nõuda, kui ta ühest sündmusest kirjutama  piab, niisama ka seda er ta iga üksiku kuritöö teate kohta alati ja iga kord oma noomituse  ja laituse järeldama piakS, mis Saksa lehed ka ise mitte ei tee! ? Et meie aga keaduse waStalisi tegevusi kuritööd weel rääkimata ialgi milgi wiiftl hääkL kiitnud ega taga õhutanud ei ole, olgu asjaolud ja tingimised sääl juures missugused tahte, sedapiaks Saksa ajakirjandus  ometi liig häSti teadma. Just on Eesti ajakirjanduses ainukene,  kes kuritöö sõnumeteftki ennast wõimalikult  eemal on püüdnud hoida, mida alleS täi' nud aasta lõpul pikemalt seletasime, selleS kiud laS teadmises, et nende kirjeldamine rahwa komblusele mingit kasu ei saada. Düüna leht ütleb, et seda ükski mõistlik inimene Eesti lehelt nõuda ei wõi, et ta iga asja paale sakSlaSte silmadega waatakö: kui aga „Salala" Wändra kiriku ehituse kulude kandmise pääle „mitte-sakslase" silmadega waatab,  siis ongi „mõistliku inimese" nõudmise piirid kadunud ja meid süüdistatakse kahjuliku seemne külwamises! Üteldagu ometi, kus on siin loogika? ! Kui juba niisugust sõnumeid ja kirjeldusi kurja sünnitajateks tahetakse tembeldada,  mida „wätk-ne mees" lugeda ei tohi. siis ei tea tõesti enam, mida Eesti leht, kes iga küsimuse pääle sakslaste silmadega ei waata. kirjutama piab. Et meie kodumaal, ajaluolise asjakäigu ja seaduSliste iseomaduste tõttu, wastastikuliste kasude kokkupõrkamist nii lõpmata  palju ette tuleb, seda oleks sakslastel asjata  salata, sest see teadmine on ammugi kõr gemale kihtidesse läbi tunginud,—kuidas woiks siis Eesti lehed seda salata ja olemas olewaid asju olematuks tunnistada? Miks ei ole Baltimaa  Wene ajakirjandus tähendatud Eesti lehtede teguwiisi hurjutanud ega neid oma süü distuse-kohtu ette kutsunud? Sellepärast, et see ka mitte „salSlaste" silmadega siinsete olude ja sündmuste pääle ei waata, et neil kodumaa kurbadegi nähtuste üle sügaw arusaamine on ja et nad erapooletumalt otsustawad. Saksa ringkonnad aga, ajaluo muutmata ja murdmata  käigul oma üliwõimu wähenemaS nähes, lähewad omaS ürituses nii kaugele, et neil häbi puna palgesse ei tõuse, niisuguses kuritöös Eesti ajakirjandust süüdistades ja kahtlustades. Iga rahwa seas on kombeliselt sügawale langenud inimesi, wõi ehk suudawad Saksa lehed tõeks teha, et Saksa rahwa seas neid ei ole? Siis oleks aga Saksa ajalehed wist ka niisamasuguse kahtlustuse wäärt? Ometi teame meie ja teadwad ka Saksa lehed, kuidas Saksa ajakirjanduse sõna wabadusega lugu on. Iseenesestki mõista, et Eesti ajakirjandus niisugust nurjatumat süüdistust põlastusega tagasi lükkab. Ja wähemalt meie ei saa niisugustest  kaebtustest hoolimata, ilmaski sündmusi  maha salgama, nende hulgas ka seda laadi sündmusi, nagu neid selle lehe tänawu aaSta teises numbris „kohtu kojast" awaldatud. Kui seda mahakiskumiseks" tahetakse pidada, siis tuletatagu ometi meelde, et tõsine autoriteet mitte inimese nimes ei seisa, waid tema ifiklises auususes ja wäärtuseS. Settest waatepunktist kuni jäleda kuritöö kaaSsüüni on ometi päratu palju wahet. Saksa lehed tõendawad ise, et terwe Jakobi kogudus selle sündmuse üle sügawaste  põrutatud on ja talupojad priitahtlikult kirikumõisas ja selle ümbruses wahti piawad. Kas mitte see nende eneSte tunnistus nende walet waljemalt ei nuhtle? Terwe kogudus on sääl ometi rahwaS, kas selle rahwa sekka siis ühtki ülemal tähendatud ajalehte ei käi, kaS iaälsed »tväikesed mehed" sellest toidust" siis päris ilma on? Ja kui nad tõesti piaks ilma olema, keS on tedagit fiiS üles ässi- tanud? Kui Saksa ajakirjandus wõhegi õiglane tahab olla, siis piab ta tundma ja tunnistama, et ta Eesti ajalehta täitsa ettemõtlemata ja suutu põhjuseta on kahtlustanud. EeSti rahwalehtede, näituseks weergudelt wõikfime igast aastakäigust terme ria näitusi tuua, et meie alati neile auu oleme annud, keS auu wäärt on, aga ilmaski argu nõutagu ega loodetagu meilt seda, et meie järgi jätaksime. Vähemate wendade ehk nagu sakslased ütlewad, .wäikeSte meeSte" kasude ja õiguste eest wälja astumast, kuS neile liiga tunneme tehtud olewat. „Düna Zeitung" arwab, et „põhjalikukS ümberpõõrmijekS aeg käes on." Oleks Maga huwitaw, teada saada, missugusest „ümberpõõr' misefi" wõi tagasi põõrmisest Riia leht õieti unistab? Kas tõesti meie „kõrgelt sündinud" kaaskodanikud ajaluost midagi õppinud ega minewikust midagi unustanud ei ole, et ainult mana „hää aegade" tagasi põõrmisest ikka ja ikka jälle juttu teemad ja ainult selles maa julge oleku panti näewad? Mida jampsiwad nad kohalise ajakirjanduse suurest sõna Vabadusest.  kuna nad ometi teadwad, kuidaS praegusel  ajal terwes haritud ilmas selles asjas lugu on, wõi soowiwad nad, eneste iluks ja lõbuks, tükikest keskaega Läänemere maadele tagasi nõiduda?... Lõpuks piame oma südamelikku kahjatsusi selle kohta avaldama, et Saksa ajalehed niisuguste  süütõftmiStega rahwa lehtedel wõimataks  teemad, kuidagi wiisi ÜhiSmõtteliselt töötada ja kokku leppida. Nad ei näe, ehk ei taha näha, et just nemad ise seesuguste kirjadega „wastaStikuliSte asjaolude teravamaks minemises kaasa tvõtawad", sest see on halb seeme, millest häöd wilja wõrsuda ei wõi. Ja Saksa lehed ekfiwad raskeSti, tui nad loodawad,  et nad seesugzzstH Vaenuliste kirjade ja tagant selja rabotawate nuia löökide läbi meie kodumaa olust parandada suudawad ja suurele Wene-isamaale haäd teemad. ch 5 » Westnik" kirjutab, Wiru-Jakobi mõrtsukatöö järelkajast rääkides, muu seaS järgmiselt:  Enne kui uurimine ja kohus kurjategija  üle lõppenud on, oleks liig julge tegu, sellel kõikuwal pinnal mingisugust otsust teha. aga „Düna Zsitung" püüab mõrtsukatööd eestlaste rahwusliku waenuya sakslaste waStu seletada ja süüdistab ühte osa EeSti ajakirjandust  peaaegu tagahäsfitamiseS. ja tuletatakse kõik kirjad meelde, mi« ühe ehk teise kohalise korratuse arutamist sisal, dasiwad, mis ühede ehk teiSte wananenud ja sündmatade wana-saksa kombete järeldusel tekkinud.  Täitsa põhjendatud laituste hulka nende korratuste üle, mida siin ja sääl korratu ja kahtlane inimestekogu toime pannud, plettitakse Eesti ajakirjanduse piitsutamise punane lint pattude eest, mida ta teinudki ei ole. Neis süüdistustes on avalikult päälekaebawat häält kuulda: „(?sve»vt oonsnles!" wa« litfejad ette!) Walwake kahewõrra, isegi kümne wõrra waljemine, ehk kõige parem, keelake neil suutu ära, rahwaga teisite rääkimast, kui Saksa keeles meie eneSte etteütlemise järele!