Sakala kk 12. Mikjanäis, 18. Märtsil. 1903. Zlmub igal teisipäeval. Tellimise hind: aastas postiga 8 rbl. kop. postita 2 rbl. SO kop. pooles aastas » l .«0 . „ l « 80 « Kes 10 eksemplari tellib, saab ühe ilma hinnata ehk 10 protsenti. Ulsik nunnmr maksab ? k.ip. 26-es aastakäik. Kuulutuste korpuSrla ruum maksab S kop lehe eesotsas 20 kop. Sagedamalt kuulutajate! odawam. Toimetuse adress: „S aka ! a" toimetusele, W WeuekeeleS: lauciu ui, Politika, kirjandust, pSlln- ja käsitöö ajaleht. "Sakala'le" —Gemcr 25. crcrstcr kestuse päemcrt, 11. märtsil, 1903. 'M/sul oli õnn sind teretada MU Su sündimisel „Sakala!" Nüüd möödas weerand aastasada Sind tereta wõin jälle ma r Oh tere jälle „ Sakala," t Sull' õnne soowib isamaa! Kui sulle eluhommik koitis Ja Jakobson sind sünnitas, Siis rahwa waimu lõke loitis Mis pole weelgi kustumas Weel seda lõket õhuta Sa Jakobsoni „Sakala!" Küll Jakobson on kalmul' kantud Ja pühas rahus puhkamas, Ta waimu wägi meile antud See elagu weel „Sakalas" Kui kummardakse Belli eel, Siin köitku tõde ikka weel! Ma rõõmustan, et sinu nime Ja sinu auu on alles weel, Et saatus, okaline. Pime Sind Pole matnud eluteel Sa elad, wöitled wahwaste, Ei tõe tee päält tagane. Ma rõõmustan, et ahelasse Sind Pole köitnud karjane, Et pole kulla kõlinasse Sa kõrwu Pöörnud Petjale Sääl, kus on muutnud mitme meel, Sa astud alles tõeteel. Kui kurwaks läh'wad minu meeled, Kui kuulen rahwast ohkamas Et eksitajad - - wale keeled On wirgas töös ja tuhinas Siis tuleb meele „Sakala," Kes weel ei wõinud langeda. Sa ela õitse end'ses meeles Ja wanas vaimus „ Sakala"! Weel külva valgust ema keeles Ning selget tõde tunnista Siis Jakobson on elamas Ta asutatud „Sakalas," Nüüd rõõmuga su tervist joome Ja ülistame vahvat meest, Tal' südamest me'e tänu toome Ta raske töö ja tõe eest Oh ela kaua, muutmata Sa kaljukindel „Sakala!" ..Kadata" sädrade uimel Ip. 'Neinwalö. "Sakala" 25. aastane juubeli päew jõudis 11. skp. mööda. Waikselt lasksime seda päewa mööda minna, esiteks sellepärast, et arwamist ära hoida, nagu püüaksime eneste pääle tähelepanemist juhtida, teiseks, et näha saada, kas kaaswendadel Eesti ajakirjanduse põllul seda päewa ka meeles on. Ja kui meie nüüdki sulge kätte wõtame, siis ei sünni see mitte sellepärast, et hääd juhtumist tarwitades  enesest juttu teha, waid armsale Eesti rahwale, kes „Sakalat" kõigil raskeil aegadel, mida ta nende 25. aasta jooksul läbi elanud, Luetanud on, oma südamelikumat tänu ütelda ja ainult  lühikest ülewaadet wiimafe weerandsaja aasta pääle heita. Miks „ Sakala" afutadi, see pole küll enam kellegile tundmata. Kewadene õhk puhus üle Eesti pinna, ärkanud rahwa leegitsew waim otsis omate keskkohta, ühte kohta, kus ta kehastatud oleks wöinud  saada. Ja kui siis õnnis C. R. Jakobson „Sakalale" elu andis, ei küsinud keski eestlane, kas ehk mis tarwis teda waja on, nagu seda uuemate lehtede ilmumise korral juba tihti kuuldub, waid kõik terwitasiwad tema ilmumist nagu mingisugust suurt wõitu, ja kõige suurema waimustusega lugesiwad  ja kuulatasiwad wanad ja noored, mis „Sakala"  ütleb. Ajad muutusiwad. Tigedad wamutormid puhusiwad  Ae „Sakala," sulgusiwad tema suugi tükiks ajaks kinni. Ja kui ta uuesti ilmuma hakkas, oli waenulik lõhe ka Eesti õuesse tekkinud ja „Sakalal" polnud mitte üksi waenlastega wõitlemist, waid ka waenulisieks erakondadeks kogunud endiste Kobradega,"  kelledest aga hiljem siiski mitmed süandanud  on, endid tõsisteks Jakobsoni järelkäijateks tunnistada.  