.Inna mulle andeks, tark fakir. ma ütlesin rumalaste, selle waStu ei või tõesti panna, keda Wischnu awitab!" MiS inglasi puutub, siis oliwad need päris keeletud. WarSti hakati tagasiminema. WäljaS wöttiS  neid mühaw ja tormitsew rahwaS waStu. Beylad. Nimeta uhke waade, ja Aitari alandlik köwerdamine andsiwad rahvale mõista, et brahmin, nende pää rõhuja, wöidetud oli. Aluminiumi maja ümber oliwad indud filmili  maas. „AH!" hüüdis Rohusirts, ~need ahwid kummardavad  meie wankert!" Aga pois eksis, rahva palwetaw teguviis selgus, kui nad automobili kõrval maaslamawat brahmini nägiwad, keS asjata püSti tõusta katsuS  Rõdul seisis üks matruS, keS juba kaugelt Nimetat ligemale kutsus. Doktor astus lähemale. ..Komandant," sosistas see tale kõrva, „see lontrus tahtis vägise sisse saada. Siis seadis Karadock ühe sarnase peegli tema poole, mis Wischnu kuju seisma panivad." ~Tubli! Nüüd mine ja ütle, et ta peegli ära täanaks!" Ise läks ta brahmini juurde ja ütles: „Wischnu on sinu uudishimu trahwinud, aga minu palve pääle saad sa vabaks. Tõuse üles ja mine!"' Silmapilgu aja Viivitas brahmiu weel, püüdis siis aralt püsti tõuSta ja pistis, kui aru sai, et rõhuw wöim kadunud oli, tuhatnelja jooksma. Anoor kahwataS järsku. Kui Aitar ära lakS ja automobil wana Beyladiga Oranhabadi poole tagasi sõitis, sosistas ta doktorile: „See on Arkabad! Ta otsib ja tahab mind ära tappa!" Piiga oli oma mõrtsuka kohe ära tundnud Wähem kui tunni aja sees seisis automobil juba endisel paigal. Siin jätsiwad inglased Nimetuga  jumalaga, iseeneses huvitavalt mõödasaadetud  päewaga wäga rahul. Pääle nende äraminekut  läks doktor Nimeta Beyladiga ühte ülemise  korra tuppa. UmbeS kesköö ajal hiilas Beylad minema ja kadus, tasa nagu wari, ööpimeduse  sisse. Hommikul woolafiwad terwed rahwa salgad linnast walja, aga siin ootaS neid kibe pettus. Llutomobili ei olnud enam, ainult rataste jäljed, kaStest niiske rohu pääl andsiwad märku, kus ta seisnud oli. Kaheksas paätükk: Doktor Nimeta teadus ja suust .Me sõidame nüüd otse DeihiSse?" „Ja, RohusirtS, otseteel sinna!" .Mil'me sinna saame?" .Arwa ise! Oranhabadist on Delhisse ligi 900 kilomeetrit; meie sõidame keskmiselt 200 kilom. ja enam päewas!" .Siis jõuame na nelja ja poole päewa järele sihile..." Juba oli tundi neli, wiiS sellest ajast mööda läinud, kui automobil -maja Oranhabadist lahkunud  oli ja täies käigus teed mõõda, mis kõigiti üle India poolsaare käib, Delhi poole tõttas. Doktor ja wäike parislane istufiwad rõdul, nende juures lamaS Ludwig, kuna Anoor mähe maad eemale oma suurte unistamata silmadega kaugusesse  wahtis. .Meil on arvelt neli päewa aega. Olge hääd, seletage nüüd, kuidas te oma saatana peeglite abil wälku wöite teha." .Mitte saatana, maid parabel peeglid," parandas  doktor. .Olgu nii!" .Katsume siis. seda enestele ära seletada!" Niiviisi! rääkides võttis doktor Nimeta taSkuraamatu  välja ja jutustas edasi. Sa oled vististi tähelepannud, et kivi vette visates vee pääl ümmargused ringid laenetawad?" „MiS ikka laiemaks lähawad." ,Ja, aga kaS tead, kust see tuleb?" „Ei tea!" ,See tuleb sellest et kivi veepinda põrutab, mis veepinnal ujuvate ringide näol ikka kaugemale  lähab. Need ringliikumised kutsutakse laeneteks.  