Saarlane Ilmub kaks korda nädalas, igal kesknädalal ja laupäewal. ToimeiilS on KuresanrrS, PikaS uulitsas, Trcffeui majaS nr. IÄ KunlntnSte x«iit-rida 5 k., lehe eesotsas Ltl k. AdreSst muutmise eest ll« kop. ! ' Tellimisehind: kroonupostiga! aastas . . s ril. k»,. V- . . . r .ss „ '/. . . . - . ?s . maapostiga: , . . I . S« . V. . . . - . s« . üksik «umber maksab 3 kop. lv 68. Laupäewal, 19. septembril 1909. XXV. aastakiiik Naesterahwas ja karskus. Aga meie ci ole seega, kui meie siin seltsis endid ja teisi lõbustamas käime, meel karskuse asja mitte karwawäärtgi edendanud ega toetanud.  Meie wõime küll siin meelt lohutamas ja lõbusasti aega wiitmas käia, aga meil, kui sisemiste asjade ministritel karskuse riigis, on üle selle ka weel päris tõsiseid kohuseid täita. Meie päätegewusewäli ei ole mitte siin, seltsimajas, waid oma kodus ja koldel. Sääl on meie tööpõld ja tegewusewäli! Sääl peame katsuma oma annet ja jõudu-mõöda  selle kurja «vaenlase waStu «võidelda, kes meie perekondadest mitte ainult meie raha, waid ka maja rahu riisub. Meie peame kõige tõsiduse  ja südidusega püüdma oma kodu sellewääriliseks  ja lõbusaks teha, et meie meestest pere selles hääl meelel «viibib ja neil mingit põhjust ei ole oma igawuft ja tüdimust wiinaklaafi ehk pudelisse ära uputama «inna. Meie peame püüdma nendega ka waimlises ühenduses seista, aga selle juures ei tohi meie fiisgi mitte supipada  ega sukanõela ära unustada. Ka need on tähtsad sõjariistad meie leeris ja ei tohi nende mõju sugugi liig «väikseks takseerida. Meie peame katsuma igatahes ajaga ühes edasi jõuda ja endid igapidi täiendada püüda, siis oleme ka kohased selleks, et iga hää ja tarwiliku  aSza ja ettewõtte eest ja hääks ka awalikus elus «võideldes wälja wõime astuda. Aga minu arwates on see fiisgi kõige parem, tui meie selle tarwis oma nelja seina wahelt wälja aStuda ei pruugiks. See on suur ettewõte ja raSke ülesanne, ja selle kordasaatmine  näib peaaegu ilmwõimatu olewat, aga kui meie seda ühel meelel ja tõsiselt püüame,  ehk ta läheb fiisgi ometi koxda l Äa kui ta ei lähe, kaotanud ei ole meie siis isiklikult selle läbi ometi midagi, waid tõsist lugupidamist oleme ära teeninud. Kui mitu suurt kindrali ei ole juba mõnda lahingut, aga ometi mitte üleüldist lugupidamist kaotanud! Ja, kui meie ka selle lahingu kaotame, julgust ei kaota meie sellepärast ammugi weel mitte! Nii palju on meil juba ette teada, et selle meie töö wili tohe, nõnda ütelda käe pääl ei idane ega wZrsu. Aga sellegipärast ei tohi meie katset tegemata jätta, öeldes: fee on asjata katse, sellest ei tule ometi midagi wälja. Iseäranis juur wõimuS karskuse edendamiseks  on aga meie noorte neiude käes. Teie, mu preilid, olete need, kelle käes karskuse tulewik seisab. Tehke otsuseks ja jääge selle juure kindlaks, et teie ei ühegiga seltsi, ega tellcgile naesekS ei lähe, keS karsk ei ole. Kui mitte muu, siis ometi selle tähe all on wõit kindlasti teie l Wäewöimuga ei ole ka kõigetugewämad ja tähtsamad mehed kedagi karskeks teha jõudnud ega suutnud, katsuge fiis nüüd teie oma nõdrusega aga ka õrna kindlusega sellel wüljal töötada, ehk on teie abinõud wiimakS ometi mõjuwamad kui kõik kangemasugu suur tarkus ja iseteadnms.  