Teine hädaoht seisab weel selles, et hästi tugew ja lihav oraS fiis kergesti lume all ära mädaneb, kui lumi sügisel enne maa ärakülmamist  maha tuleb- Söödame aga sügisel lehed ära, fee ei tee «eel taimele suuremat wiga, sest wars hakkab  alles kevadel kaswama ja et pika sügise tõttu juured õige suured on, siis edeneb kasw kewadel ruttu. Ma ütlesin, mitte suuremat wiga, sest natuke kannatab taim ikkagi selle all, wiidi ju üks jagu valmis materjali ära, mis nimelt lehtedes peitus ja selle läbi nõrgendataks» taime  jõudu ja põllu rammu igatahes. On oraS juba õige pikk, fiiS wõib teda ka wäga hästi kõrgemalt niita, kuid sel juhtumisel peab rohi kohe põllult ära wsetama. Nii siis näeme, on hädaoht wäljakaSwanud  rukkiorase juures õige suur, ja et ette näha ei ole, kas lumi tulema! talvel sügav või madal ou, fiiS on põllumehel küllalt põhjust väljakasvanud orase üle wureS olla. Loomadega söötmise juures peab tähele panema, et uad mitte liig madalalt paljaks ei sööks, mitte juurt ei rikuks; iseäranis teevad lambad seda kurja. Soovitatakse sellepärast ennem sarvloomadega sööta, pilkamist karja edasi ajades. Söötmist wõib kuiva ilmaga, ehk siis ette võtta, kui maa sügisel külmauud ou, tuna niiske, vihmase ilmaga loomad põllu wäga ära tallavad, ja, mis selle juures päawiga, juuri rikuvad. MõneS kohas, näituseks Rakvere  pool, isegi köietatakse loomi rukki orasel. Maa näeb selle järel üSna must välja, aga nagu peremehed tõendavad, kaSwab rukis kewadel  selle pääle vaatamata täitsa lopsakalt. Kergema maa pääl wõib see ju nii olla, ehk kui sõnnik liiga hilja on välja veetud, raSke savimaa pääl ei või seda (köietamist) küll mitte soovitada, sääl tallavad loomad põllu liig kõvaks.  Nõnda näeme, et rukki wäljakaswamme sügisel weel mitte iseäranis suur halbtuS ei olc. Kui põld hästi lammutatud on, siis wõib ta toiduainete kaotuse sügisest orase läbi kergesti  ära kanda, loomad saavad aga selle jnureS hääd rammusat haljast toitu. Tuleb ainult selle eest hoolt kanda, et nad mitte liig paljn ei sööks. Mitmed suurpõllumchsd küliwad selletarwiS,  et sügisel haljast toitu saada, rukki (Jaani  rukis) ühsS odraga juba Jaanipäewa ümber maha. Hilja sügisel niidawad selle loomatoiduks,  kuna teisel aastal seesama rukis meel teise lõikuse, tera, annab. Harilikult läheb see neil ka hästi korda. Kõigesuurem hädaoht seisab ainult selles, et juuni kuu meil harilikult  kuiw on ja terad hulgal ajal idanema ei hakka, nii et oras sügiseks õige «väikeseks jääb ja seemne materjali ära ei tasu. Nii oli see, näituseks. Kuramaal üleminewal suwel. (.Põllutöölehest"). A. Kalm. Ta helistas. Teenija naesterahwas ilmus silmapilk. Jane, LtleS ta JngliSkeeleZ, kas Teie teatafite  sellele damele, et Teie minu käsu pääle taie teenriks jääte? Jah, mylord. Kuidas ta ennast praegu tunneb, Jane? Näitab kurb wälja, aga mitte liig rõhutud. Ta pilk on uhke ja kõnetoon kindel, ta annab alandlikult käsku, oga näha on, et ta sellega harjunud on, et tema sõna kuultakfe. KaS ta sõi toitu, mis Teis tals andsite? Ainult puuwilja maitfis mähe, mylord. Sh! ta küll kindlust üles näitab, fiiSgi ei ole raske arn saada, et teda mure ja rahutus maewawad. Hää küll, Jane, ütles lord Wentworth. Minge selle dame juurde ja küsige temalt minu nimel, Ealais'e kuberner, lord Wcntwvrthi nimel,  kas ta mind wõib jutule wõtta- Minge ja tulge warsti tagasi. Mõne minuti pärast tuli toatüdruk tagasi. Noh? küsis lord. See dame palub Teid