Saarlane UM Kltlildisc xolitiitii «jalehl mas- js liMliraliwslt. M Hg 33» Teisipäeval, 19. augustil 1903. XIX. aastakäik. maksab: Saaremaal aastas , . 1 rbl. 3l> kp. Saaremaal pooles aastas 1 „ ,< Ilmub igalksi.stpÄ6,Vcrr. toimetus ja wäljaandmine Kureiaarcs Kauva-uulitsas »r.17. Saarlase toimetusel-Kuresaarde. Kuulutuste petit rida maksab S k. Korranöudmine ja waljus on kaks asja, mis mõnede arw nnise järele lhutumata peawad koos olema, kui üleüldse  korrapidamisest juttu wõib olla, kuna aga korrapidamine täiesti iseseiswalt ilma waljuseta wõib hääde järeldustega töötada. Kuid teiselt poolt eksitakse ka korrapidamise  tähenduse kohta ras'esti, korrapidamist waljuseks pidades. Meie peame siin aga suurt wahet tegema. Sest korrapidamine ja korranöudmine on woorus, waljus aga kare toore meele awaldus. Jgapäewases elus, üksteisega läbi käies, armastatakse nähtawalt niisuguseid isikuid enam, kes õiget korda ei nõua, waid omad asjad nõnda ütelda lohinil lohiseda lasewad.  Meie meelest näib see ütlemata hää isik olewat, kes näituseks oma nõudmisi  teiste käest kätte ei pari, kes majapidamises  ja töötegemise juures korrapäralist  tööd ei nõua jnd. See on oga petlik häädus. Sellest rääkimata, et see, kes oma asju ja toimetusi lohisedes minna laseb, ise suure kahju sisse langeb, wiib ta kõiki teisi, kellega ta kokku puutub, nägemata  hukatuse sisse. Sest niisuguse eeskuju  tõtiN jääme ka meie ise wiimaks logarditeks. Elu on näidanud, et nendes mõisa waldades, kus rendimaksmist mitte terminidis  ei nõutud, kus talupoegadele rent mõlgu jääti, rahwas aläti waesuses ägas, kuna aga neis waldades, kus rendiraha terminis maksmist nõuti, rahwas palju jõukam on. Ja see on ka wäga loomulik.  Rentnikul oli mure raha korjata, et rendiraha terminil maksta oleks. Ta korjas raha ja korjas kuni temal wiimaks pääle rendiraha summa mõnigi hää kopik tagawaraks jäi. Säal aga, kus hää herra oli, kus rendiraha maksmisega ikka aega anti, mõtles rentnik: äh, aega on meel, korjan edespidi, maksan edespidi, ja asi läks ikka edasi, kuni mehel wiimaks „edespidi" täieline pankrott kaela tuli. Wõtame teise näituse- Teenijalt ei nõuta õiget, korrapäralist tööd ja ülemal pidamist. Mul on hää peremees mõtleb töötegija. Teen tööd kudas tahan ja millal tahan. Hää on küll logerdada, aga see tegi töötegija wiimaks päris logardiks  ja raisku läinud isikuks, kes wiimaks sugugi tööd teha ei witsinud ja selle tõttu kusagilt tööd ei leidnud Eks olnud peremehe  „häädus" töölist logardiks teinud. Edasi. Meie oleme käsitööd wõi muud ametit õppimas. On meil peremees korra- nõudja, siis õpime ka endid korralisteks ilma kodanikkudeks. Palju on juhtumisi olnud, et ühe töölise üle juba selle järele otsust tehakse, kelle juures ta õppinud on. Ühe peremehe õpilased on otsitawad isikud, kuna teise peremehe õpilasi, kes eeskujulikku korrapidamist oma töölistelt ei nõudnud, keegi häämeelega teenistusesse wõtta ei tahaks. Nõnda on siis korranõudmine hää asi ja meie teeme täiesti ülekohut, kui meie seda, kes meilt ühes et teises asjas korda nõuab, siuname ja sajatame. Meie wõime ja peame palju enam rõõmustama ja tänulikud  oleme selle wastu, kes meilt korda nõuab, sest see kaswatab meid endid ka korralisteks inimesteks ja kinnitab meie hääd käekäiku. Kuid korrapidamise nõudmine peab kristlikku  armastusega käsi käes käima. Korrapidamist  nõudes ei pea meie mitte kiruma ja sõimama ehk inetut omakasu taga ajama.  Läheb korrapidamine kristliku armastuse  ja wiisaka ümberkäimise piiridest wälja, siis ei too sarnane kord ühtegi kasu. Ta ei sünnita mitte eeskujuliku korra ja kohuse  täitmise tundmist, waid metslikku meelt, mis kõigile kurjusele malmis on ja mis sagedasti ka sellele wäga raskesti maitsta g Alatu ori. «Saarlase" saoks kirjutanud H. Liisa teenis juba kauemat aega krahwi proua juures, aga noor krahw ei olnud teda weel õieti näinudgi, Ühel ilusal hommikul juhtus Liisa talle hoowi MI waStu tulema ja teretas teda lahkesti. Krahw waatas nüüd esimest korda ta pääle ja oli tema armsa oleku üle otse waimustatud. Neiu põsed oliwad nooruse punaga õrnalt kaetud, ta suurte