mägesi ja ütlesin: Sääl on kuninga Salomoni teemanti kaewandused." Umbopa kuulis mu sõnu ja ütles: Ja. Makumatsan,  sääl on tõesti teemantisi ja teie saate nad kätte, sest walged inimesed on wäga näljased nende järele Kust sa seda tead, Umbopa? küsisin ma wuljult. Sulu naeratas. Ma nägin wiimasel ööl seda unes, walged inimesed! Nende sõnade järele pööris ta järsku ümber ja läks teisele poole teed. Kas must sõber ka meie wastane piaks olema? - küsis sir Henri. - Ja. nagu näha, teab rohkem, kui ta ütelda tahab. Kas tema minu wen-! nast midagi kuulnud ei piaks olema? ! Mitte midagi! Tema on kõikide käest. kel-> lega ta juba sõbraks saanud on, seda järele küsinudja  kõik tõendawad, et nad siin ühtegi walget inimest näinud ei ole, ega temast midagi kuulnud ei ole? Kas teie arwate, et ta siiamaani tunginud on ? küsis Hud, see on täiesti uskumata, sest mõtelge, et meie waewalt imeteo läbi eluga siia pääsesime! See on kül õige, aga ma usun, et ma teda siiski ükskord üles leian! Wahe ajal wajus Päike pikkamisi alla ja läks looja ja häkitselt kattis pimedus kõike maad, sest nagu teada, ei ole Afrikas eha ega koidu walgust. Pimeduse  tulekul ilmas õhtupoolsel taewa serwal imelik walgus ja minuti aja pärast paistis noor kuu oma hõbe walgega öö pimeduses. Nagu Pühalik tundmus asus seda nähes meie südametesse. Sääl takistas Jnfadus meid meie mõtetes, tähendades, et meie nüüd jälle edasi minna wõiksime päälinna poole, kus juba hurtsik Malmis seatud oli. Uhe tunni aja pärast  olime meie Luu agulite ees; kogu linna ümber suures ringis põlesiwad wahtide tuled. Warsti astusime  meie laia kraawi juurde, mille Pääl tõmbe sild oli. Siin Pidas meid wahi soldati wali hüüd kinni; Jnfadus ütles Pääse-sõna, waht wastas temale  terwitusega ja laskis meid edasi minna. Rohkem  kui pool tundi kõndisime mitmetest hurtsikutest mööda, wiimaks jäime ühe suurema hurtsiku ette seisma, mille ümber mitmed wähemad oliwad, õue Pääle oli aga igale poole walget liiwa riputatud. Sinna sisse astudes nägime, et iga ühe jaoks meie seast iseäraline hurtsik walmistatud oli, sääl sees oli ilus, nahaga kaetud, lõhnawatest rohtudest tehtud ase. Igal pool seisiwad pesemise jaoks weega täidetud suured sawi nõuud ja wäikesed madalad puu istmed. Waewalt olime endid pesnud, kui ilusad  naesterahwad meile sööki tõiwad: küpsetatud liha, leiba, pirukaid ja ilusates nõuudes mõdu ja piima. Kui meie endid maitsewa ja rikkaliku toiduga kinnitanud olime, kandsime eneste jaoks walmistatud sängid ühte hurtsikusse. See oli ettewaatuseks tarwilik;  siis jäime kõik raskesti magama. Järgmisel päewal üles ärkades nägime, et Päikene juba kõrgel seisis, kuna teenijad naesterahwad hurtsikus talitasiwad,  kuhu neid meie teenistuseks saadetud oli. Kui meie noorukesi natukeseks ajaks wälja minna palusime, mis neid wäga kurwastas ja imestas, hakkasime  endid riidesse panema, mille juures kapten Hud enese parema pale habemest jälle hoolega puhtaks  ajas. Selle pääle, kui hommikust söönud olime ja eneste piipusid suitsetasime, tuli Jnfadus ja teatas, et kuningas walmis on wastu wõtma, kui meie tema juurde minna tahame. Meie seadsime kingitused walmis,  mida kuningale ja tema ülematele ametnikudele anda tahtsime. Need oliwad: Wentfegeli püss, hulk helmeid ja ilusaid kammist tema naeste jaoks. Juba warem olime sarnaseid asju Jnfadusele ja Skraggale kinkinud, need oliwad selle üle wäga rõõmsad, sest niisuguseid asju polnud nad weel näinud. Kui mõned sammud edasi läinud olime, jõudsime ühe aia juurde, mis niisama sugune oli, kui see, mis meie hurtsikuid ümbritses, kuid Palju suurem. Aia sees oli palju hurtsikuid  kuninga naeste jaoks. Kuninga enese hurtsiku ees suure lageda platsi pääl oli umbes 8000 musta sõjameest  rias, nende wahel oli lai tee jäetud. Soldatid