wiibimata oma juurde  tulla, et Teiega misgi asja üle rääkida. Wäga hääl Kõik läheb ilusasti, ütles lord iseeneses. Aga, lisas Jane juurde, ta jättis «ana Mary oma juurde, kui ta mind wälja saatis. Hää küll, Jane, minge. Peame igas asjas  ta sõna kuulma. KaS kuulsite? Minge. Ütelge, et ma kohe tulen. Za lord Wentworth hakkas põksuma südamega, nagu mõni armastaja  noormees treppi mõõda üles minema, mis Diana de Castro toa uksele wiis. Oh, missugune õnn, rääkis ta iseeneses, ms armastan! Ja see, keda ma armastan, ss kuninga tütar, ja tema on minu «võimuses. (Järgneb.) Ruhnu saar ja tema rahwas. 8 Ussisid paigutiselt Ruhnu saares ei elutse, kuid wahetewahel juhtub mõni fiisgi olema. Ruhnlased arwawad, et need merest on tulnud. Need on siis wist kihwtita uSstd, sest seda pole ilmaSgi kuulda olnud, et ussid jääl mingit paha olekfiwad teinud, nii hästi loomadele kui ka inimestele. Saaremaa rahwa seaS on see rumal jutt olemas, et ruhnlased mitu korda olla katsunud hunti ja ussi oma maale asutada ja olla nad neid küll Saaremaalt, küll mannermaalt  sinna wiinud, aga ikka olla nad enne saarele jõudmist hinge heitnud. See on kõik paljas lühi jutt ja ebausklikkude luuletus. Ruhnlased  ei ole ialgi hunti ja ussi omale maale igatsenud, ega igatse seda praegugi. Eespool nägime, et ruhnlased selle ainukese hundi, kes kogemata kombel sinna juhtus tulema, kohe «naha Seda sama palka leiawad ka ussid, kui nad saare rahwa filmi puutuwad. Saaremaa rahwa seas oli ju ennewanost see ebausu arwamine, et hundid „külmkingad" ja kodukäiad ära kohutada, ning ussid kaste seest kihwtifed jaod ära nilpida. K«S hunt ja uss puududa, sääl ei olla „külmkingade" ja kodukäiate  eest mahti, ja kaste olla kihwtine ning sünnitada  inimestele ja loomadele sagedaid jalahaigusi. Räägitakse fiis, et „külmkingad' Ruhnus kohe pääle päikese lsojaminemist oma urgastest wälja tulla ja põlluaia äärimööda ning metsa salkades oma õhtufid tantsutundifi pidada. Sääl juures olla nad wäga julged ja ei häbeneda inimest sugugi. Juhtuda nüüd keegi, kas inimene wõi elajaloom, efimiseks enne päikese tõusu üle Mlmkinga" jälgede minema, fiis olla tal tohe napS külges ta jääda jalutumaks ehk saada mõnda muud ihulikku wiga. Sellepärast ei tohtida siis ruhnlased ööaeguS päikese loojaminekust  kuni tõusuni kodust wälja minna, ega ka paljajalu käia. Ses on wale jutt, millest ruhnlased ise midagi ei tea ja kaugeltgi nii ebausklikud ei ole, et nad ise sarnast juttu olekfiwad  rääkinud. Lindude poolest on Ruhnu mets ÜSna waene. Ainult waagub sääl mõni wareS ja kõdistab  mõni kütsak. Pääle nende elutseb sääl üks selts finikat-halli karwa «väikest lindusid, mida rahwaS metStuwideks kutsub, ja puukoriSti, kes ööajal, nagu kärnkonn ülal puu otsas koriseb.  Lehtmetsa lindusid ei ole Ruhnus mitte. Mereääre lindufi on niisama wähe, sest wanad lastakse maha ja kewade ajal rööwiwad poisikesed  nende munad Üra, nõnda et lindudel sääl kudagi asu elutseda ei ole. Ka taimesugude poolest ei ole meis rikas. Ei kaSwa sääl huwitawaid rohtusid ega lõhnawaid  lillesid. Wähe leidub sääl metsmarju jõhwikaid ja pohlamarju, niisama wähe ka jeenid. Nõnda ei ole fiis Ruhnu laStel midagi metsas otsida, ei pähkid, marju ega lillesid. Nelipühi ja Jaanipäewa lõhnawate kase „meigude" asemele asuwad fiin koduaedadest suurte puude otsast murtud saare ja lepa oksad, mida igaS peres „ula alla" katuse räästa, jauna ette räästa, kaewuroo otsa, elamise toas