Saarlane UM SltSlÄiilt xolitikli ijslth! «aa- ja iiaaarahwale. KM U 24. Teifipäewal, 14. junfl 1905. XXI. aastakink. maksab: Saaremaal aaStaZ . .I. rbl. 3t> kp. Pooles aastas l „ Ilmub igal tsistpäedVcrt. Saarlase toimetusele, Kuresaarde Kuulutuste petil rida maksab 3 k Kirjaniku jubileum. Tänawu saab 25 aastat sest täis, kui meie lugupeetud Eesti kirjamees Friedrich Ederberg esimest korda Eesti kirjanduse põllule aStus. Ederberg sündis Wirumaal Haljala kihelkonnas Kawastu mõisas ja elas noorel eal Karitsas ja Loobus Wirumaal, käis Tallinna gümnasiumis ja tuli 1879 Tartu ülikooli usuteadust õppima. A. 1884 lõpetas  Ederberg ülikooli lõpueksamiga, oli Wändra abiõpetajaks, kust ta sel aaStal Saaremaale Kaarmale tuli ja siit lühikese oja ka Kuresaare õpetaja kohuseid täitis. Koormalt käis Ederberg puhk aega Kuresaare  gümnasiumis EeSti keele tundisid andmas, kuni ta wiimaks Tartu ligidale Kambjale õpetajaks waliti, kus ta ka praegu ametis on. Ederberg on wäga wiljarikas kirjanik, ja nimelt on ta niihästi ilmalikku kui ka waimulikku kirjandust edendanud. Esimeste hulgast on I)r. Hermanni kirjanduseloos üles loetud: Näitemäng „Nujuni kosjakaup,"  jutud „Masajalg," „Kaks jutustust Napoleoni elust", , Kuninganna Luise ja king>epp", „Rätsepp Kergpüks", „Wenemaa  ajaloost", „Wene maast ja rahwaft" (1881) ja „Õömaja Iman Turgenjewi juures" (1882). Ka esimese ooperi on Ederberg Eesti keelde ümber pannud, nimelt „Preciosa", mis oga mitte trükis ilmunud ei ole. Pärast õpetaja ametisse astudes ja seda pidades hakkas Ederberg waimulikkusid raamatuid ilmutama, milledest Hermanni kirjanduselooS järgmised üles on loetud: „Kuldne waranduse kastike" (1388), „Sõna ja Sakrament", „Püha ristiusk" 1893, „Piibli teadus", „Kristuse kannatamine ja surm." „Paastujutluscd", „Meie usuisa Or. Lutherus" 1894, „ Piiblis jäljed praeguse Palestiina kombeteS", „Õndsa Lutheruse esimene päätükk jutlustes" 1896. Lõpeks tähendame, et õpetaja Ederberg  siiamaani „Eesti Postimehele" kaastööd  teinud on ja nimelt „Missioni lehte" toimetanud. „E- P." Barbara Torne. Kui Barbara oma kallimat õhtuses hämaruses enam näha ei wõinud, läks lema majasse tagasi ja tahtis omale theed keetma hakata. Häkitjelt kuulis tema rutulist  kindluseta sammust majale lähenewat. Tahtmatalt tuli temale meelde, et see üks kelm wöi hulgus on ja sellepärast jäi tema silmapilguks aralt nurga warju waatama, kes see hiline «võõras olema peaks. Waewalt  oli aga tema «võõrast silmanud, kui see ka teda juba märkanud oli ja kübart pääst wõtteS alandliku häälega aga wiisaka, haritud inimese kombete ja käelugutamistga ütles: Wabandage, et mina teie käest tükk leiba, tilk mett ja ulualust ühe tunni oja jaoks palun. Selle hääle kõla kuuldes jäi Barbara kohmetades kuulatama. See oli heli kaugest  minewikust, mis temale praegu korraga kõrwu puutus. Isegi mehe kogu oli temale pimedusest hoolimata üsna tuttaw. Kes kes teie olete? kogeldas tema nõutult. Nüüd, kus Barbara häält tegi, lõi tema ees seisaw mees ka kohmetama. Tarretanud pilgul jäi tema pimedusest läbi kumama walge, kahwatanud näo pääle waatama. Neiu silmas teda nüüd lähemalt ja ei tahtnud sugugi oma silmi uskuda. See oli ilmwõimata, et see toore näo ja kärisenud  riietega ning sassis pääga mees, kes praegu tema ees seisis, tema endine ilus, wiisakas, tore peig oli. Oliwerl sosistas tema wärisewail huulil. Nüüd tundis ka mees teda selgesti ära. Barbara! hüüdis tema raskesti hingates. Kas see wõimalik on, et fina just siin oled?! Oled sina tõesti Barbara! ? Olen mina siis nii wäga muutnud, et sina mind enam äragi ei tunne? küsis Barbara weidi kibeda häälega. Mina ei teadnud koguni mitte, et sina siin oled. Oleksin ma seda aimata wõinud, ci oleks mina erutus ei lasknud teda edasi rääkida. Sõnalausumatalt, otsegu unes seisis Barbara tema ees. Mina ei tahtnud ju sulle, Barbara, ligeneda, oleksin