Ja kui siis „Wändra jõe haljal kaldal kerkis küngas  puude all," kuhu see wiimse unele sai sängitatud,  „keda leinas Eestimaa," siis oli karta, et tema asutaja surmaga ühes ka „Sakalale" surma tund on tulnud. Aga seda ei sündinud ometi mitte, sellest hoolimata,  et „Sakalal" selle aja jooksul wõrdlemisi rohkem raskusi on olnud, kui ühelgi Eesti ajalehel. Neid raskusi üksikult üles lugema hakata piame siin kohal üleliigseks, ometi kindlaste tähendades, et just need raskused pääasjalikult selleks mõjusiwad, et „Sakala" omast esialgsest mõjust palju kaotas, kuna ka muutunenud ajawaim, esialgse waimustuse jahtumine ja toimetuste muutmised ilma mõjuta ei jäänud. Pääle selle oli „Sakalal" weel muid suuri iseäralisi raskusi, mis praegugi pea kõik edasi kestawad,  nimelt wäikene maakonna linn, hääde läbikäigu  teede puudus ja kauge tsensur. Kõigist neist raskustest hoolimata on „Sakala" praeguse toimetuse ajal omale ometi nii kindla aluse wõitnud ja nii suure sõbrade hulga omandanud, nagu seda pääle õnsa C. R. Jakobsoni surma waheajal kunagi pole olnud, mis iseenesest kindlat tunnistust  annab, et Eesti rahwal, iseäranis aga „Sakala" maal „Sakalat" waja on, sest ilma wajaduseta ei oleks teda ju loomulikult enam olemaski. Ja selle juurde piame, möödaminnes, tähendama, et kui „Sakala"  kõige selle aja jooksul ainult lugejate tõmbamist"  omaks ülesandeks oleks teinud - mõnede teiste nooremate naabrite wiisil --, siis see tal ka wististe korda oleks läinud. Kuid „ Sakala" pidas seesugust äri-politikat põlastawaks ja tundis ama ülesannet auusas isamaalises töös. Ja sellest seisupunktist ajakirjanduse kõrge ülesande Pääle waadates astub „Sakala" wöidujulgelt  teise weerand-aastafajasse. Meie sihid ja Püüde  d on rahwale tuttawad ja muutmatad, nii et asjata  oleks, neid siin lühideltki puudutada. Eesti ajakirjandus Pole „Sakala" tähtsat Päewa ka mitte täitsa tähelepanemata mööda minna lasknud. Wähemalt on „Postimees" selle kohta kaunis pika kirja awaldanud, kas ka täitsa õiglase, see on muidugi küsitaw. Sest isikluse pääle suurt rõhku pannes ei nähta sääl pool „Sakala" iseäralistest raskustest midagi teadwat, ja see, et see ehk teine leht wäikses maakonna linnas ilmub, ei takista tal ometi mitte, rahwa häälekandja olemast. Näituseks antakse Soomemaal juba küladeski ajalehta wälja, ja keski soomlane ei lase seda ütelda, et nende ajalehed  rahwa häälekandjad ei oleks. Ometi on meil põhjalikult üks kõik, mis keski naaber arwab, kellede wastastikulife „söbralise" meele tunnistustest ka möödaläinud  weerand aastasada nii rikas on. Ja ka see ei pane meid imestama, kui mõnel pool meist eksliselt aru saadakse, aeg saab omal ajal selgi- tust tooma, miks meie nii oleme töötanud, aga mitte teisite. Lootuses Eesti elu edenemise, tõsise ajakirjanduse  mõju kaswamise ja rahwuslise ühiselu wõimsa täienemise pääle uuel weerand aastasajal tervitab kõiki vanu ja uusi sõpru „ Kaka/a" Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsi põlluasjanduse  kursused. Nagu ajalehtede sõnumite ja kuulutuste läbi juba kõigile tuttaw, peetakse