Nagu kivi vee liikuma paneb, nõnda pandakse ka soojus, valgus ja elekter liikuma. Need on mitmesugused liikumise moed, mis nõnda nimetatud ilmaeeteri (õhu) läbi sünnivad. Wette visatud kivi aset täidab siin päike. Saad aru?" „Ja, sain siiamaani, jutustage aga edasi!" „Arusaadav on, kui sarnaste laenete takistajakS  mõne asja ette paneb, mis nende liikumist  kinni hoiab, siis võib neile hoopis teise ja uue sihi anda. Aga kui punkti pääll ettetulewa takistuse suuruse välja arvad, siis võid neid laeneid igasse külge juhtida, kuhu aga soovid!" „Kerge üelda: arva välja! Aga kuis ma arvan?" „See on kõige harilikum asi!" Vastas Nimeta ja joonestas kärmesti oma raamatusse järgmise kuju ja ütleS: „Noh, mis sa siin näed?" „KakS poolkuud!" „Ei, seekord ei arwanud sa õieti. See on kahe parabol-peegli läbilõige. See viltune, on nii wälja arvatud, et ta walguse, wöi sooja laeneid parabel sihis edasi wöib saata!" „Oi, oi, oi!" kaebas Rohufirts. „Mu waene pää!" „Ei, sõber, kui sa seletust tahtsid, siis kuula lõpuni," ütleS Nimeta. Mõtle nüüd, et punktis  küünal seisab. Walguse kiir wöi walguse laene H.. langeb V. punktis seiswa peegli waStu ja põrkab säalt joones minema. R. peegli pääle sattudes põrkab ta säält ka tagasi, sattub punkt Ö. pääle, mis teine põletuSpunkt kutsutakse (H'. esimene põletuSpunkt) ja lähab punkti poole sihis edasi. Saad aru, mis teed meie kiir käib?" „Hm. ja!...' „Aga paneme nüüd punkti küünla asemele  klaaS kuuli, mis keewa wett täis on. See kuul laseb nüüd sooja kiiresid wälja, mis kül silmale nähtawad ei ole, aga koguni loogikaliselt oma teed käivad." Taga parem! Kust te wöite teada, kuhu nad ähawad, kui neid ei näe?" „Selle tarwiS paneme 0. põletuSpunkti pääle soojamöötja." .Aha, see on tarknõuu!" kiitis RohufirtS. .Rääkige edasi, ma hakkan arusaama!" .Nüüd saad sa teada, et ka nägemata kiiresid teatud sihis wõib edasi saata. Uks Prantsuse inshener pruukis neid peeglid selle jaoks, et X wöi Röntgeni kiirefidl edasi saata." .Aa.. X-kiired!" hüüdis pois. „Ma olen nendest kuulnud. Need paistawad läbi ihu ja nendega  wõib elawa inimese luukeret päewapilditada? „Ja, needsamad! Prantslane Debarott sai katse läbi selle teadmisele, et tui Röntgeni kiiresid sarnase seina pääle juhtida, mis naelu täis on löödud, wöi kuS metall riistad rippuwad, siis nende metall riistade wahel haruldase suure jöuulised  elektri sädemed lendawad. Sellest otsustas hra Debarrot, et X-kiirte omadus on, HSkiste jaatama  ja eitama, ja erapooletu elektri kiirtesse ära sulada, miS kõiki kehasid katab." .Oi, oi! Seda on minu waese ajule liiga!" .Oota, see ei ole sugugi nii keeruline, kui sina mõtled. Wötame kolm klaasi, walame ühe puhast wiina, teise puhast mett ja kolmanda mõlemaid  ühepalju täis. West on jaataw, miin eitav ja viina ja mee segadik erapooletu elektriSmuS!" (Järgned.) Ülestõusmine. Krahv z. S-lstii kolmejärguline roman. 31 Eestistanud A. Hlulr. Ühes uulitsas juhtus ta tööwoorimeeste riaga kõrvuti,  kes mingit rauakraami wedasiwad ja auklisel uulitsal niisugust põrgukära tegivad, et kõrvad ja Pää valutama hakkasiwad. Ta hakkas kiiremine sammuma, et woonst ette jõuda, kui korraga raua kärina vahelt oma nime kuulis hüütavat. Ta jäi seisma ja nägi natuke eespool kroonumundris, teravate vuntsidega ja hülgavalt läiklwa näoga meest, kes sõiduwoorimehe vankrist tale lehvitas, ja naeratades oma aruldafi valgeid hambaid näitas. - Nehljudov! Sina oledki? Esimene tundmus Nehljudovil oli häämeel ootamata kokkujuhtumise pärast. - Aa! Schönbock, hüüdis ta rõõmsuste, kuld siis märkas kohe, et rõõmustamiseks ei olegi Põhjust. Jah, see oli seesama