Saarlane K° S Teisipiiewal, 30. janmril 1904. XX. aastakäik. maksab: Saaremaal aastas . . 1 rbl. TV lp. Pastiga saadetud aastas. 2 „ „ Paoles aastas 1 ST „ —S— Ilmub igaltsifipäs»Vt»r. ..Saarlase" toimetus ju wäljaandmine Kuresaares Kanba-uulitsaS ar.l?. Saarlase toimetufeleKurefaarde. Kuulutuste p-tit rida maksab ü k. UM Üleüldine xoliMa ajaleht Naa- ja linnarahvale. UM Talukohtade päriseks ostmisest Täna tahtsin ma talukohtade päriseks omandamise Üle kõneleda. Ma ei räägi siin mitte kreeklaste tarkusest ega viguseteaduse  omanduse seadusest, maid räägin lihtsalt sellest, mis ma omal maal ja oma rahwa seas näinud ning teiste käest kuulnud  olen. Keegi põllumees kõneles mulle kord omanduse tähtsusest järgmiselt: „Kui mina alles noor weel olin, oh kui suur oli minu rõõm, kui isa mulle uued saapad ostis ning ema sinna juurde weel uue kuue kinkis, sest manadest saabastest wahtisiwad warbad wälja ning lagunenud kuue käistest tungifiwad paljad küünarnukid  läbi. Ma olin korraga nüüd uue kuue ja terwe saabaste omanik. Oh seda lusti ja rõõmu, mis mina siis omas südames  tundsin! See waimustas mind wäga ning karastas mu hinge ja ihu, ma läksin korraga teiseks poisiks, minu õppimise himu kaswis kaks ja kolm korda suuremaks. 5 päätükki õppisin paari ööga pähe, uue testamendi lugesin 3 päewaga läbi. Magasin  ma enne öösel 8 tundi järgi mööda, nüüd läks ugu uni ennemalt" ära, ma tõusin 3 tundi ennemalt ülesse, hakkasin kohe tööle ja jälle lugema ja wõtstn mii- maks piibli raamatu käsile ning tahtsin ka seda läbi lugeda. Ma töötasin omas lapselikus silma ringis  ja piiris nii palju kui ial jõudsin, sest waimustns ja rõõm, et ma uue kuue ja terws saabaste omanik olin, sundis mind tungiwalt taga. Sel korral ei teadnud ma aga mõisasade  ja talukohtade katekismusest midagi. Seda raamatut olen ma alles aja jooksul ja mehe põlmss lugema hakkanud. Ning mis olen ma säält leidnud? Just seda sama, mis ma lapsenagi tunda olin saanud. Nagu uus kuub -vaimustas mind õppimisele,  nõnda kihutas mind oma päris koht taga suuremale tegewusele ja paremale püüdmisele, mis mulle palju kasu tõi." Sellega lõppis mu sõbra jutt. Aga see lihtne kõne pani mind mõtlema, ning mõtlema ja -võrdlema. Ma seadsin rentniku poisikese kõrwa, kellel katkised kuue käised oliivad ning uue kuuega poisikest  jälle päris koha omaniku kõrwa ning pidin tunnistama, et nende waimustused peaaegu ühe pitkused oliwad. Paale seda leidsin ma, et omanduse himu täis loomulik  looduse sund on, ning omanduse kättesaamine niisama kui selle kaotamine, wäga sügawalt inimese maimu pääle mõjuwad. Omanduse himu ja sund on juba inimesele  sündides kaasaantud. Seda nääme laste juures, seda noore mehe juures, seda -vanemate inimeste juures- Kui omanduse himu liig suureks kaswab, siis nimetatakse seda ahnuseks. Mitmete juures jääb aga see loodusesund sagedasti magama.  Kui ma ütelda tohiksin, siis pean ma tunnistama,  et Saaremaa talunikkude kohtade omandamise himu ja sund suuremalt jaolt meel magab. Temal ei ole -vist mitte äratajaid olnud. Ei kallis rent, ei mõisnikkude  soowi tamine kohti osta, pole suutnud  und meel ära ajada. See on oga meie üleüldisele elule kahjulik. Sellega läheb kallist kordust ja rahwa paremat töö püüdmist hulk kaduma. (Järg tuleb.) Isamaalt. Kuresaarest. 28. dets. kanti meil Miina Canthi „MurdwarguS" kurttummade kooli häüks ette. Nagu ettekandest näha, oliwad mängijad palju waewa näinud, et mängu enam ehk wähem loomulikult ette kanda- Iseäranis hästi mängis Hoppulainen;  tema ettekandmine oli loomulik waba. Ka Helene teenis rahulolemist. Ta oli tõesti palju waewa õppimisega näinud. Üleüldiselt peame mängu ettckandmi st kiit- Patu läbi õnnistusele! S Jeannot Emil von Grotthuss'i jutustus. E-StiStanud G- Markus. Mis sa pead tegema? Ma naeratasin salaja. Noh, üks kuld raha on sul tõesti wee tagawaraks. Ära pilka mind, mul pole mitte enam kui 20 marka taskus, mis wöin ma sellega teha? Selle eest wõid