tänawu aasta juuni kuuS (1. juunist 14. juunini). Wiljandi EeSti Põllumeeste  Seltsis põlluasjanduse kursused ära. Et seesugused kursused meie põllumeeste seltsidel alles esimised pidada on ja sellepärast meie talurahvas, kelle jaoks need pääasjalikult toime pannakse, nende tarwisolemisest weel õieti aru ei wõi saada, sellepärast  olen siin nende kohta mõne sõnaga seletust andnud. Põlluasjanduse kursuSte pidamine on meie teadmist  mõõda Daam maalt, kuS põlluaSjandus viimastel  aegadel kõige kõrgemale järjele on jõudnud, pärit. Sääl peetakse sarnaseid põlluasjanduse kursuseid  igal aastal mitmed kümned ära. Nende otstarbe  on neile, kelledel võimalik põllutõõ koolis käia ei ole olnud, põllutõõ teaduses alguSõpetuft anda ja neid üheteisega läbikäimises edendada püüda. Sellepärast  ongi siis nende pidajad ehk toimepanejad pääasjalikult  põllutõõ koolid, põllumeeste seltsid ja rahva Maailma süda. Inglise kirjaniku H. Ridder Haggardi romau Eestistanud: zl. Hansson. Pikkamisi läks ta laiali, kuni talisman wälja langes, ja tema mõlemad pooled altari pääl lahti löödult lamesiwad  ja ühte warjulolnud asja näitasiwad, mis lambi walgusel heledaste hiilgas. Meie astusime lähedale ja seisime ehmatanult selle ees, sest südame õõnsuses, uhe neljanurgelise  kuld plaadi pääl, mis piltkirjadega kaetud on, hiilgas Punane, inimese silma laadi kallis-kiwi ja wahtis meile otsa. . „Kui meie siin pikemalt seisma jääme, siis hakkame wiimaks kartma," ütles sennor karedalt, „ehk kull silma taoline kiwi iseenesest kartuse wääriline asi ei ole." „Kui sa nii arwad, walge mees," ütles Mattai wärisewal  häälel, ehk ta küll ennast asjata julgustada püüdis,  „siks tõsta see püha asi üles ja ulata mulle seda kirja, mis sääl all on. Pia, - wõta esmalt ste w pane endise asemele," ütles ta ja ulatas sennorile wöltsitud tahwlikest. Sennor täitis käsku ja ei sündinud ka mingit imet,- kui eht tahwli asemele wõlts tahwel sai pandud. „Lue seda," ütles Maia, kui Mattai seda enda kätte wõttis. „Sa tunned ju wana kirja." „Wõib olla, oleks parem, kui ta lugemata jääb, arwas Mattai kahtlaselt. „Ei," wastas neiu, „lue ja lase meid ka kõige halwematki  kuulda. Lue, ma palun sind!" Siis luges Mattai pikkamisi ja Pühalikult: „Silm, mis maganud on. ja üles on äratatud, näeb jumala-wallatumate südametesse ja mõistab nende mõtteid. Ma ütlen, et minu linna ärapurustamise tunnil ka kõlk Püha järwe weed ei suuda, nende pattust puhtaks pesta. Kui meie neid sõnu kuulsime, siis kahwatasime, sest ehk küll selle rahwa jumalad ebajumalad olid, siis tundsime  ometi, et tõsise prohweti hääl meid süüdistawa tahwlikese  päält rääkis ja et meie oma pääde Pääle sarnast kättemaksmist nõidunud olime, millega meie walmis saada ei suutnud. „Eks ma ütelnud, et see parem oleks, seda lugemata Ma?" hoigas Mattai, kuna ta tahwlikest käest maha laskis langeda, nagu oleks see hõõgaw raud. Selle kukku- mise kõlin äratas meid ometi kohmetusest sa sennor wastas  wihaselt: „Mis see meisse Puutub, sina kelm, mis see Lähwel räägib, sest et sa seda ju niisama wõltsinud oled, kui teistki." „OH, ma soowiksin, et fee nii oleks," wastas Mattai, „aga kui saatuse käsi meid tabab, siis tuletad sa meelde, kas ma wana kirja wõltsinud olen wöi mitte:" ja ta tõstis  tahwli üles, peitis seda oma kuue