jälk, et ainult sunnitöölised seda wäljakannatada wöisiwad. Kui laew täis oli laaditud, juhtis tüürimees  laeva nende kalju juurde. Kõik pori sai laewalt maale wiidud ja mäele laiali pillutud, kus ta õhku kahjuliSte olluste ja hirmsa haisuga täitis. Nad patsutasiwud pori sees, oma riideid, käsi ja nägusid määrides. „See on põrgu!" raäkifiwad wangid. Kaks aastat kestis puhastamine ja pori kaljule wedamine, mis paksu pori alla pea ära kadus Igal sügisel maha tulew lumi kattis seda mustust ja pori oma walge katte alla. Kui wiimane kewade tuli ja lumi ära sulas, ei olnud halba haisu enam tundagi ja muda oli mulla nägu muutunud. Sellel kewadel oli põhja sügawamals tegemine  lõpule jõudnud ja kiwine inimene pidi sepikotla töösse minema; ta ei saanud enam oma kaljule minna. Kuid ükskord sügisel laks ta sinna ja märkas  sääl midagi iseäralikku. Keset sõnikut kaswiS rohi. Õigus, roojased. rammusad taimed, just nögesse laadi, kuid prum nide õitega, see oli wastuoksa: õied piawad walged,  sinikad ehk punakad olema. Saal oli ka päris nõges, kollaste õitega, takjas, hapuoblik ja muud. Ühe sõnaga: kõik jälgid, torkjad ja haisewad  taimed, mida inimene ei armasta ja M'S alati mustuse, pori ja harimatu kohtade kaSwandikud  on. „Meie puhastasime mere ära ja meile sai selle eest kõik pori," hüüdis wang. „Waat, see on õigus!" Pea pääle selle sai ta teisele kaljule kindlust  ehitama wiidud, kuS ta jälle kaljust murdma hakkaS. Kiwi... kiwi... ja kiwi... Selle töö juures kaotas ta teise silma. Siia jäi ta nii kauaks ajaks, kui uus kuningas ära suri, teisele kohta jättes. Kombe järele anti kroonimise päewal ühele wangile armu. Armu pidi see saama, keS nendest  kõikidest kõige paremine ennast ülemal pidas ja oma süü tundmisele tuli. Niisugune mõis ainult kiwine inimene olla. Kuid wangidele ei näitanud see asi õige olema; nende ringis peeti selle kahjatsemist, mida enam parandada ei saa, rumaluseks. Ja uuesti lendasiwad aastad mööda. Meie kiwilõhkuja jäi manaks ja raskele tööle kõlbmataks; ta põöris oma kaljule tagasi, kus teda kottifi õmblema pandi. Kord tuli preester ja küsis: „Noh. manamees, kas sa ei mõtle seda kohta ükskord maHa jätta?" Missugusel wiifil wõib see sündida?" küsis kiwine inimene. „Sel wiifil, kui sa arusaamisele tuled, et sa halwaSte oled teinud." „Kui mul korda lähaks, inimest leida, kes alati enam kui õigust teeb, tunnistan mina oma süüdi. Kuid niisugust ma ei leia!" „Enam kui õigus on halastus. Wöib olla, saad sa ükskord sellest aru!" Kord saadeti kiwine inimene kalju pääle, mida ta enam kui kakskümmend aaStat näinud ei olnud, teed tegema. Jälle oli sume paew; oli palaw; rõõmsalt, nagu liblikud, sumisefiwad möödaruttawad laewad. Kui ta poolringist wälja läks, paistis tale endise kalju asemel lahkelt kohisev mets vastu, mis nagu meri laenetas. Paistsiwad kõrged, valged  kased, värisevad haavad, kalda äärt mõõda wörsufiwad pajud. See oli nagu unenägu... Puude all solistasiwad  rohud, nökutasiwad pääkesi lilled; nende kohal sumisesiwad mesilased, liblikud. Linnud laulsiwad. kuid ta ei mõiftnu nende laulu ja ainult sellepärast sai ta aru, et unenägu  ei ole, waid selge tõsidus. Äraneedmine, mi? selle koha pääl lasu muutus õnnistuseks ja uuesti mõtles ta prohvetist  ja puust. „See on halastus." kuulis ta, ja ta ei wöi. nud enesele wastust anda, kas oli see kellegi tasane  hääl wöi... mälestus. Ja kui säält aurulaew mööda sõitis, ei muutunud inimeste näod tusaseks, waid, koguni selle wastu, läksiwad, meelitawat haljust nähes, rõõmsaks ja temale näitaS, nagu nökutaks keegi lahkelt pääga. Ta