tegema?" Ja kas sa ise siis enne neid teesid mööda oled sõitnud? küsis temalt Stukolow. Elu seeS esimest korda, wastas Potap Makfimõtsh. KaS töölised ka ei ole sõitnud? küsis Stukolow. Kuidas sõita? kostis Potap Maksimõtsh. Keda siia tont kihutab? See on ju, näed isegi mis: sõitsime wälja ei olnud weel koitnud, aga waata, nüüd lähob ju widewikukS. KuS me' oleme, kuhu sõitsime — saagu tont ise sest aru... Häda, päris häda... Ah, et teie kõik lõhki lähaksite! kiruS Potap Maksimõtsh. Ja kihutas mind ühes sinuga: siia jäta juba enne surma elu! Siberi metsades ei ole niigi weel, kostis usurändaja, ekfiwad nädalate kaupa, tuleb ka ette, et nälga surewad. Nälga meie kül ei snre, meil on kookifid ja muud materjali, ligi nädal» moon kaasas, wastaS Potap Makfimõtsh rahuliselt. ka hobustel on küllalt toitu ligi wöetud! Aga metsas piab öömajale jääma. Leiaks ometi mõne koopagi*). Öösel wõiwad hundid tulla, need on nüüd näljaS. On ka niisugune aeg, et nad salkades hulguwad. Homme on nende päew, metsloomade  kuningal on nimepäew Jumal on armuline —lausus usurändaja,—on ka suurematest hädaohtudest Issand inimesi wäljakannud. Mis fiiS nüüd teha? rääkis Potap Makfimõtsh.  Sõidame kuhu tee wiib, tee on nüüd näha, kuhugi ikka wälja wiib, rääkis Stukolow. Muidugi mõista wiib walja wastaS Potap Makfimõtsh. Aga kuhu ta wälja wiib? Öö on käeS ja hobused, näed, on wäsinud. Piab metsas ööd pidama. Kuid hundid?... Jumal on armuline, waStaS Stukolow. Kas kirwes ligi on? KuidaS siis kirmest ei 01e... on kül, ütleS Potap Maksimõtsh. Raiume oksi, teeme tuled üles, ega hundid siis lähedale tule: iga loom kardab tuld. Nii siis otsustafiwad ööd pidada. Hobused wõeti lahti, anti neile kaeru. Tallati ümberringi lund maha ja tehti ring Kirweid leidus kaks, töömehed hakkafiwad  oksi raiuma ja riitasid ümberringi tegema ja kui pimedaks läks, panid nad põlema. Potap Makfimõtsh tõi saanist suure nahkse koti, wõttis säält leiwa, koogid, hapu kapsaid ja wask taari nõuu wälja. Ehk söök kül iseäranis maitsew polnud, siiski söiwad kõik tubliSte. Ka pudel leidus hoolsal peremehel tehti tühjaks. Oõ jõudis katte. Tulekuma walgustaS metsa alust, mis latwadeS pimedust suurendas. Kuuse okSte praksumiiega ja hobuste puristamisega segafiwad end metsa hääled: just kui nutja lapS oleks kusagil häälitsenud,  jälle kuuldus hääl, just kui oleks inimene surmaga  wöitlemas ja kutsub omale abi, need olid öökulli hääled. Kusagil lähedal puu otsoS liigutas end oraw ja hüppas siis teise otsa ja säält ikka edasi, tulest kaugemale.  Jälle waikuS ja häkitselt häälitseb kusagil waene jäneseke, rebase hammaSteSse sattudes, ehk jälle keegi liigutab end oksodeS: öökull püüdis magawa linnu kinni. Metsa elanikud ei ela meie wiifi: sõõwad öösel lõunat. s Järgneb.) ") Ülemise Wolga metsades elawad talupojad tatwe läbi ja ehitawad omale selleks ajaks koopad öökorterikS. Päewal on nad metsas tööl puid raiumas. lUmberpaneja täh.) Ülestõusmine. Krahw z. Silstsi kolmejärguline roman. 54 Eestistanud A. WrM. - Mis see on? Kas tema sulle selle andis? küsis paks, hääsüdamline talitaja, pildi üle kummardades. Kas siis sina ise oledki siin? - Aga kes siis? - küsis Maslowa naeratades wastu. - Aga kes see on? Tema ise? Aga see siin on tema ema? . . - Tädi, parandas Maslowa. Aga kaS sa oleksid mind wõinud siit ära tunda? - Wöi ära tunda? Eluajal ei tunneks ka ära. Koguni  uus inimene on siin. Arwan, et oma kümme aastat  ikka mööda on? Mitte aastad ei ole muutnud, waid elu, - õhkas  Maslowa, ja tema waimustus oli korraga otsas. Nägu muutus kurwaks ja korts ilmus kulmude wahele. Kuidas nii? Sinu elu oli ju kerge. Jah, kerge, kordas Maslowa silmi kinni pigistades  ja pääd wangutades. Sunnitööst kah