seisiwad liikumata, kui meie nendest mööda läksime. Wäitene ruum hurtsiku ukse ees oli tühjaks jäetud, siin seisiwad mõned istmed. Kolme pääle istusime meie Jnfaduse kutse järele, kuna Umbopa meie selja taha seisma jäi, Jnfadus asus ukse kõrwale. Kümne minuti järele, mille juures tundsime, et 8000 paari uudishimulisi filmi terawalt meie pääle wahtifiwad, mis meile just armas ei olnud, aga muuta ei wöinud  meie siin midagi, läks uks lahti ja wälja astus, kahest tiigri nahast tehtud mantlis, suure kaswuga kuningas Twala, tema järele tuliwad tema poeg Skragga ja üks wäike nahkade sisse mässitud olewuS, keda meie esialgu ahwiks pidasime. Kuningas istus ühe istme pääle, Skragga astus  tema selja taha. aga mähitud ahw ronis nelja käpakile hurtsiku warju ja heitis sinna pikali, ümberringi  walitses surma tvaikus. Sääl tõusis kuningas üles, wiskas oma mantli õladelt ja astus ühe sammu edasi, ning seisis nüüd omas hirmu ja Põlgtust äratawas  olekus meie ees; tema wälimus oli töukaw, mokad näotumad paksud, nagu neegril, nina litsutud, ühe suure musta põlewa silmaga, kuna teise silma asemel must auk oli. Tema ülemist keha katsiwad läikiwad terasriided, kuna ümber niuete ja parema jala sääre küljes walge härja nahast kate ja pahema jala sääre küljes walge härja saba rippus. Paremas käes oli tal määratu suur oda, kaela ümber paks kuld wõru ja otsa ette oli mitmesugustes wärwides säraw määratu suur teemant siotud. Weel üks silmapilk  walitses waikus, siis tõstis kuningas oma oda üles ja 8000 sõjameest tegiwad sedasama ühe korraga, mille juures nad kolm korda „Kuum!" ütlesiwad. alandlikud inimesed ja kuulake tema sõna! kiunus üks peenikene hääl, mis, nagu näha, nahkade sisse mässitud ahwi oma oli, - - see on kuningas! See on kuningas! Olge alandlikud, inimesed  ja kuulake tema sõna! Selle pääle tuli jälle surma waikus. Sääl kukkus ühel sõjamehel kilp plärinaga käest maha. Kuningas pööras ümber ja waatas tigedalt tema pääle. Tule siia! ütles ta müristawa häälega. Ridadest astus wälja ilus sirge noormees ja läks kuninga ette. Kas sinu kilp kukkus, sina kärnane koer, sina oled tähe poegade juuresolekul mind teotanud! See juhtus kogemata, oh kuningas! - ütles  noormees wärisewa häälega. Ah kogemata, siis maksad seda kogemataust! Sina oled mind häbistanud ja piad sellepärast surema.  Walmista ennast! Mina olen kuninga härg! oli tasane wastus. Skragga, näita minule, kuidas sa oma oda tarwitada mõistad, noti see rumal koer maha. Skragga astus ette poole, kuna kuri naeratus tema nägu kattis. Õnnetu ohwer kattis näo kätega kinni ja seisis liikumata paigal. Meie kõik olime hirmul. Sääl wõttis troonipärija  korda kaks hoogu, siis tungis teraw oda poolest  saadik õnnetu kehasse, mille järele see kohe surnult  maha langes. Seda nähes oli nagu tasast nurisemist  sõjameeste ridades kuulda. Sir Henri kargas seda nähes istmelt üles ja hirmus wande sõna tuli tema suust. Löök oli osow! -- ütles kuningas, wiiqe ta siit ära. Neli sõjameest astusiwad teiste seast wälja ja kandsiwad surnukeha aia taha. Katke werine koht kinni, katke ta ruttu! muksus jällegi ahwitaoline olewus, kuninga sõna on üeldud ja tema tahtmine täidetud! Noor tüdruk astus hurtsikust korwiga wälja, i/ma üleswaatamata sammus ta werise koha pääle ja kattis werise koha lubjaga hoolega kinni, mida ta korwist wõttis, Pääle selle astus ta niisama hurtsikusse  tagasi. Wahe ajal jõudis sir Henri oma paisuwat wiha waewalt alla suruda. Jumala Pärast, istuge rahulikult!  sosistasin  mina temale, mõtelge, et selle külles meie elu rippub! Twala istus waikselt ja liikumata niikaua kuni juhtumise jäljed häwitatud oliwad. Selle pääle pööris  ta meie Poole. Walged inimesed, kes siia tuliwad, ei tea kust, ütles tema terwitus teile! Terwitus ka sinule, Twala, kukuanide kuningas!  