astus jalgteed mööda edust mille ääres kohisejad puud kaSwasiwad. Nende seas ei olnud kül mitte pärnasi, aga kibedast saatusest õpetatud, ei julgtnud ta nendest enam mõtelda, kartes, et kased raagudeks muutuwad. Warjurikast aleed mööda edasi minnes, märkas  ta oma eeS rohilist, traatvõredega jalgwära,  waga seina. SSalt kuuldus muusika, mitte oreli mängu taoline, ta oli elavam, rõõmsam. Traatvõrede  tagant paistis ilusa majakese katuS, aga õhus lehwisiwad kollakas-sinised lipnd. Kuuldus laSte õrnade häälte sumin, kööginõude kõlin; mängisiwad lapsed, kõlas laulmine. „See on paradiis," kuuldus kellegi hääl. Ta seisis ja waataS kaua, nii kaua, et wasimusest,  janust ja kõikidest inimlikkudest nõrkustest  tema wanad jalad köweraks läksiwad. JarSku läks märaw lahti ja maike tüdruk, walgeis riietes tuli wälja. KäeS oli tal kandik, mille paal peeker punase weiniga oli, niisuguse punasega, missugust ta näinud ei olnud. Laps läkõ wanamehe juurde ja ütles: „Tule. manamees, sa piad jooma!" WanameeS wõttiS peekri ja jõi tühjaks. See oli rikaste jook, kaugelt hommikumaalt toodud.  oma maitsega kõiki rõõmsate sündmuste magusust  meelde tuletades, kui midagi magusamat ei ole. „Aga, lapS, omas mitteteadmatauses tood sa mulle jooki. Tahad sa teada, keS ma olen?" „Sa oled mäng." waStaS tüdrukukene. „Sa tead, ja weel kõik... See on halastus!" Kui manamees omas asjaS selgusele jõudis, ei olnud ta enam kiwine: temas ärkas midagi... tõusis elule.. . Mäe küljelt mõõda minnes märkaõ ta puud, mis, mitut tüwe laiali wisateS, nagu lillekimpu sünnitas Ta oli kõigist ilusam; see oli kibuwits, kuid manamees ei teadnud seda. Puul lehmis rahutult must walge täppidega lind, just pääsukese  moodi, keda rahwaS puupääsukesekS nimetab, ehk teda kül teiseti nimetatakse. Ta istuS tihnikus ja laulis tasa ja kurwalt: „PõrmukS, põrmuks, põrmuks muutud sa." põrmust, põrmust tõused üleS ka." See oli just nagu uneS; ja ainult nüüd sai manamees aru, millest puupääsukene laulis. tLSpp.) Korra rahvas ja loodus. Wene keelest T. Roi. 3 Abielud seatakse wanematest kokku, aga mitte noorte inimeste oma walimise järele. Laulatamise toimetuseks on see, et pulmade ajal noor paar ühest kausikesest, mis körwitsa koorest on walmistud, punase ja sinise niitidega ümber fiotud, joowad. Pärast seda pühalikku toimetamist kirjutatakse kontraht; see lõigatakse pooleks ja need pooled antakse noorepaarile kummagile üks pool. Kui üks pool kontrahist ära on kadunud, siis ei wõi teist korda abielusse astuda. Teisel päewal pärast pulme palmitseb noorik omad juuksed kahte pletti ja sellest ajast kannab ta neid nii moodi kuni surmani. Korea naesterahwa seisukord ei ärata sugugi kadedust. Ainukesed õigused, mis temal on, on need, et mehele minnes ta oma mehe seisuse nime saab. kõige tema tvaranduse osaline ja peres olewate naesterahwaste  üle on. Naesterahwad saatwad oma eluiga  waljus üksikolekus oma tubades mööda, kuhu ka volitsei liikmed ei tohi sisse tungida, kas olgu neil xa mõni kurjategija kinni püüda, kui aga wiimane riigr seaduste wastu eksija et ole. Omast majast wöib ~'aesterahwas ainult mehe lubaga wälja minna ja sel katab ta oma näo kinni. Mehe truuduse  üle nm"se wastu Koreas naerdakse. Mehel ei ole oma naese w'astu miskisuguseid kohuseid täita. Tal ei ole ka tarwis truudust pidada, kuna aga naest truuduse  murdmise korral waljult nuheldakse. Korea naesterahwas piab alati waikima. Ilma puhkamata tööd teha on tema elu saatuse osa. Korea naesterahwa saatus saab weel see läbi raskendatud, et mehel luba on kõrwal-naesi pidada, nii Palju kui soowib. Enamiste saawad körwalnaesed  ostetud ja ta piab oma ostja pärandus kuni surmani olema, kuna wiimane teda igal ajal wõib ära ajada. Lapsed, kes körwal - naestest sünniwad, luetakse esimese naese seaduslisteks lasteks. Abielu lahutus on Koreas üsna kerge. Selle Põhjuseks wöiwad olla: truuduseta olek, üleliia armukadedus.  