hullem! Kuidas nii? . „ Nii õhtu kella kaheksamast kuni hommiku kella neljani. Sedawiisi iga päew. Miks siis niisugust elu maha ei jäeta? Tahetakse maha jätta, aga ei saa. Ja mis tast rääkida! - kiljatas Maslowa, kargas üles, viskas pildi lauakasti ja jooksis, kõigest jõuust silmapisaraid tagasi hoides,  koridori, ust enese taga kinni visates. Pilti waadeldes tundis ta enese niisuguse olevat, nagu ta sääl kujutatud oli ja unistas selle üle, kui õnnelik  ta oli sel ajal olnud ja et tal nüüdki weel wõimalik temaga õnnelikuks saada. Aga ametiõe sõnad tuletasiwad  tale seda meelde, mis ta nüüd oli, tuletasiwad meelde selle elu koledust, mida ta omal ajal nagu tumedalt  aimas, aga millest ta ennast selgesti arusaada ei lubanud.  Nüüd alles tuliwad tale kõik need jäledad ööd meelde ja iseäranis weel üks, wõinädala aegne. Mäletas ta, kuidas ta, lahtises, veiniga kokku walatud Punases siidi kleidis ja punane pael sasitud juukstel, külalisi minema  saatis ja siis, surmani ärawäsinult. kurnatult ja purjus, umbes öösise kella kahe aegu, kui tantsul waheaeg  oli, wiiulile kaasamängija, kõhna, luuse, harjasnäolise tüdruku körwale istus ja sellele oma rasket elu kaebama hakkas, kuidas siis kaasamängija niisama rääkis, et ta elu tale hirmus olla, kuidas siis sõbranna Klaara suurde tuli ja nad isekeskes maha tegiwad, et kõik korraga selle elu maha jätavad. Wäfinud tüdrukud tahtsiwad juba lahku minna, kui külalised korraga kära hakkastwad tegema. Wiiulimängija lõi eesmängu ülesse, kaasamängijanna  hakkas klaveril jällegi ligi kolkima, lasti lustilik Wene rahvalaul kadrille esimeseks järguks käima; wäike. Purjus, sabakuuega ja valge kaelasidemega meheke rabas teda, teine paks, habenik, niisama sabakuuega isand tõmbas  Klaara kinni, ja weel kaua keerlesiwad nad, tantfifiwad,  kisasiwad, purjutasiwad jne. Ja nõnda läks aasta, teine, kolmas mööda... Miks siis inimene sarnases ekÄ ei muutu! Ja kõige selle põhjuseks oli tema. Ja häkitselt läks jälle meel tema üle kurjaks, oli tahtmine, teda sõimata, haugutada. Tal oli kahju, et tänase  kokkupuutumise oli tühiti möödaminna lasknud ja tale seekord ütlemata jätnud, et ta ju küllalt tunneb teda ja enam ta alla ei heida, et ta ei lase ennast mitte enam hinge hääks tarwitada, nagu ta kord teda ihu hääks tarwitanud,  et ta ennast tema suuremeele eesmärgiks ei anna. Ja et kuidagi kombel seda kahetsemise tundmust ja kasuta etteheitmiste himu vaigistada, seks oli nüüd wiina tarvis.  Jaa, oleks ta weel vangikambris olnud, ei ta oleks siis sõna pidanud, waid jällegi jooma hakkanud. Siin aga ei saadud wiina teisiti kätte, kui welskeri läbi, aga welskerit ta kartis, sest et see tema ligi tikkus. Meesterahvastega  kokkupuutumised aga oliwad ta meelest jäledad.  Kui koridoris tükike aega pengi pääl oli istunud, tuli ta oma kambrikesesse tagasi, ei vastanud oma ametiõe küsimiste pääle sõnagi, waid nuttis kaua oma rikutud elu üle. XIV. Peterburgis oli Nehljudowil neli asja ajada: Maslowa  kassatfioni kaebtus senatis, Feodosja Birjukowa ast Palwekirjade kommisjonis, shandarmide pääwalitsuseS Schustowa wabastamise lugu Weera Bogoduhowskaia palwe pääle, ja ühe ema kokkusaamine Pojaga, keda kindluses  kinni peeti, mille kohta seesama Bogoduhowskaja ott temale kirjaliku palwe saatnud. Wiimasest wõõrsilkäigust saadik Maslennikowi juures, aga rseäranis oma maalkärgust saadik, tundis Nehljudow kõrgest hingest põlgtust selle ringkonna wastu, mille keskel ta ise oli senisaadik elanud, selle ringkonna wastu, kus hoolsaste kõik puudused ja pigistused, mida miljonid ühe wäikese hulga inimeste hääks kandma pidiwad, kinnikaetud oliwad, nii et selle ringkonna liikmed ei näe ja ei ulatagi 80 S a ? a l a Zs 8. 1904,