wastafin mina. Walged inimesed, kust teie tulite ja mis teie otsite meie maal? Meie tulime tähe päält, aga ära küsi, mil teel meie tulime seda maad waatama! Kaugele olete tulnud, et niisugust tühja asja waadata, wastas kuningas kawalaste, noh, aga see inimene, kes teie taga seisab, kas ka teiega ühes tähe Päält tuli? Ja, sääl kõrges taewas on ka teie karwa inimesed, aga, oh kuningas Twala. fina ei pia mitte küsima asjadest, millest fina oma mõistusega aru ei saa! Inimesed, teie räägite käskiwa häälega, ütles Twala häälega, mis minule sugugi meelt mööda ei olnud, edasi, aga pidage meeles, et tähed kaugel  on ja teie siin olete! Aga mis, kui mina teiega sedo iama teeksin, kui sellega, keda praegust ära wiidi? Mina naersin valjuste, ehk kül, õigust ütelda, nende sõnade juures külm juga mööda selga jooksis. O kuningas! Hoia ennast, ole ettevaatlik, kui sa tuliste kiwide Pääl kõnnid, et sa siis mitte oma jalgu ei põleta! Hoia oda varrest kinni, muidu lõikad oma käed katki! Katsu ennegi kord meisse puutuda  ja sa lähad hukka kõigega, mis sul on. Kas need, näitasin ma Jnsaduse ja Skragga Püäle, kes sel silmapilgul oma oda waese soldati Merest puhtaks tegiwad, kas need ei ütelnud sinule, mida sorti inimesed meie oleme? Kas sa oled kunagi meie sarnaseid näinud? -- ja ma näitasin Hudi püäle. (Järgneb.) Kas tõesti üks neist kahest? Krahw L. L. TolStoi jutuStuS. EeStikeelde J. Sang. I. Mõni päew tagasi tuli koguni ootamatalt minu juurde mu endine gümnasiumi koolisöber Frolow. Kümme aastat ei olnud meie üksteist enam näinud, ja kui tema sisse tuli, ei wõinud ma teda kohe ära tunda. Oled ikka sina, Frolow? küsisin ma temalt: tunnen ära, ehk kül waewalt. Ja sina. TolStoi? pooris ta minu poole, teravalt mulle näkku waadates ja lahkelt, nagu ennegi, naeratades: noh, oled sinagi ennast muutnud. Meie suudlesime üksteist ja olime mõlemad südamest rõõmsad jällenägemise üle. Hakkasid üksteiselt järele pärimised. Huwitaw on, et mõni kord inimene ennast kümne aaSta jooksul nii ära muudab, et enam tunda ei wöi; meel huvitawam  on neid aSju ja põhjuseid teada, mis inimest  käidud teel nii ara on muutnud. Frolow hakkas järele pärima, kuidas ma seda aega mõõda saatsin, mil meie kokku ei olnud saanud, ja mina jutustasin tale kõik täielikult. Kui tema, nähtawaSte,  sellega rahule jäi, tuli kord minu kätte, teda pihtile wõtta. Mina ootasin seda põnewalt, sellepärast et ükski raamat, minu arwateS, ei ole nii külgitõmbaw ja sisurikas, kui elu-raamat Aga, pahanduseks, ei hakkanud Frolow mitte häämeelega minu küsimiste pääle waStama. Tema ütles paljalt lähedalt, et ta naesemees on, elab maal, Tweri kubermangus, ja sõitis paljalt mõneks  päevaks Peterburgki naese asjade ja tarvituste  pärast. Tema otsekohesuseta olek äratas seda rohkem minus soowi, tema elulugu täielikumalt  teada saada. KaS lapsi on? küsisin temalt. On kaks, waStaS tema, nagu naljatades,  naeratavalt. Ja sina oled rahul, oled õnnelik? Elame pääle. Ei, tõsiselt, kaS sa ei nurise oma saatuse üle. Elu lähab paris rahulikult. Piab juba rahulikult elama. Kuidas siis nii? Jah nii. Lähab ju ka igawakS ikka kurwaStada, kaebada ja rahutu olla. TarwiS leppida  sellega, mis on. KaS sul siis wäha on? Naene, lapsed, mõisa? Ja, ja. see ep see on, et naene, lapsed ja mõisa on. Noh, kuidas muusikaga lugu on? KaS mängid weel, wöi oled selle maha jätnud? Frolow põöriS end kõrwale ja wiskaS käega. Ah, mis saal weel muusik! See ei tee minule  lusti! Kahju. ütlesin ma, meelde tuletades, kui ilusaste Frolow, weel gümnasiumiS, wiiulit mängis. Aga ma kuulsin, et sa pääle ülikooli  weel konserwatoriumis olid? Küsisin weel kord; - Kas tegid selle läbi? Ei, wend, jäta seda parem järele, kõik see on wana, nüüd mulle wäha huwitaw. Ütle S a k a l a H 72. 1905. 572