suguwõimetus. parandamata haigused, kõrk olek ja naese keelepeksmine. Mees, kes naesest lahutatud  saab, ei wöi wiimase elu ajal teist korda abielusse  astuda. Leskede meesterahwastele teine abielu ei ole keelatud. Selle wastu naesterahwastele kuni 1894 a. leseks jäämine oli sundusline ja Pidid oma mehi taga leinama. See keeldus puutus ainult aadeli seisuse naesterahwastesse, aga alama seisuse naesterahwad tegid seda muidu esimeste järele. Aadeli seisusest lesknaene, kes mehe surma läbi oma kaitsja kaotas, kartis, nii kui sääl pruugiks oli, esimese „wõrukaela" armukeseks saada, mis wahel wägiwaldselt tehti ja sellepärast tulid nende keskel sagedad enese tapmised ette. Korea lastele saab suur hoolitsemine oma kauemate  poolt osaks. Kui suur iganes tema perekond oleks, korealane ei tunne ialgi selle üle muret, aga lapseta isa püüab alati kedagi oma sugulastest kasu lapseks võtta, sest järeltuleva sugu kohusteks on oma esivanemate auustamist alal hoida. Kasulapseks võtmine sünnib meeste poolt sugulaste kokkuleppimisel  ja kasulapseks wõib ainult mehe poolt sugulaste  lapsi wötta. Kasupoeg saab kõik lihase poja õigused. Kui kasupoja wõtjal juhtub ainuke tütar olema, siis pannakse see kasupojale mehele. Korealaste matused on mitmesuguste hiinlaste käest wõetud kombedega ühenduses. Nende kombede täitmine on kohustatud ja kes neid ei täida, saab kohtu poolt kaljult trahkitud. Nende kombede täitmise  kergendamiseks on igasse kohta matmise kassad asutatud. Surma päeval saab surnu keha ära pestud  ja riidesse pandud. Surnu keha juures pölekad öö läbi küünlad. Kuni keha kirstu panemiseni, mis harilikult kolmandamal Päekal sünnib, iga päek peetakse surnu keha juures mitu korda hingepalweid. Kirstu jaoks muretseb iga korealane tarwilise materjali  oma elu ajal Malmis. Kõik tühi ruum surnukeha  ja kirstu kahel täidetakse puu villadega ja surnust järele jäänud riietega täis. Kirst saab kaha ja kaiguga kindlaste kinni walatud, sest et rikkad omad surnud kolme kuu pärast, aga vaesed 5—9 päeva pärast matakad. Matused on õnnelikul Päeval.  mis nõia moor ette kuulutab ja sunnitud kalju nutu saadetusel. Korealaste arusaamise järele olla inimesel kolm hinge, kes pärast surma nii ära jaotatakse.- üks neist rändab tundmata ilma, teine jääb haudade mäevaimu  hoole alla, aga kolmas asub mälestuse tahwlikeste  sisse. Pärast vanemate surma piawad lapsed kolm aastat seatud kiist järele leinama; sel ajal ei tohi nad teenistuses käia ja üleüldistest seltskonna asja arutamistest osa wötta. Laste ja ühe abikaasa surma puhul leinatakse üks aasta. Juhtub olema, et üks suure perekonna liikmetest mitme aasta jooksul alatasa  piab leinama ja sedamoodi peaaegu elavad surnud  olema. Et mitmesuguseid kahjulikka leinamise kombeid vähendada, andis praegune Korea keiser käsukirja välja, et riigi ametnikud Pärast oma sugulaste  surma ainult kahe kuu jooksul võivad teenistusest  ära jääda. Kõige suuremaks pühaks luewad korealased uue aasta hakatuse, s. o. esimese päeva, esimese kuu sees, kuu loomiste järele arvates. Pää osa sest pühast on ohvri toomine vanemate ja esivanemate mälestuse  tahvlikeste ees. Pärast seda talitamist algavad  vastastikku üksteise juures võõrusel käimine ja 1905. S a k a l a X' 82. 653