Saarlane w ss MsiPSewal, 12. augustil 1903. XIX. aastakiiik. „St»a.vra-NS" maksab: Saaremaal aastas . . 1 rbl. AK kp. Pooles aastas ..... 1 ,< 28 „ Ilmub igaltsifrP>äs»Vt»r. toimetus ja wäljaandmme Knresaares Ka»Sa-«»litsas nr 17. Kirsad katnud: Saarlase toimetusele.Kuresaardc. Kuulutuste p-tit rida maksab S t. UW Uleslldine politika ajaleht Naa- ja linaarahValk. UW Tõrjumiseks. Sagedasti juhtub, et Eesti ajalehtedele  sõnumid saadetakse, mis mitte ikka üleüldise tähtsusega, mitte ikka erapooletud ja seepärast mitte ikka õiged ei ole. Kui niisugune sõnum lehte wõetud, siis tuleb teiselt poolt warsti „seletus" wõi ~õiendus" ja selle pääle mõnikord weel wastuseletus wöi wastuöiendus. Kelle süüks tulewad niisugused sõnumed arwata? Külakirjameestel  ei ole sagedasti mitte seda wõrt haridust, et nad mõistaksiwad wahet teha, mis üleüldise tähtsusega on, mis mitte. Selle poolest ei wöi siis neile mitte süüd mõista. Wahel tuleb aga linsale silmaringile  kuri tahtmine juurde ja kiri sepitsetakse malmis, millel ajalehe kohast wäärtust ei ole, millel aga teraw oda külge liidetud on, nõnda et tõde enam pääasi ei ole, waid oda. Ajalehtede kirjasaatjad peaksiwad  aga enestele kohuseks tegema, et nad siis mitte ei kirjutaks, kui waenulik wõi sõbralik meel isiklikku laadi mõne isiku wõi seltsi kohta neid kihutamas on. Olgu see ja teine sõber, aga suurem sõber olgu tõde ja wastasem waenlane wale see peaks kirjasaatjatee meeles seisma. Ajalehtede toimetused peaksiwad aga minu arwates niisuguste kirjade äratrükkimisega ettewaatlikud olema: kärpima wõi koguni kõrwale heitma. Ma toon näituse. Km nende ridade kirjutaja Puhja õpetajaks oli walitud, tõi Üks ajaleht oma kirjasaatjalt saadud sellekohase  sõnumi. -Lihtsale sõnumile oli aga kirjasaatja juurde lisanud, et Puhjas õpetaja walimise puhul ka kihutusetööd tehtud. Kas see nõnda olnud, ei tea ma mitte; aga arwata wõib, et see tõega kokku käib. Mis aga kirjas weel öeldud oli, sellest teadsin ma, et see mitte tõsi ei olnud. Sääl seisis,  et ma „ Saaremaal kui tuntud edumees  karskuse- kui ka koolitöös tuttaw"olla. Piinlik oli mul seda lugeda, sest minu tundmise  järele on teenimata kiitus kibedam, kui teenimata laitus. Päälegi wöisin arwata,  et need sõnad mitte kurjast südamest minu wasta ei olnud tulnud. Mis pidin nüüd tegema? Kas asja õiendama?  Sääl sain aimu, et õiendus mujalt  tulemas on! Ja nüüd on õiendus tulnud.  Aga jällegi nii ühekülgne, et õienda õiendust. Ma jätaksin seda tegemata, kui õienduses ainult minust kõne oleks, aga et sääl ühtlasi ka teisi riiwatud on, siis pean „seletust" seletama. . „ Seletaja on eksinud, et ta ütleb Pöide kiriku külje all karskuse seltsi maja olewat: sääl ei ole mitte karskuse-, maid parajuse seltsi maja. Ja et sääl parajus lipukirjaks on, see on pääpõhjus,  mis mind seltsi pidudelt ja pere» konna õhtutelt eemale on hoidnud, mis minu teada harilikult tantsuga lõpewad. Niipalju tähendan aga arusaamiseks, et ma põhjusmõtelikult karskusetöö poole hoidja olen. Astume nüüd teise asja juurde. Et minu Poidele tulemisega ka koolitöö „iseäralist  tõuget edu poole märgata pole olnud"  selle asja poolest jäägu kirjasaatjale  õigus. Aga tema põhjendamisega ei wõi ma rahul olla: Pöide kihelkonnas olla praegu, nagu ennegi, „paar niisugust kooliõpetajat ametis, kes ivast sada aastat tagasi „moodis"  wõisiwad olla". Siin on nüüd kirjasaatja soppa sulge wõtnud ja auusate meeste pääle wisanud. Ja ma arwan enesele kohuseks, täie rõhuga tunnistada, et sopp nende meeste kuue külge mitte nende hooletumast ameti pidamisest ei ole tulnud, maid kirjasaatja kurjast sulest. Wäiksel Pöide kihelkonnal on mähe koolisid  ja kooliõpetajaid. Tõsi on, et wiimaste  seas paar wanemat meest on. Aga need ei ole seda mitte teeninud, et nende Alatu ori. L „Saarlase" jaoks kirjutanud H. Kui kurb, kui tühi oti nüüd kõik ta ümbrus. Ei olnud rõõmulisest wasara tagumisest midagi enam kuulda, töötoas oli waikus, sääl oli täna, homme ja ikka pühapäew. Tööriistad wõisiwad nüüd puhata, kuni ta neid ehk häda sunnil ükskord  pidi ära müüma- Za kes siis küll nendega peaks taguma?! Kas mõni wõõras, kes ei