„Mina ei teota kedagit ! Wischnu ise teeb otsust, kumb ta armulapS on, kaS mina wöi brahminid.  Ta saab oma hobuseid käskima, tee paalt körwale astuda ja Ellora teed minu ees wabaks jätta. Doktor laotas pühalikult käsa ja hüüdis wägewalt: „Mine, Brahma preester ja teata, mis sa kuulnud oled. Aga teie, talupojad ja töömehed, minge ka teie ja kuulutage, mis ma kõnelenud olen." Aluminiumist maia sai warsti tühjaks. Doktor Nimeta jäi üksi. „Waesed," ümises ta, „?ui Hmgel on nemad vabadusest, kui palju walet kulub nende pölwe paranduseks ära! Igale päewale oma murest kül! Sajad aastad saamad mööda minema, enne kui tõde ilma walgustab!" Doktor astus teise tuppa, surus käega ühe metall lauakese pääle, mis järele lagi ühest kohast lahti läks ja pilliroo korw alla wajus. Doktor istus sinna sisse. Kohe kerkis korw üles ja warsti wajus ka logi kinni. (Järgmb.) Noorusele. — käos on elukevade. aAi" Ilm on ilus, rõõmus nooreks! koorus piab õnnel köiskawa ? Lelle kauni, kena ilma sess, I Lus tal õnne õied ees. Llõiska, noorus, ara kuule sa, kes sind koitjad põrgu kirwuga! Uiks sa matacl kädavrussv Lal!!, kulclsv elukevade? lZädsvrg ei ole ilmades, oo norutaja südames. Miska, noorus, lapselastiga, hooruses ja vagaduses sa! Ära kurda, kaeba laulu sees, Llu sügise on alles ees Läilalt siis sul aega kaobada, Lui sa sõitled tormiga! Surma sõõr. Mark Twain'l jutustus. Eestistanud P. O. Proow. Järgmine lugu sündis Oliver Kromwelli ajal. TerweS sõjamäes polnud enam nooremat polguülemat kui Maifer; kolmkümmend aastat oli ta hiljuti manaks saanud, oga sellepääle Vaatamata  wöidi teda wilunukS ning küpseks sõjameheks  lugeda, sest ta algas õige warakult, 17 aastaselt oma söjateeniStust; nii mitu ja mitu werist lahingut ning võitlust oli ta läbi teinud, jõudis samm sammult, aga kindlalt edafi, kuni oma kõrge ameti astmeni. Aga korraga tabas teda Shwardaw hoop tumedad paksud pilwed katsid senini selge taewa üleni kinni. Jõudis kätte pikk talwine õhtu; SueS oli kottpime ning paukus pakane; pääle selle meel kole maru. Tuas walitseS kurblik waitolemine. Polguülem ja ta noor naene olid oma südamevalud  ning kurbtufed juba üksteisele avaldanud, ja nüüd istusid nad vait olles kolde ees neil jäi meel üle ainult mõtelda ning oodata, aga fee ootamine ei olnud ka kuigi pikk; noor nüeSterahwas  teadis seda. ning hirmuwärinad katsid teda iga silmapilk selle hirmsa mõtte e.S. Neil oli ainult üks laps, seitSMe aaStane tütat Abby. Ta pidi iga silmapilk sisse uSkuma, et neile häüd õõd soowida. ning polguülem lausus tasakest!: Kuivata omad pisarad ära, ning katsu vähemalt tema pärast rahulik olla Unustame ajutisekski koledat tulevikku. Ma katsun teda unuStada. aga mu süda rinnus on iga silmapilk valmis ahastuse pärast lõhkema. Wait, ta tuleb! Läwele ilmuS pisukene kuju pikas öö särgikeses;  lugemata hulk lokis juukse salkasid ümbritses  lapse ilusat pääkest ning langes laenetadeS ta õlade pääle. ÜkS silmapilk ning palawad musud katsid lopse käharat pääd. Oh isa. ära musuta mind nii, sa ajad mu juuksed kõik sassi. Anna andeks, mu inglike, mul on wäga kahju, ära ole pahane mu paale. Ma ei ole pahane, aga kaS sul tõeSti on kahju, et mu juuksed segi ajasid? Waata ise. Abby. näe kui hale meel mul on, ja ta kattis näo kätega kinni ning tegi, nagu oleks ta nutnud. Tüdrukuke ehmus ära, kui nägi, missugust muret ta oma sõnadega oli teinud ning püüdis isa näo päälr käsa ära tõmmata. Oh isa, ära nuta. Ma ei tahtnud sind sugugi kurwastada, korraga aga silmas ta läbi sõrmede, et isa sugugi ei nuta ning hüüdis pahaselt: Kui halb sa aga oled, sa e: nuta, wigurdad aga. Ma lähan ema juurde, sa naerad ja teed nalja minuga. Ta tahtis isa pölwedelt maha libiseda, aga see hoidis teda tagasi Jae siia, mu armas, ma palun kõik andeks ja teen trahwiks kõik, mida sa iganes aga tahad. Noh, ütle mida sa tahad? Rahu oli jalale seatud, lapse nägu oli jällegi rõõmus, ning isa habet tuttiStadeS, nõudis ta trahwiks ilusat „juttu!" Ja korraga... Mammad pidasid hinge kinni ning kuulatasid  terawaste! Sammud! Ikka lähemale, lähemale,  lähemale, köwemine ja köwemine, pärast läksid nad mööda ning waikisid kauguses. Kergitatult ohkasid nad, ning isa lausuS: Juttu? KaS rõõmsat? Ei, isa, parem koledat. Ei tohi alati rõõmsaid jutte raakida. Tädi ütleb, et inimesed mitte alati rõõmsad pole- Kas see tõsi on. isa? Ema ohkaS sügawaSte, ning ta mõtted keerasid jällegi ahwardawa hädaohu juure. Isa sönaS kurwalt: Päris tõsi, mu kallike, JlmaS on ka muret ja wiletsust kullalt; see on wäga kurb ja paha, aga siiski tõsi. Siis räägi isa mõnda lugu wiletsuse üle, aga nii koledat, et me hirmu parast wäriseme  ja mõtleme, et nagu oleks see wiletsus meie endaga sündinud. Ema, istu lähemale ja hoia minu käest kinni, nii et meie mitte üheSkooS hirmu ei tunneks. Nüüd aluSta, isa! Haä! Kord elasid kolm polgu ülemat... 