alla ja ütles; „Pane süda uuesti kinni, walge mees, ja anna need asjakesed oma kandjate kätte tagasi." Sennor tegi, nagu kästud, ja laotas ka siidi rätiku altari pääle, nii et kõik wälja nägi, nagu ennegi. „Nüüd läheme," ütles Mattai, „ja oleme rõõmsad, et kui ka see silm meie häbitegu on näinud, siis see ometi inimeste silma eest warjnle jäi. Jumalate kättemaksmine  on kindel, aga Pikaline, inimeste kättemaksmine aga kiire." Kui ta weel rääkis, pöörsime endid ümber, et kõige pühamast Paigast ära minna, kuid järsku karjatas Maia waljuste ja oleks maha langenud, kui sennor teda mitte poleks tuetanud. Ta Pidigi ka karjatama, sest sääl, kitsa salaukse Pääl, millest läbi meie sisse olime tulnud, seisis uksest sisseraamitult, nagu surnukeha puusärgis - üks walge kuju, keda meie esmalt kättemaksmise waimuks pidasime,  nii waimu taolised olid walged riided, lumiwalge  habe ja juuksed ja kitsas, püha-wihane nägu. Järgmisel  silmapilgul märkasime, et see tõesti waim oli, Zibälbai  waim, ehk õigemine ütelda tema keha, kes surma rajadelt tagasi oli tulnud, et meie templi teotuse tunnistajaks  olla. Jah, see oli Zibalbai, sest kuna ta nähtawaste mõistusetult  oli lamenud, olid tema meeled ometi ärkwel olnud,  ja oh, mis pidi ta küll kannatanud olema, kui tema, nimeta Jumala ülempreester, päält kuulis, kuidas meie plaanitafime, tema Pühamas Paigas niisugust häbitööd toime panna! Kuna meie ära olime läinud, olid wiha ja meele äraheitmine neid kütkeid murdnud, milledesse tema liikmed tarretanud oliwad, ja ta oli meile järele ruttanud, nii kiiresti, kui tema nõrk jõud seda lubas. See jõud ei ulatanud aga nii kaugele, et tema keel weel kord rääkida oleks suutnud. Püha koja ukse Pääl oli tema Md uuesti nõrkenud ja wõimetu, ennast liigutada ehk rääkida, oli ta ennast seina najale tuetanud ja meie tegewust päält waatanud. Ei ial ega elades wõi ma selle wärisewa näo mõnu unustada, seda surma hirmu ja piirita jälkust, mis tema piinatud silmades kirjutatud oli. Ükski Manne ei Mõiks nii kole olla, kui see pilk, mida ta oma tütre pääle heitis, ja ükski teotatud jumalus, ükski saatan ei oleks Mõinud meile hirmsam olla, kui selle surema mehe kuju, kes Meel isegi surmas oma jumalate auu kaitseda püüdis. Eladeski pole ma midagi nii hirmust näinud ja palun Jumalat, et ma seda ka ial enam näha ei saaks. Sureja Zibalbai nägi meie hirmu, ja oma wiimase jõuuga ruttas ta oma tütre poole ja tõstis oma rusikas kätt tema pää kohale üles. Pilk aega seisis La oma tütre ees, kes, oma armsama käewarre pääle tuetades, tema otsa üles waatas, nagu lind mao otsa. Siis tungis järsku Merega segatud Maht tema suust Mälja ja Manamees langes  surnult maha, ilma enam mingit häält tegemata. Mis siis sündis, ei tea ma enam hästi, sest miimaste päeMade ja tundide põneMus käis üle minu jõuu, ja ma mäletan ainult seda, et ma ennast Miimaks, täitsa wäsinult,  omas endises kambris oma Moodi Päält leidsin. Kuidagi Miisi olime Maheajal Maiat rahustanud ja kohutamast pühamast Paigast põgenenud. Ka Mattai pidi meie juurest ära läinud olema. Ma mäletan Meel ka seda, et järgmisel PäeMal auumehed ja preestrid tuliwad, et surnud  kazike surnukeha MalMada ja sisse balsameerida. Järgmised kaks PäeMa läksiwad, hirmsa öö mälestuses,  Pikkamisi mööda. Armastus Maia ja