teadnud, kui armsad need temale oliwad? Za lõbusas manas elu toakeses kui tühi oli nüüd sääl: Ta kurblik maade pööris oma mehe tooli poole, mille pääl tema ikka oli istunud ja piipu suitsetanud. Kui armaS oli korraga tal see mana tool, sest tema teadis nii mõndagi tema lahkunud  mehe elust jutustada. Bolteni emand jättis üleliigse leinamise, temal enesel oli raske noorpõli olnud ja ta teadis, kui rõõmuta ja kurb maeste inimeste elu on, sellepärast ei lasknud ta kurwastust oma üle matta, maid hakkas järele mõtlema, kuidas enesele ja oma tütrele tööd leida. Tema mehel, manal karrassepal oli mähe sõpru olnud, nendelt polnud lesel midagi loota. Ta oli seitse aastat krahwi proua von Osterfeldile rättsepa  tööd teinud, oli aga selle töö haiguse pärast pidanud maha jätma. Kuidas oleks lugu, kui ta nüüd krahwi proua juurde läheks ja teda paluks, Liisat oma juurde teenistusesse wõtta? Kui krahwi proua selle palme ka tagasi lükkaks, aga katsuda mõis seda ikka; ta pidi, sest waestel ei ole walimise õigust, nad peawad. Kui Liisa krahwi proua juurde saab, siis ei ole tal enam maja tütre eest muretseda, ehk tal küll omast 17 aastasest tütrest raske lahkuda  oleks. Mõni päew pärast oma mehe matust, ruttas Bolteni emand krahwi proua von Osterseldi mõisa ja pani krahwi prouale oma palwe ette. See wõttis teda armulikult  kuulda ja päris tema käekäigu järele. See lahkus andis Bolteni emandale julgust ja ta rääkis oma mehe surmast ja matusest  rohkem, kui ta seda esialgu oli julgenud  teha- Krahwi proua kuulas tema rääkimist kannatlikult päält ja seletas Bolteni emandale lõppeks: tema wõtwat hää meelega Liisa oma juurde toa tüdrukuks- Nõnda sai siis Liisa krahwi proua von Osterfeldi majasse. Krahwi proua, nagu suuremalt jaolt kõrgest seisusest inimesed, ei teinud oma teenijatega mingisugust tegemist, aga Liisa sai oma wälimise oleku ja ema soowiiuse tõttu pea temale armsaks. Krahwi proua oli lesk, kellel pääle tema ainukese poja weel üks kuueaastane tütrepoeg majas oli, kelle wanemad warakult surnud oliwad. Selle lapse järelwaatamine ja tema eest hoolitsemine jäeti Liisa hoolde. Esiotsa ei meeldinud temale elu sugugi ehk ta teenistus küll raske ei olnud. Suur tubade hulk ja nende tore sissesead mõjufiwad rõhuwalt tema pääle. Palju armsam oli kodus ema juures olnud, et fääl küll kullatud söögiriistadest ei söödud ega kallist wiina ei joodud. Esimestel  päewadel oli ta meelest, kui oleks ta mõnda nõialossi sattunud. Iga kord, kui ta juhtus läbi tubade minema, pidi ta ikka uuesti jälle siinse toreduse üle imestama. Ta mõtles, et niisugune elu patt on ja tahtmata tuli temale meelde jutt rikkast mehest ja waesest Laatsarusest. Kas rikkad inimesed, kes kõik kätte wõiwad saada, mis süda igatseb, ka teadwad seda, et wacseid on, kellel midagi süüa ei ole? Äa kui nad seda teadwad, miks ei anna nad omast küllusest waestele wendadele? Inimene harjub kõigega, nõndasama ka Liisa krahwi proua van Osterfeldi majaS. Krahwi proua oli ta wastu wäga lahke ja sellepärast püüdis ta ka oma käsuandja soowi juba ta silmist ära lugeda ja jõhwi päält taita. Sagedasti ei tulnud temale öödel uud silmi, siis wiibisiwad ta mõtted kodus ema juures. Jah, küllap wanakesel nüüd raske wöis olla, sest et mees külmas hauas hingas ja tütar wõõraid teenis. Küll see wõis igaw olla kodus üksinda istuda ja elumuredega wõidelda, kuni haud ka teda oma hõlma wõtab. Waene emakene! KeS lõbustab teda, kes rawitseb  teda, kui ta haigeks jääb? Wana korwinaene BorSdorf oma paksu näo ja punase palgega, keda isa kord teiste inimeste laimamise ja tagarääkimise pärast uksest oli wälja kihutanud? Nüüd aga, kus isa surnud, tuli ta ehk uuesti ema waatama.  Hää oleks, kui see ainukenegi teda oleks waatamas käinud ja wanakeft lõbustanud.  Esiotsa kartis Liisa luba küsida. Ma waatama minna, kuni krahwi proua temalt kord küsis, kaS ta sugugi ei tahta enam koju minna. Siis oli Liisa arglikult  wastanud, et ta ilma suurema põhjuseta  ei julgeda küsida. Selle pääle ütles krahwi proua: ta pidada warsti malmis panema ja ema waatama minema. Liisa rõõmustas wäga nende sõnade üle. Ruttu pani ta omale kübara pähe ja ruttas oma