sa omale rewolweri osta, kui sa oma juba ehk ära oled mänginud. Wend, wend!! Seda haledat wenna häält ei wõi ma ialgi unustada, see on mu meeles, nagu oleks see alles eila sündinud. Ta seisis minu ees lume walge kahwatusega,  ta suu oli lahti ning waatas tarretult  pärani silmadega minu otsa ning waatas ikka meel minu otsa, kuni ta keel wiimaks jälle liikuda wõis üteldes: Minu kallis wend, sõnas ta pool salaja ja kurbliku häälega pitkamisi natuke pääd raputades, ei seda ma küll ei tee, kui surm mulle praegu ka kõige parem wõõras oleks. Ma ei karda mitte surma, mis sa isegi uskuda wõid, aga ma söönuksin teda paremal näol, näituseks kunninga ja isamaa  eest oma täis mundri sees, mida ma praegu küll wist wiimist korda kannan, oga kätt oma elu külge ei pane ma mitte. Ma olen palju pattu teinud,- aga niisugust surma pattu ei tee ma siisgi mitte. Ma olen kõik kaotanud, auu, õnne ja tulewiku, oga usku Jumala sisse pole ma mitte weel kaotanud. Jumala fisse ! Ma waatafin põlastawa naeratusega ta ptfa. Sel korral wöifin ma weel natuke naeratada, kui keegi Jumalat oma suhu wõttis. Ma arwafin, et Jumal just niisugustele  -võimetutele, nagu minu wend Edgar, tarwiline oli, kellel iseenese kindel karakter puudus ja niisugustele wõis Jumal tarwiline olla, minul aga, kes ma nii kindel ja tugen? olin ning isetcadwalt ise oma teed käisin, minul ei olnud teda mitte tarwis. Kohuste täitmine, auu, õigus, need oliwad minu ülemad asjad, miks mul siis Jumalat tarwis oli. Peab see siis nõnda olema, etsa mind mitte ei aita, siis tahan mina kannatada, mis tema mulle karistuseks kanda pääle paneb. Aga armas wend, kas sa siis mind tahad hukka lastaminna?  Mõtle ometi natuke minu seisukorra pääle ma olin joobnud halw seltskond,  oh kuidas juhtusin ma nende sekka? Ma olin kõik ära unustanud, mis ma tõotanud  ja lubanud olin, ma nägin nagu udu läbi kaarta, raha unikuid, mis nende kõrwal seisiwad ning tool seati mulle sinna, mille pääle istuma pidin, oh Jumal, meie oleme ju kõik nõdrad inimesed. Ma ei taha ennast siin milgi -viisil wabandada ega midagi paremaks teha kui ta on, ma kahetsen oma pattu südamest aga wend arwad sa siis, et sa ialgi ei lange ning hukatuse sisse ei satu? Mina? Mina peaksin auusa tee päält kõrwale astuma, peaksin laiskust pidama, inimestega ümber käima, kes hukka on läinud, peaksin oma auu kaotama, ei seda ma ei tee ialgi. Oh kui palju olin ma sel korral parem, suurem ja tugewam, kui minu wend, kes minu ees nii -väikeselt, nõdralt ja armetult seisis. See oli -võimata, et ma oma tee päält kõrwale ning pori ja muda sisse oleksin  wõinud astuda. Kaardimäng ning joomine ei wõinud minust ialgi wõitu saada, see olels üks naeru wääriline mõte olnud. Aga kuule nüüd minu wiimseid sõnu, meie isa ning meie auususe pärast maksan ma -veel see kord sinu wõlad ära. Aga pea kinni, ära täna mitte weel. Ma annan sulle see kord weel raha ning päästan sinu anu häbi eest, aga ainult järgmiste tingimisega: Sina palud ennast kohe ametist lahti ning sõidad siit nii pea kui wõimalik ära Amerikasse, wõtad sääl omale ühe teise nime ning ei ligene mulle ialgi enam ei isiklikult ega kirjaga. Omaks wennaks ei pea mina sind tänasest päewast saadik mitte enam. Sõidu raha summa maksan ma ka weel ära. NewAorki saadan ma sulle weel nii palju raha, et saa sääl milgi wiisil elama wõid hakkata. See on kõik, mis ma sulle ütlen ning sellega on asi otsas. Ta palwed ei aitanud siin midagi enam, ma saatsin ta külma südamega minema.  Ja, ma saatsin ta weel nii külmalt ära, et ma talle mitte kätgi ei annud. Nagu koera wiskasin ma ta uksest wälja, oma õnnetuma wenda, keda ma enne nii südamest armastasin. Ja, ma ütlen weel kord, just kui koera saatsin ma teda uksest wälja ning ta läks Jumal nägi seda, kui kurwalt ta weel minu otsa waatas  kui haledalt, kui kurwalt. . . . Ta ei wõinud enam edasi jutustada, waa« taS sõna lausumata tüki aega oma weini klaasi sisse, ilma et ta ennast liigutanud oleks.