Saarlane UW Aleiildine politika ajaleht vaa- ja linnarahvale. UM tk St. TeWäewal, S 3. ietscmbril 1903. XIX. aastakäik. maksab: Saaremaal aastas . . 1 rbl. St> kp. Saaremaal poot-S aastas I - .. Postiga saadetud aastas. S „ „ vooles aastas ..... 1 „LS „ Ilmub igaltsiftpäo»Va.r. toimetus ja wäljaandmiue Kuresaares Kauba-uulitsaS ur.IV. Kirjadkäiwad: Saarlase toimetusele.Kuresaarde. Kuulutuste xetit rida maksab K k. Jõuluks! Messe Julgeste Waatkem jöulu valge maale, Jgawese rahu raole, Pimedus, ei enam sa Wöida üle ilmamaa: Elu siin, Mööda Piin. M. Lipp Armastuse pärast. 7 ArthurH a r t w i g i jutustus. Kuu oli juba ülestõusnud ning walgustas liiwast rannaääre, mille waStu kohisewad merelained lõiwad. Ülemal liiwa kingu otsas põles kärisedes hele tuli, mille maigus kaugele mere wee pinda mööda edasi ulatas. Selle tule Ümber istufiwad mitmed mehed, nooremad ja mammad- Mõned nendest korjafiwad suurte puude alt oksi ja raagu kokku, wiisiwad tule juurde ning miskasiwad sellele aeg ajalt materjali juurde, et tuli ära ei kustuks. Nende meeste seas oli ka Peeter. Ta istuS sääl ilma sõna lausumata,  tule pääle waadates. Ta juuksed viitvad sassis, nägu pesemata ja kahwatanud, nagu poleks tal mingisugust elu rõõmu ega julgust. Natuke eemal tulest istus kadaka põõsa ääres puu künnu otsas üks mana lahja näoga meheke, kelle kõrwas üks wäikene waadike seisis, mille seest wahete wohel Vedelikku wälja walati ning seda kõigele tule ääres istujatele, kes kaunis läcmitsedeS juttu ajasiwad, ringi pakuti. Kui keegi kogemata nende meeste juurde oleks juhtunud, oleks ta esimene arwamine olnud, et need mõned mererööwlid on. Wanakese sõnadel oli kõige suurem mõju, sest kui ta midagi rääkis, oliwad teised kõik mait ning kuulasiwad, mis ta neile Ales. Willem saab täna wist üsna kergesti randa, ütles wanakene püsti tõustes ning pääga mere poole näidates, sest tuul on ennast lääne pööranud ning see on hää. Aga kui randwahid meid märkawad mis siis? ütles üks «väikese kaswuga ja laia Väoga talumees. Küll need endid hoida mõistawad, wastas wana mees. Noh, küll meie nendega malmis saame, sõnasiwad teised kõik tagant järele- Julge päüle hakkamine cn pool wõitu, edasi poisid! hüüdis teiste seast üks noor mees, paadid on ju malmis, lähme, muud midagi. Ta wöttis teise käest kannu ning jõi ja >õi, nagu oleks ta põhja wälja juua tahtnud; wiimaks andis ta kannu oma körwas istuja kätte. Pakkuge ometi Peetrile ka, hüüdis wana meeS pöösa äärest, ta on ju esimest korda meie seas niisuguses toimetuses. Peeter wöttis kannu kätte jõi, aga ei rääkinud selle juures sõnagi. Ta põsed läksiwad aga punaseks ning silmad hakkasimad  läikima. Ega siis niisugustel kordadel nalja pole, sõnas wana mees edasi. Mis pole juba kümme aastat sellest tagasi, kui üks soldat ära uppus. Jah, ta mehike kukkus üle paadi ääre merde, kes teda säält kange tormiga mee! kätte sai, ütles endine laia näoga mees. Üsna kahju, et ta nii pool mägise ennast paadi pääle toppis, nagu oleks ta surma suhu tahtnud jooksta. Hää küll, poisid, lähme nüüd paatide pääle, hüüdis wanake, Aga kus Peeter on, küsis ta teiste käest, nähes, et Peetrit enam Ml ei olnudgi. Ta oli ju praegu meel siin, kus ta siis jäänud on? Wist tegiwad mete jutud teda kartlikuks, ta on tõesti plagama pannud, noh, lasta jooksta, mis taga siin ometigi teha, kui tal julgust ei ole. Ta näikse ülepää wäga mures ja norgus olewat, miks ei ole Tio mure. Peeter ei jõudnud liiwasel mäerüngal mitte kauemini enam wälja kannatada; mõtted selle üle, mis ta Tio juures näinud, ei kadunud enam ta pääst, ta süda tahtis lõhkeda, rahutus sundis teda nobesti üles tõusma, edasi ruttama, rahu otsima, mis ta aga mitte ei leidnud. Tiitsal sammul astus ta edasi ilma tähele panemata, kus tee ehk teerajad oliwad, mispärast ta siis sagesti kiwi ja kändude otsa komistas ning mitu korda käpakile maha kukkus, ta ei teadnud isegi, kuhu ta õieti ruttas ehk mis teda taga ajas. Ta ei teadnudgi, kas ta öö pimeduses wõi päewa walgusel edasi ruttas, ta ei näinud midagi, ei kuu walgust, ei suurte männapuude marjust, ei põõsast ega pori auku, tal oli üks kõik kust ta läbi astus. Ma ei kannata seda mitte kauem, oh Jumal mis olen ma teinud, et sa mulle niisugust walu saadad, õhkas Peeter südame põhjast. Ta walu oli suur, ta tundmused mõllasiwad. Ta mõtles selle armastuse igatsuse pääle millega ta igakord Tio juurde ruttas, see täitis ta südant, ta tundis walu, kui ta seda omast südamest wälja tahtis kiskuda. Kõik need kujutused, kuidas ta Tioga ühes tahtis elada, kuidas teda üle kõigi armastada ja auustada, üksnes tema kasuks tööd teha ja warandust korjata, pidi tema nüüd omast südamest waluga wälja kiskuma. Wäsinud ning waewawaist mõtetest  koormatud, istus ta wiimaks ühe kiwi otsa maha, kattis oma nägu kätega ning