Schönbock, kes kord Nehljudowi tädide mõisas käis. Nehljudov ei olnud teda ammugi enam näinud, aga kuulnud oli ta kül, et ta gaardiwäest lahkunud ja lihtratsaväe polku astunud ja, oma võlgade Pääle vaatamata, vahetpidamata ikkagi veel mõista, ennast  imelikul viisil rikaste meeste killas ülespidada. Ja tema rahuline ja rõõmus vaade tõendas seda kuuldust. - - Ah kui mõnus, et ma su kätte sain. Muidu ei ole siin linnas mul ühtegi sündsat tutwat. Noh, vend, aga sa oled vanaks läinud, rääkis ta, vankrist välja astudes ja õlast laiali ajades. Ma võisin sind veel kõnnakust ärntunda. Noh, sööme üheskoos lõunat? Kus meile tubli keretäis antakse? - Ei tea, kas on selleks mahti, vastas Nehljudov,  ainult selle Pääle mõteldes, kuidas endisest seltsimehest  lahti saaks, ilma et teda pahandada. Mispärast sa siin oled? küsis ta. - Asja pärast, vennas. Eestkostmise asjus. Ma olen ju käemees. Walitsen Samanovi varanduse üle. Tunned seda va rikast? Ta on ise mokas. Aga 54 tuhat dessatini maad! hüüdis Schönbock niisuguse uhkusega, nagu oleks need dessatinid tema enese tehtud. Hirmsas korratuses olivad asjad. Maa oli kõik talupoegade käes. Need ei maksnud midagi ja võlas oli juba üle 80 tuhande.  ühe aasta jooksul tegin ma selle asja siledaks ja tõstsin eestkostmise alloleva kavitali sissetulekuid 70 protsenti  suuremaks. Ahah? küsis ta uhkusega. Nehljudowile tuli kuulujutt meelde, et Schönbock sellepärast,  et ta oma enese varanduse nahka pannud ja völgasi, mis maksmata pidiwad jääma, teinud, olla iseäraliste  kaitsjate poolt rikka vanamehe varanduse Üle valvajaks seatud, kuna see vana mees suurema osa omast varandusest pool-hullult läbi löönud, ja Schönbock elas nüüd, nähtavaste, eestkostmise alusest varandusest. „ Kuidas temast lahti saada, ilma et teda pahandada?" mõtles Nehljudov, teise paksu, läikiva näo ja õlitatud vuntside Pääle vaadates ja tema sõbralikku lobisemist, kus hästi süüa saada, ja suurustamist, kuidas ta eeskostmise  asjus nii osav olla, kuuldes. Noh, kus siis sööme lõunat? - Aga mul ei ole aega, vastas Nehljudov, kella vaadates. Waat säh. Täna õhtu on võidusõit. Kas finna tuled? Ei tule. Tule ometi. Oma hobusid mul ei ole. Aga ma olen Grishini omade eest platsis. Mäletad? Temal on tublid loomad. Jah nii, tule finna ja siis sööme õhtut. Ka õhtu söögile ei saa tulla, vastas Nehljudov  naeratades. Noh, mis lugu see on? Kuhu sa nüüd lähad? Tahad, ma sõidutan finna? Lähan adwokati juurde. Ta on sääl nuiM taga, vastas Nehljudaw. Ah ja, ja, sul olla ju vangimajas jahtrmist. Oled vist vangide hoolekandjaks hakkanud? Mulle jutnstasiwad  Kortshaginid seda. Nad on juht ära sõitnud. Mis lugu sul sääl on? Jutusta! Jah, see on päris tõsi, vastas Nehljudov: aga kas ma siis uulitsal pian nüüd jutustama hakkama! No jah, no jah. tõsi. Oled ju alati naljakas pois olnud. Siis tuled võiduajamisele? Ei, ma ei või ega taha ka. Palun, et sa mitte pahaks ei paneks. Wõi weel pahaks panna!.. Kus sa asupaika oled? küsis ta ja ta Pale muutus tõsiseks, silmad jäiwad  seisatama, kulmud tõufiwad kõrgele. Nähtawaste tuletas  ta midagi asja meelde, ja Nehljudow nägi ta palgelt  sedasama nürimeelset waadet, nagu sellegi mehe palgelt  oli paistnud, kes trahteri akna kõrwal kõrgil kulmul, sikku filmil ja morsfis mokkadel oli wahtinud. Külm on kole! Jah? Ja, jah. Kas asjad sinu käes on? küsis ta woormteh käest. Noh, jää siis jumalaga; ma olen wäga, VSg 1904. Sakal a A 5. 53