« ÄrituS ja wiba on balwad nõuuandjad ja juhtijad, ja „Düna Zeitung" teeks hästi, kui ta ise selle nõuu järele teeks, mida ta rahwa lehtedele annab, ialgi külmaverelist olekut ega järelmõtlemist kaotada, niisama ka oma otsusi tõe sündmuste pääle põhjendada. Siis tuleks, wõib olla, Düüna lehel arwemine maja, rahwuSliSte  lahkuminemiSte üle kaebava ja tihe. damine juhtumisi tähendada, kuS oma kohuseid waljult täidetakse ja teistele neid õigusi antakse, mida nad ära teeninud. ,Düna Zeitungi' süüdistuste kirja tähendatud  EeSti lehtede kohta ettekandes. Ütleb lebt lõpuks: Sellele arwame meie tarwilisekS, ainult meel paar, kolm küsimist juurde lisada: 1) MikSpärast ei ole Saksa ajakirjandus kuni kõige wiimase ajani mitmetest niisugustest kohaliste olude puudustest piiksanudki. mida Saksa juhtiwad ringkonnad paljude aaStade ja isegi paljude aastasadade jooksul loonud on? 2) MikSpärast paniwad ja panemad need ringkonnad aja ja õigluse nõudmisi ainult malitsuse  tungima nõudmise pääle tähele ehk, nagu seltskondlik-majanduslikul põllul, alles siis, kui see ahwardaw nähtus läheneb, et sakslased eestlaSte ja lätlaSte läbi oma manadest ja soo* jadest pesadest wälja litsutud saamad, mida nad „omaks tegemise õiguse nimel" (kui seesugust õigust olemas on) ehk arwatawate liste" häälegude pärast amult siinse Saksa rahwuse  päralt arwasiwad olewat. 3) MikSpärast „terwe mõtteline Saksa iseenese  armastus" ja kõige laialisem praktika „D. Zeitungi" ja teiste Saksa lehtede toimetajatele  ette ei ütelnud, et palju parem on, oma lugejaid ja auuStajaid selle mõttega tutmuStada,  et maja on, haäkS kiitwalt wiimaSte kolmekümne aaSta uuendusi wastu wõtta, kui kõige mõistlikumat abinõuu, seda õiguSliste olude segadust ära kaotada, mis selle läbi on tekkinud,  et Wene walitsuse hääde ettewõtstele alaliselt wastu tõõtadi? Oleks huwitaw, nende täitsa selgete ja lihtsate küsimuste püüle tõsist ja õiglast Vastust kuulda saada. Wiljandi Eesti hoiu-laenu ühisus. Mõtted, mis mõnelgi juba ammu pääs on pesitanud, on teoks saanud: Wiljandi Eesti hoiu-laenu ühisus on walitsuse poolt kinnitatud  ja oma tegewust juba alganud. Seesuguse ühisuse puudumist tunti juba ammugi kibedalt. Kui palju häid ja kasulikka ettewötteid ei jäänud selle läbi katki, et jooksew kapital puudus; need aga, kelledel raha oma tarwitusest üle jäi, wiisiwad ta mujale seisma, kus meie oma maa ja rahwas temast pääle wäikeste protsentide mingit tulu ei saanud. Kõikide nende halbtuste kaotamiseks tõusis siin, nagu juba mujalgi paljudes teistes kohtades, hoiu-laenu ühisus elule. Wiljandi hoiu-laenu ühisuse walitsus piab oma kohuseks, oma tegewuse algul rahwale wõimalikult laialiselt tuttawaks teha, kuidas laenu andmise, laenu wõtmise ja kõiksugu muude kohustuste ja kindlustustega lugu on, nii et igal ühel teada oleks, kui palju tulu ja tuge ta sellelt ühisuselt saada wõib ja kui kindlal kohal see raha on, mida sinna hoida on antud. Sellepärast  on tingimatalt waja, rahwast selle ühisuse  põhjuskirja sisuga lähemalt tutwustada, mis järgmine on: 1) Ühisuse otstarbeks on, oma liikmetele kergete tingimistega oma majandusliste tarwituste  jaoks laenu muretseda, kogutud raha kasu kandma wõtta ja majatarwituste ostmise ja töö saaduste müümise juures wahemeheks olla. Kasudest  wõib ühisus iseäralist tagawara kapitali asutada, kust ühisuse liikmed ja nende perekonnad  õnnetuse kordadel abi wõiwad saada. Rahaministeriumi  ehk selle poolt nimetatud rewidentide nõudmise pääle piab ühisus igal ajal kõik sellesse  puutuwad teated ette panema. Pääle selle on ühisuse hoolekandjaks Wiljandi E. põll. seltfi poolt iga aasta pääle walitud isik, kellel õigus  on, ühisuselt tema tegewuse üle teateid nõuda ja selle rewideerimisest osa wõtta. Talitusest  wabaks jäew sularaha piab riigi hoiu- 38 Sa?ala)is4 ISO4.