paaride «vahele ja moodide pääalusele torgatakse. Kodumaalt. Nuresaarest Nende püewade sees anti kohaliku kreispolitsei walitsuse läbi Saaremaa Hukatuse läwel. Kosõrewi järele eestistanud —a. 4 Noormees tull julgesti Mari juurde, waataS  tale terawasti näoSse ja istus ühe tühja koika pääle. Oot' ma istun siia, Mari; sa kullakene, ära mind karda ühtegi: ma pole mõne paha aSja pärast siia tulnud. Wõib olla, et ma sulle weel hääd tahan teha- Mari wavtaõ küsima umbuskliku pilguga kutsumata wõõra päüle. Ma elan siinsamas teinepool seina, jutustas  n-õõraS edasi. Mind kutsutakse Nikolaiks. Mari waatas tsramasti rääkija päüle ja tundis enese weidi piinlikus seisukorras olewat. Mis ta minust õige peaks tahtma? käis mõte tema püüst läbi. Kutsumata külaline oleks nagu ta mõtetest aru saanud. Sa, noorukene, ära karda mind: ma olen küll hukka läinud inimene, aga häda ma sulle ei tee. Kas tead, mul on sinust kahju ja sellepärast  ma tulingi siia. Ei usu? Tõesti! Mari silmitses wõõrast weel kord sõnalausumata.  Ehk ma küll hutkaläinud inimene olen, aga kui ma aru sain, missuguse koha Fedotjswna  sulle malmis on kuulanud, noh, ühe sõnaga ütelda, mul oli sinu üle hale meel. Mari waatas kohkunult oma mõistatuSlise külalise pääle. Fedoijewna on püült näha ju üsna hää wanaeit. Olla teine mulk juba kohagj malmis kuulanud, rääkis ta kindluseta häälega. WSi hää! lausus Nikolai kurjalt naeratades.  Wõi hää? Wõtaks Ma see ja teine, sihukene koer. Ta kuulas sulle niisuguse koha, et sa selle pori seest eluilmaSgi enam wälja ei saa rabeleda. Ptüi!. . sülitas rääkija wihaselt. Mari ei wõinud kuidagi aru saada, mikspärast  rääkija nõnda vihaseks sai. Fedoijewna W minu arvates nõnda lahk ja hää vanaeit, mis tarwis fiis teda nõnda peaks kirutama? mõtles ta tahtmata. Nikolai rääkis edasi: Ma panin ju sind juba esimesest päewast tähele, kui sa alles Fedoijewna juurde tulid, ega lasknud sind sugugi filmist. Nüüd on wist jälle üks linnukene meie wana Fedoijewna küün» te wahele sattunud, ega tal armu loota ei ole. MiS sa nüüd ikka, kulla hää inimene, mind hirmutab? Kui sa haige olid, jutustas Nikolai edasi, nagu ei oleks ta teda tähele pannudgi, siis polnud suuremat hädaohtu näha ühtigi, ehk küll üks meie kompanii mees, Mitka Karaulow, ammu juba sinu järele on waritsenud. Sa meeldida tale wäga. Noh, seda ei maksa kartagi  : sellel wõin ma kiiresti küljekondid pilbasteks  teha. Noor naesterahwas waatiS lahkesti rääkija otsa, aga piinlik mõte ei jätnud teda ikkagi rahule  : Mis ta ise minust peaks tahtma? Jah, Fedoijewna ei ole Mitka Karaulovi kohane, rääkis Nikolai edasi, on teine küll vanamoor,  aga fiiSgi ikka palju kardetavam, sest ta on ju wanamoor. Aga mind, Marikene, ära ühtigi karda! Ma pole sinu waStu poolesgi paha inimene; kaS tead, mikspärast? küsis ta korraga  terawasti noore naesterahwa pääle waadates. Kust mina siis seda tean! lausus see segaselt filmi maha lüües. Ja kust sa seda peakstdgi teadma. Kui ma sinu pääle vaatasin, siis oli mul tundmus, nagu oleks südame all noatera korda kolm ümber  keeratud Mulle tuli häkitselt mu naene meelde, kes niisamasugune iludus oli, kui sinagi! hoigas Nikolai tumedalt. Kas ta siis ära suri? küsis Mari kaastundlikult  ja tundis, et Nikolai iga silmapilguga tema meelest paremaks ja inimlikumaks muutub. Oleks ta ära surnud, seo poleks veel mi paha olnudgi, ütles Nikolai järsult. Mari vahtis vait olles altkulmu oma seltsilise  Mk. Saarlane ISO9 79