tema isa Mahel  Polnud kunagi Mäga sügaw olnud, sest nad ei passinud  hästi kokku; siiski leinas ta oma isat, kuna see surnud  oli, sellepärast Mahest seda enam, et ta surres teda wihkanud ja ära Mandunud oli. Aegajalt kadus ka tema ebausklik hirm sümbolis olema kirja üle, aga oma isa ära Mandumist ei Mõinud ta kunagi ära unustada, ja ehk ta küll Malmis oli, seda armastuse Pärast sennori Mastu kannatama,  siiski usun ma, et selle mälestus nagu tume Mari nende Mahel lames. „OH, mikspärast hakkasin ma ometi sind armastama ?" mõtles ta siis Mististe. „Mis on sul minuga tegemist, sinul, keda rahMus, seadus ja saatus minust lahutawad Ja siiski armastas ta teda ikka sügaMamalt ja südamelikumalt.  Ka mina olin õnnetu, sest ma tundsin, et õnnetus, mis noorest PõlMest saadik mind taga oli kiusanud, ikkagi minu kannul käis. Mul läks kõik Mastuoksa. Zibalbai oli surnud ja naene minu saatuse eluaegne Maenlane oli nüüd minu sõbra südame rööwinud ja minu Plaa- nisi oma kirgede kuristikusse kiskunud. Sellegipärast püüdsin ma, rahulikult ja mehiselt oma salamuresi kanda ;a armastajatele nõuu ja troosti pakkuda. Lõpuks wiidi Zibalbai surnukeha ära, mässiti siidi riietesse ja maeti täieliku toredusega surnute ruumidesse  maha Selsamal Päewal see oli päew enne tõuswate wete ööd, millal meie südame nõuukogu ette kõige pühamasse  paika pidime ilmuma tuli Tikal meid waatama. Maia ees kummardas ta sügawalt, kuid sennori ja minu pääle waatas ta niisuguse pilguga, millesse kirjutud oli, et ta häämeelega meid ära oleks tapnud, kui ta seda teha oleks julgenud. Kõige päält awaldas ta neiule oma kaastundmust  selle isa surma pärast; see tänas teda selle eest ja Pruukis selle juures ühte wanasõna: „ühe surm teise leib." „Minu isa oli sinu waenlane. Tikal," lisas ta juurde, „ja kuna ta nüüd ära on, wõid sa rahuga tema asemel walitseda." „Ometi mitte, käskijanna," wastas see, „sest La on mulle sinus Palju kardetawama wastalise maha jätnud. Ma ei hakka sulle seda salgama, mida warsi küll isegi kuulda saad, et suur osa rahwast ja ralju auumehi mind sinu isa surmas süüdistawad, minu lahti laskmist tahawad ja nõuawad, et sina südame linna kazikeks nimetatud saaksid.  Weel mõne Päewa eest oleksin selle läbi seda asja sumbutada suutnud, kui sind äratappa oleksin lasknud, aga waheajal on aeg sinu eest wõidelnud ja sinu surma kannul käiks praegu tingimalalt minu surm. Kui ma sind wiimati  nägin. Maia, panin ma sulle ühe küsimuse ette, ja sa jätsid mind trööstita; täna olen ma tulnud, et sinu wastust kuulda. Kuna Zibalbai elas, wõisin ma temale palju pakkuda, ja ma pakkusin tale seda, tasuks sinu käe eest. See näis mulle, kuna ma sind kord kadunuks pidasin, nii kallis olema, et ma selle kättesaamiseks walmis olin, oma wõimu maha panema ja sinu isa alla heitma. Mattai, tema tütre ja kõige nende sõbrade waenu oleksin ma oma pääle wötnud. Nüüd pian ma wähemat pakkuma; ühesugust  wõimu, ja sinu sõbradele siin kõik, mida nad soowiwad. Kui sa minu pakkumist aga tagasi lükkad, siis zääb ainult üks tee walida: kodusõda, kuni üks meist ärahäwitatud  on. Aga Maia, ma palun sind, ära lükka mind mitte tagasi, sest mul on sulle weel rohkem- pakkuda: oma kustumata  armastust. lapsepõlwest saadik armastan ma sind, Maia, ehk sa minu wastu küll wäga külm oled