Näitab ju ka jutustus päikesest ja tuulest  teekäija kallal meile, et suur, tugew ja kange igakord ometi mitte ainukene ei ole, keS wõldab. Ning, et nüüd neile näidata, ksS igatahes tõendawad, et naeSterahwaS, kui tema kord rääkima on hakkanud, enam mait ei mõista jääda, lõpetan mina feega oma kõne ja ei räägi mitte üht sõna enam siin kõnetoolil. Kõneleja ei räägi nüüd mitte üksnes siin kõnetoolil, maid üleüldse mitte enam. Kuid fiisgi kõneleb ta meel meiega. Ta kõneleb meiega oma töö ja tegewuse, oma sõbraliku oleku ja awitaja käe läbi, ta kõneleb meiega oma hää mälestuse läbi. Ja ta kõneleb ka meiega nende mõtete läbi, mis ta ülemal seismas kõnes awaldanud. Ja selles kõnes paneb ta naesterahwgStele esiteks karskuse aSjuS tähtsa kohustuse südame pääle ja teiseks näitab ta, et iga uaeSterahma õige koht, kõige tema awalise tegevuse pääle wa alamata, kodune kolle olgu. Saare rahwas - enne ja nüüd. Saaremaa laulupidul peetud kõne. 2 Et endid soovimata ja ootamata külaliste eest kaitsta, ehitas wana Saare rahwas äraütlemata  usinusega ja väsimata vaevaga maalinnad  üles. Loomulikud kõrgendikud, mida maalinnadeks võiks tarvitada, nagu Suurelmaal,  puudufiwad saarte Ml. Sellepärast pikivad  saarlased tuhandate, kümnetuhandate koormate  kaupa liiva ja kiwa kokku vedama ja üles winnama, wallisid ülevalt pihapüuaiaga kinnitama  ja kaevandustega ümber piirama. Ainult Kaarma maalinna vallideks on vähemalt 3000 kubiksülda ehk 60,000 koormat kiwa tarvitatud. Kaarma aga käis oma suuruse poolest alles keskmiste  maalinnade liiki ja mõõtis ümberringi 682 jalga, kuna Kärla Lihulinna vallihari IS7S jalga pikk on. Linnuse maalinna kaevandus  Mahus mõõtis 36 jalga laiuti. Pea iga kihelkonna rahval oli oma maalinn sõjaajal pelgupaigaks. Ka see paik, kuS meie täna rahupüha  peame, on wana Saare kindluse ase, mis Kurelaidu äärde oli asutatud ja laidu ja endiste  maaelanikkude kurelaste järel KuresaarekS hõigati. Kuresaare, j- o. endiste kurelaste linna waStu seisab Maapäänsaare, Maasaare ehk Maasi linn WSikse väina ääres, sissetungiva Maarahva  mälestuse kinnituseks, niisama kui KuiwaStu  Muhumaal seda meelde tuletab, et siia wauaSti kuiwased, s. o. mehed, keS rõivalt maalt tuliwad, elama asufiwad. Põhjapool, waStu Hiiumaad, kus päris võõras rahvas, rootslased,  asusivad, oli kaitseks Soela maalinn. Saarlaste kõige suurem jõud aga oli nende laevades, tõendab kroonika kirjutaja. Laevu oli kahte seltsi: rööv- ehk sõjalaevad ja väiksemad  laevad kaubaajamiseks. Laevu aeti edasi purjedega, aga vaikse ilmaga ja tarbekorral lahingus ka aerudega. Uue-Sadama merclahin- Kaks Dianat. K 8 Prantsuse kirjaniku Aleksander DumaS ajaloolik roman kolmes jaos. Eesti keelde J. Piklep. Suurem jagu haawatuid lamafiwad põrandal  õlgede Ml, ilma tekkideta ja madratfideta. Südamesse löikawad õhkamised ja kaebamised kuuldustwad igalt poolt ja arst ja tema abi ei jõudnud nii palju, kui neid kutsuti. Nemad toimetafiwad nende juures, kellel kõige rutulisemat  abi tormis oli, teised pidiwad ootama. Teised jõlle märisesiwad palawiku käes, ehk waewlefimad wiimaseS surma «alus; kui kusagil  nurgas üks neist enam ennast ei liigutanud ja ei hõiganud, fiiS kaeti linaga ta nägu kinni ja see oli siis kõigest maewost pääsenud. Niisugust pilti nähes pidi ka kõige wahwam ja kõwsm süda wäriscma ja liigutatud saama. Ka Arusid du Tille ei jõudnud hirmu mürinat  tagasi hoida, kuna Gabriele kahwataS. Aga warsti muutus nooremehe kahwatanud nägu rõõmsaks.  