siniste silmade maade oli nii iseäralik ja armas, et see noore krahwi südame põhjani tungis. Krahw tahtis temast ruttu mööda minna, aga oli juba hilja; seeme oli kosutama mulla rüppe langenud ja hakkas nüüd lopsakalt kaSwama. Sest ajast ei hoidnud  ta enam Liisa eest eemale. Wahest rääkis talle küll mõistus selge häälega, et ta seda tüdrukut ometi armastada  ei tohi, sest selle läbi saaksiwad nad mõlemad õnnetumaks; aga armastuse wõim oli wägewam ja see kiskus teda enesega ühes. Ta püüdis oma tundmust kaua tagasi  suruda, wiimaks murdus pais ja kohisewad  laened woolafiwad takistamata edasi. Nüüd püüdis ta Liisat wõimalikult sagedasti  näha saada ja temaga juttu westa. Järk järgult läks neiu ta meelest ikka armsamaks. Neis sinistes silmades nägi ta oma õndsust ja taewariiki. Mis wõis küll üht meest weel õnnelikumaks teha, kui niisugune naene! Suure igatsusega tahtis ta seda õnne nüüd enesele wõita ja ei leidnud  enam kuskil rahu, ei ka mitte oma raamatute juures. Liisale oli krahwi poolt awaldatud sõbralik  olek tema wastu imelik ja selle põhjust ei wõinud ta aimatagi. Enne oli ta krahwist  kuulnud, et ta noori tütarlapsi ei salliwat,  sellepärst oli teda ikka kardetud. Ehk oli see kartu" ilmaaegu olnud? Wõib olla, et see tõsi ei olnud, mis inimesed temast rääkisiwad; ta oli kõikide wastu nii alandlik  ja lahke. Mikspärast oli krahw tema waStu ühekorraga nii sõbralik? wahest oli ta teda armastama hakanud? see ei wõinud  aga olla. Mis selle põhjus oli, pidi Liisale pea selgeks saama. Esimesed koidu walguse kiired tungisiwad juba läbi kõrge wõlwakende Liisa magamise  kambrisse, kui talle wiimaks tasakesti magus uni pääle tuli- Terme öö oli ta walwanud ning krahw Adolfi pääle mõtelnud:  ta armastab mind; eila õhtu tunnistas  ta seda ning mina, mina pole teda sõnadega mitte tagasi tõukanud, kuidas see minu kohus oleks olnud. Ta oli mulle armsaks saanud, kuidas wõifin ma seda teha? Aga just, et krahw teda armastas, oleks ta ise ennast pidanud ära salgama ning teda mitte kuulma; ta oleks pidanud üht teist tundma ja armastama õppima, keS enam tema kohane oleks olnud, kui Liisa. Aga krahw oli Liisa silmis hoopis teise loomuga, kui kõik teised noored mehed, keda tema omas elus näinud oli. Ta oli ilma teadmata Liisa lapselikkusse südamesse tunginud ning kui ta sääl kindlalt  seisma oli jäänud, ei wõinud noor neiukene  temast enam lahti saada. Eila õhtu, kui ta rohuaia teises otsas suure kiwi Ml istus ning imeliste ja mitme imeliste  taewa pilwede poole waatas, astus  krahw tasaselt ning tähele panemata Liisa lähedale, ja enne kui Liisa seda kee- lata suutis, wõttis ta tema käe ja suutles seda ja waatas sääl juures täis armastust ta otsa, nõnda et Liisa ennast juba ära wõidetud tundis olewat, enne kui ta weel sõnagi rääkinud oli. Ja siis, kui ta ütles: Liisa, teie olete mulle nii wäga armas, kas ei tahaks teie mitte minu omaks saada.  „Ei" olnud ta mitte waStanud ning mitte kätgi tema käest ära tömbanud. Ning siis kui ta edasi oli kõnelenud: Liisa ma tahaks teid õnnelikuks teha ning ennast teie õnnes rõõmustada, ma tahaks teid põrmust üles tõsta ning teid teenida kui kõige trumm teener oma auuStatut herrat. Ka sääl ei wõinud tema mitte enam wastu panna. Tema jäme käsi oli armsalt krahwi pitki pruunisid lokkisid silitanud, ja oli weel tunnistanud, et ta teda juba ammu armastanud,  pole aga ialgi loota julgenud, et krahwil midagi tõelikku nõuu tema wastu Sellest ajast, kus Adols Liisale oma armastust  oli üleStunnistanud, mõtles ta üksnes selle pääle, kuidas ja kus ta Liisaga teiste tähelepanemata kokku wõiks saada ning kuidas oma naesewötmist wõimalikuks teha. Tema käis nüüd palju enam kui enne. Sagedasti kulus tal parkis ehk nõmmes terws pärastlõunane aeg ära. Kui mitmed armsad tunnid ei olnud ta sääl ära elanud ning kui mitmel kallil suwe õhtul ei olnud  ta Liisa armastusest und näinud ning ennast oma noore õnne üle rõõmustanud. Kui ta mõni kord Liisaga parkis istus kuni ehapuna ära kadus, kuu üles tõusis ning oma maheda walgusega läbi köikuwate puude latrvade waatas, Liisa lõhnawa suwe öö nõiduwas walguseS tema ess istus