00, ma tean polgu ülemaid, sa oled ju kah polguülem? Noh, jutuSta edasi! Sa tead juba, et sõja ajal kange kord walitsemaS on ning kõik piawad sellest kinni pidama. Tundmata sõnad panid lapse imestama; ta töStiS pääkese ülesse ning küsis: KaS seda süüakse isa? Wanemad naeratasid tahtmata, isa waStaS: Ei, see on hoopis teine asi: nad olid käsust üle aStunud. Neil oli käStnd nii toimetada,  nagu tahaks nad waenlasele kallale tun» gida, et selle läbi siis päämägi segamata taga» ncka wõikS, aga nad olid käsn suure vaimustuse sees üxa unustanud, ning tormasid päris toega waenlasele kaela, wöitstd teda ning ajasid põgenema. Sõjamäe ülemjuhataja mihaStaS kangesti nende sõnakuulmatuse üle, ehk ta kül nettde wöidu pärast rõõmus oli ja neid kiitmata ei Võinud jätta, aga siiski andis ta neid föjakohtu alla. - Pääjuhataja—see on ju Kromwell, isa? Jah. Ma nägin teda, isa, ta sõitis sagedaste meie majast mõõda, ja mulle näitas nii, nagu oleks ta alati kellegi paale wihane ja kõik kardavad  teda. Ainult mina ei karda teda raasugi: minu pääle waatab ta alati lahkesti! Ah sind kül, wäike lobiseja. Kuula edasi. Polgu ülemad wõeti kinni ning witdi Londonisse; siin lasti nad auusõna pääle lahti, et nad kodus wöiksid omastega jumalaga Mk.-. Jällegi sammud; kõik hakkasid kuulamV Ei, need lähawad mööda. V Noor nuesterahwas tuetas oma mehe waStu, ta jõud oli kadunud. Täna hommikul jõudsid nad siis Londonisse.  Lapse silmad läksid imestuse pärast kärani lahti. Kuidas, isa, see ei ole siis sugugi ennemuistne  jutt, see on tõsi? Jah, mu armas. 00, kui rõõmus ma olen. See on ju palju parem, jutusta edasi. Ema. kallis ema, mis sul wiga, sa nutad? —Ei midagi, mu laps, ma... mõtlesin waeSte omaste üle. Ära nuta ema, kõik lõpeb hästi, kõik jutud lõpewad ilusaste. Jutusta ruttu, isa, kuidas  see kõik mööda läks ja kuidas nad jällegi õnnelikud olid, kül sa näed, ema! Enne kui neid kodu lasta, wiidi neid i kindlusesse. Z 00, ma tean kindlust. Seda selgesti näha. Noh edasi, isa! Kindluses otsustas sõjakohus neid maha lasta. Ära tappa, isa? Jah. Oh, kui hirmsad inimesed! Ema, sa nutad jälle. Räägi rutemini, isa," sa jutustad / wäga aegamisi. Ma tean seda kül, aga ma pian selle juures mõtlema. Ära mõtle, räägi otsekohe. Hää, nii said siis polguülemad kolmekesi  ... Sa tunned neid? Jah, mu armas... Kolmekesi said nad surma mõistetud Kõik said maga kurwakS, ning kohtumõistjad läksid pääülema juurde ning ütlesid tale, et polkovnikud ainult oma kohust on täitnud, ja kas neile ei wöikS mitte armu anda, wöi wähemalt üks neist maha lasta. Pääülem ei olnud sellega rahul, sest nad olla kül oma kohust täitnud, aga selle juures oma ülema käsku täitmata jätnud ning I neid piab sellepärast teistele hoiatuseks maha laS- z tamm Ta kutsus kohtualused enese juurde ja küsis nende käest, kuidas nad tema asemel oleks < teinud, ja kõik kolm ütlesid, et nad oma sõnakuulmatuse  pärast piawad surema. See liigutas pääülemat, ta mõtles natukese ning ütles siis: nad liisku: üks sureb, kaks jääwad elusse." Noh, isa, kas nad tõmmasid liisku? KeS neist kolmest surema piab, see vaenekene? Ei, nad ei tahtnud seda. MikSpärast, isa? Nad ütlesid, et fee, keS surma liisu tõmbab, lahab Vabatahtlikult surma, seega panemad  nad siis enesetapmise toime, aga nad ön kõik ristiinimesed ning pühakiri keelab meid seda tegemast. Ennem tahavad nad kõik kooS surra, kui kohus nii seda otsustanud on. Jällegi sammud? Waheft tuul? Ei, need oa tõesti sammud, trummi põrin, pasunate puhumine... Seaduse nimel amage! 00, need on soldatid, ma armastan soldatist! Oota. isa, ma lasen nad Me kplla. Ta hüppas isa põlwedelt maha, MkDt tDk juurde ning amaS selle pärani lähtk 1904. Sakala. 17