Keset seda kannatuste malda ilmus matine  aga tröõstiw ingel, Diana, ehk õigemine õde BeuZ, kes õnnetute haamatute keskelt läbi käis, nagu Dantc oma õrnat Beatrieet  kujutab. Jälgi ei olnud ta Gabriele «telest nii ilus ja nõiduw olnud kui praegu. Kuninga koja pidudel ei paistnud kuid, kollid kiwid ja samet ialgi tale Nii ilusasti, kui selles näotuma»  haigemajas jäme willane ülikond ja walge nonue püSehe. Tema õrna näo, ilusa käigi M jxWM«a pilgu järele pidi arwama, et ha« laStuse jumalanna ise tema kujul oli alla maa pääle kannatajate hulka maha tulnud. Kristliku armastuse lihaks saanud kuju ei wõinud täielikum  olla, kui fee neiu, kuninga tütar, keS waeste kasvatajate üle kumardaS ja surejatele soldatitele oma käe sirutas, keS taie koguni wõõrad olisad. Gabrielele tuli tahtmatalt Diana de Poitiers  meelde, keS wist praegusel silmapilgul keset meeletumat pillamist ennast lõbuStaS, ja vicomte,  kes selle imeliku wast-olu üle imeStas, mis mõlemate Dianade wahel oli, pidi tunnistama,  et Jumal wist tütrele selle tarwis kõik need hääd omadused kinkinud oli, et med ema pattusid Maksisad kustutada. Gabriele, ke» oma mõtetega ja wõrdlemistega  ametis oli, ei pannud tähelegi, et aeg selle aja fees juba kaunis hiljaks oli läinud. Haigemajas jäi kö>k kord korralt waiksemaks, arstid olisad haawade fidu«i»tega lõpule jõudnud  ja kõik Vra saikiS. Haawatutsle oli uimastawat  rohw antud ja nad tarwitafiwad rahu. Ainult mõned üksikud haledad hoigamised  kuuldufiwad weel siin ja sääl. Pea maikifiwad  ka needgi ja nüüd walitseS igal pool täieline waikuS. Diana rääkis haigetele weel mõned troosti sõnad, mis ncnde päüle rohkem mõju awaldastwad  kui arstide sõnad, sest kõik kuulfiwad neid sa püüdfiwad wõimalikult waikselt kõik ära kannatada.  Km ta «eel kord oli järele waatmmd, kaS tohtrite käsud karwapäält täidetud on ja et keegi tema ahi enam ei tarmtanud, õhkai ta sügavasti ja sammus välimise ukse poole, wift selle tarvis, et kosutavat õhtust õhku sisse hingata, «ähe puhata ja tähtsS taevast vaadelda.  Ta astus wälimise gallerei võre juurde, toetas ennast selle najale ja pöõris omad pilgud  llleS taeva poole. Ta ei näinud Gabrielet, keS kümme sammu temast eemal, all trepi astmetel seifis ja teda kui teise ilma ilmuwust silmitses. Martin, ütles Gabriele tasa, sa näed, missugune  õnnelik juhtumine mul täna on. Ma tahan seda juhtumist tarvitada ja temaga jutustada,  võib olla, viimast korda. Sina aga vaata järele, et keegi meid eksitama ei tule, jaluta siin kõrval, aga ära mine kaugemale, kui ma sind kutsuda võin. Mine siis! Gabriele läks Diana lähemale ja hüüdis tasa: Diana! Diana! Diana ehmatas. Ta silmad ei olnud pimedusega harjunud ja ta ei näinud Gabrielet. Mind kutsutakse? küsis ta. Kes mind peaks nimepidi kutsuma? Mina. waStaS Gabriele, nagu oleks sellest ühest sõnast küllalt, et teda tuntama pidi. Tal oli ka õigus, sest Diana ei küsinud enam. Imestaval hääle! ja ärewuse pärast värisedes ütles ta: Bieomte VExmaise, olete Teie tõesti? Mis soovite Teie minust sel ajal ja siin kohal? Mulle räägiti, et Teie minu isast sõnumid toote, oga Teie olete hiljaks jäänud. MikSpärast va» lisite Teie meie kokku saamiseks niisuguse aja ja koha? Teie teate, et ma Teist isiklikult mi» dagi kuuldu ei taha. Bieomte d'Sxmaise, Teie