ma hingestgi teadnud, et sina siin oled, siis oleksin ma suurt ringi tehes siit majast mööda läinud. Oliwer! hüüdis Barbara, kaS sa ei ütelnud, et leiba ja ulualust tarwitad? Sinu käest ei tohi mina kumbagi paluda ega wastu ivõtta, wastas mees valusalt. Astu sisse! wastas Barbara, kindla häälega ja käskiwalt. KaS sa hirmus wäsinud oled? küsis tema osawõtlikult, kui mehe roidunud olekut märkas. Istu nõnda kauaks siia kuni tuld põlema süütan. Barbara otsis tikud ülesse ja süütas lambi põlema. Tule walgusel nägi tema, et mehe üks käis punane oli. Mis see tähendab, kaS sul õnnetus on juhtund? küsis Barbara, uuriwalt tema otsa waadates. Pole suurem asi, wastas Oliwer masinlikult.  Karistasin oma riided teie türnapuust  aja wahel täiesti puruks. Oliwer ei olnud istunud, waid toetas wäsinult seina najale ja waatas ainiti Barbarale otsa. Ka Barbara nägi nüüd, et tema ees seisaw mees surnu kahwatu ja täiesti ära nälginud wälja nägi. Barbara pööris ümber ja tahtis temale rutuga sööki walmistama hakata. Oota Barbara! Enne kui sa midagi mulle tegema ehk andma hakkad, pead sina teada saama, kes see on, kellele sa midagi teed ehk annad. Minul on praegu nimelt rahwa komitee sandarmid kannul. Niipea, kui nende kätte satun, tõmbawad nemad mind kõige lähema puu oksa ülesse. Praegusel silmapilgul on minu elu sinu käes. Mina tean ju, et mina sinult enese päästmist loota ei wõi ja et mina ülepää waärt ei olegi, et mind päästetakse, lisas ta kibedalt juurde. Barbara kahwatas wecl enam ära. Mida sa snS teinud oled? küsis tema, Mahalöönud ei ole mina mitte kedagit. Ülepää oleks see minu kohta kasulikum olnud, kui seda teinud oleksin, kui et ühe hobuse waraStasin. Inimest tohib ju siin, meie nurkas peaaegu ilma karistuseta mahalüüa. aga kes hobuse warastab, poodakse ju siin õnnistatud maal ilma kõige kohtuta ja kohtuotsuseta jalapäält, kui teda kätte saadakse,  ülesse. Räägi mulle põhjalikult ära, kudas lugu sinuga on? ütles Barbara, kes praegu täiMi toibunud oli. Tema ei olnud mitte sarnane õrn lill, kes kohe pää longu laseb, waid tema oli niipea kui esimene kohkumine möödas, igaS hädaohus julge ja kindel. See on pea tehtud. Minul polnud punast kopikutgi enam ning sellepärast läksin hädasunnil talusulaseks. Ühel päewal läksime  tülisse ja tema kihutas mind, minu palka kinnipidades, minema. Ma wõtfin siis sellepärast, et palgata minna ei tahtnud, Sõda. Maasõjas ei ole ägedat liikumist märgata. Meie ei eksi küll mitte, kui loodame,  et suuremad liikumised tulemata jaamad,  sest et ju nüüd rahu tulemas on. Tsushima lahingu üle on nüüd mitmed ametlikud teated ilmunud, nimelt admiral Reitzensteini, admiral Enquisti ja wiimaks Linewitshi telegramm, kuid suurt uudist nad ei paku. Alamal õpime kokkuwõttes need põhjused tundma, mis „Russk. Wcd." asjatundja kaastöölise järele meie laewastiku Tsushima lahingus hukatusesse wiisiwad. Et meie laewaStik paberi pääl Jaapani laewaStikuft üle oli, selle üle ei ole midagi kahtlust olemas. Kudas wõis aga Togo meist mi kergesti jagu saada ja nimelt juba suurtükki tulega, enne kui torpedostd tarwitada sai? Selle küsimuse pääle, ütlewad  „Russk. Wed.", saab ainult awalik kohus wastust anda ja mitte ainult laewastiku  juhatajad ei tuleks kohtu kätte anda, waid ka kõik need, kes laewastiku ehitasiwad,  tema teele malmis seadfirvad ja temal teele materjalisid muretsesiwad. Esialgselt wõib aga meie kaotuste põhjusteks järgmist  arwata: 1) Meie laewamehed oliwad sügisel Lubamist wälja sõites harjutumata ja alles teel wõeti 3 kuu jooksul harjutusi ette. Laskmine harjutustel tegi aga meie suur' tükid kõlbmataks. Wiga oli siis see, et suurtüki mehi alles siis harjutama hakati, kui nad juba merel oliwad ja et neid mitte juba kodustes wetes ei harjutatud. 2) LaewaStikul oli, nagu ühest erakirjast  näha, wähe laskematerjali. See oli hooletuse, wõib olla koguni omakasu püüd-