Juba kerkis kaljumüür muStendates nende eeS laente keskelt üles. Meeletumal möllul peksiwad  laened seda, nii et walge waht aina hüppas. Rohusirts mäletas, et müüri sisse malmi poldid taotud oliwad, mis küllalt, ehk tül mitte wäga häSti, redeli aset täita wöisiwad. Niisugused  trepid on selle jaoks, et laewade päält üles saada, kui mööna ajal sadamasse ei pääse. Poiss tahtis ühe niisuguse trepi üles leida, miö just kerge ei olnud, päälegi, et iga waiesamm surma tuua wöis. Ta wöis kaljude wastu puruks pigistatud  saada, laene wöis teda ära wiia. isegi kui ta ju trepi ülesleidnud oli. Meri himustas sel' koledal ööl omale ohwrit. Wesi tormas pikse mürinal  üles ja sünnitas tagasi langedes sügawaid täiteid (trehtlisi) ja weekeerutusi. Nagu näis, oliwad  kõik kolm waimu tuul, laened ja pikne kahele noorele elule surma wandunud. Aga parislase nõrgas, köhnaS kehas elas tõesti kangelase  waim. Mis tale õnnetuseks saama pidi, sai õnneks. Wee wall töi teda kalju äärde ja walgu walgel silmas ta soowitud treppi mõne sülla kaugusel. „Sääl on päästmine!" mõtles poiss. Ta keeras tagasi. Osawaste heitis ta seljali,  nii et jalad kalju poole jäiwad. Laene wiis teda kohutawal kiirusel edasi; juba warsti saab ta julget poissi wastu kalju puruks pigistama. Aga ei! Rohusirts kargas õigel ajal üles ja tõukas ennast jal. ga kaljust eemale. Kuna laene eemale woolas, haaras uulitsapoiss alumisest poldist kinni. Päästetud!... Weel mitte Meri on halastamata; ikka weel loodab ta põgenejaid kätte saama. Ta uhub neid metsikult. Kramplikult surub Rohusirts ennast käte ja jalgatega poltide taha. Pikkamisi ja ettewaatlikult ronib ta üles ja küürntab wahetewahel selga laene wastu, et see teda ära ei purustaks. Juba ei ulata laened enam tema kõrgusele! weel minut. ja ta on sihil. Aga ta käed lähwad nõrgaks, päästetud piigaga langes ta külma kalju pääle. Teine paatükk: Kuidas RohufirtS übe doktori ristiisaks sai. Kui kaua Rohusirts nõnda minestuses lamanud  oli, ei mäletanud ta. Ta ärkas nii wöhiwoõras  kohas üleSse, et ta ennast und arwas nägema. Saatus oli tale siiamaani kuri wöerasema olnud; seitsme aasta vanadusest saadik oli nälg, külm ja peks tema osa. Ta oli esite sigariotste korjajaks, pärast palaganis karusseli väntajaks ja veiderdajaks. Aga see töö ei olnud Rohusirtsule  hää ja ta hakkas korstnapühkijaks. Siin tuli tale esimene hää juhtus ette. Korstnapühkijana sai la tihti ühe õpetlase, hra Oballi juures käia. Sel Oballil oli õpetatud Malai või Biruangi töuugu karu „Ludwig," kes aga koeri kangesti vihkas. Proua Oballil oli vaike tua kutsu .Violetta," keda see väga armastas. Proua Oballi hoidis koerakest ülihoolsalt, aga ühe korra sattus karu kogemata koera juure ja murdis tal' seljaroo katki. Koera kisa pääle jooksis pr. Oball ligi ja tahtis karu esimise pihkupuutuwa revolvriga tulises wihaS maha kõmmutada. Karu aga ajas hambad paljaks ja õrises tigedalt, nii et pr. selle nöun kohe katki jättis. Sellegipärast ei suutnud ta karu enam oma läheduses kannatada, vaid palus meest, teda kohe ära saata. Hra Oball kinkis karu Rohusirtsule. Wäike korstnapühkija võttis anni tänuga vastu ja hakkas karuga maad mõõda ümber käima. Ludvig oli, nagu näha, sündinud hulgus, sest oma uue peremehega ümber rändades oli ta palju rohkem rahul, kui endises põlves. Niiviisi jõudsiwad kakS sõpra viimati ka OdierneSse, kui nad juba mitmed külad ja linnad läbi käinud olivad. Slin mõistis Rohusirts, et tema elukutse meri oli, Ludwig jäi korterit hoidma ja Rohusirts  aStus „St. Kaourentini" kalapüüdjate lootsiku  pääle poisiks. Kõik need mineviku mälestused mölkusiwad poisi meeles, kui ta minestusest üleS ärkas ja viimati aru sai, et ta võõras tuas on, kuna tema ligi tasa kõneldakse. Sellepääle tundis ta, kuidas ta hambad hoolikalt lahti wajutadi ja tale midagi meelepäralistsooja jooki suhu tilgutad!. Posis tegi silmad lahti, Esmalt vaatas ta woodi ees seisva inimese otsa ja ütles siis nõrga, aga rõõmsa häälega: „See olete teie, Karadok. Tänu, andke mulle veel veidi!" „Kuulge, doktor!" hõiskas Karadock. „Tema räägib. Ta ei ole surnud!" „Aa, doktor on siin!" hüüdis Rohusirts, „mu hää doktor Locherlet! Tere, doktor!" Ta piatas. See härra, keda Karadock tohtriks  nimetas, ei olnud punasenäoline ja hallihabemiline Odierne Locherlet. Ei, see oli umbes 30 aasta, kõrge, sale, kahvatanud näo ja paksude mustade juukstega aruldane tore mees. Tema mõtetes mustad silmad näisiwad inimese hinge „Hm, ja see ei ole ju onu Locherlet," lausuS poiss tusa, „see ei ole härra Locherlet, tahtsin ma üelda," lisaS ta parandades juurde. Wööras naeratas. „Ma olen ainult ajutiselt siin ja asun MaleSluizi lossis. Ma tulin siia, kui nägin madrusid teid ja seda piigat kandma. „Need madrused olime meie!" seletas Karadock.  „Waewalt jõudis meie lootsik maale, kui me' kohe köitega kalju pääle jooksime ja sind ühes Piigaga minestanult poole tee pääl leidsime." „On ta surnud?" küsis poiss kartlikult. „Ei. Aga tead isegi, piigad on ju teisest sordist, kui meie mererotid. soolast vett kardavad nad väga. Ta ei ole veel üles ärkanud. Ta on sääl." Rohusirts tõusis kergesti istukile ja vaatas näidatud koha poole. Järgmises voodis magas piiga, kuna tema juures keegi noor naesterahwaS talitas. See oli proua Arbra, apteekri abikaas. Poiss märkas nüüd. et ta apteekri magamise tuaS oli. „Ta jääb elama, kas pole õigus, doktor?" küsis poiss. Doktor nikutas jaatades pääd. „Ja, mõne minuti järele on ta ju nii tugev,  et oma elupäästjat tänada võib!" Poiss punastas ja wastaS õlasid kehitades: „Tanu pole vaja! Pole suur afi veest välja tassida, kui kala viisi ujuda mõistad. Aga ma tahaksin teada, mis seesugune plika, kelle kohus oleks, papa ja mamma seltsis puhata, öösel niisuguse ilmaga väljas hulgub ja siis vette plahvatab. „See neiu ei ole vaeserahva laps," lausus doktor, „seda võib juba tema riietest naha." „Seni tõusen ma üles; kuS mu närud on?" Doktor raputas pääd, aga poiss hüüdis: „Ma olen ju täiesti terve! Hei! peremees pange need sirmid siia woodi ette. Nii, ja nüüd andke riided siia. „Oota, poiss! Joon jooksis sinu korterisse ja toi kuivad riided siia. Sinu karu tuli ka kaasa." Karadock tegi ukse lahti ja kisendas oma passi häälega: „Hei, Joon, too poisi riided siia... Mis, kuradi pihta! ?" hüüdis ta ja rabaS ukse piidast kinni. Sest vaevalt oli uks lahti läinud, kui karu tulise rutuga tuppa tormas ja teda peaaegu selili pidi viima. Ühe hüppega oli ilus loom Rohufirtm woodi eeS ja lakkus rõõmsa urisemisega tema käsi. Poiss hakkas teda naeratades silitama. Karu aga töm- baS esite kui kartlikult, siis pikkamisi ja mötteS õhku sisse, siis jammuS ta pikkamisi piiga woodi ette ja iStuS sinna uudishimulikult maha. Doktor silmitses tähelepanelikult karu tegu ja ta ilusal näol wilkuS imestus. „On see sinu karu?" küsis ta. „Minu!" wastaS poiss. „Kust sa ta soid?" „See kingiti mulle Parisist. Härra Oball, kes Accesi uulitsas elab. andis ta mulle!" Rohusirts oli ennast täiesti riidesse pannud  ja läks matruse salga ligemale. „Kas tead. kust hra Oball selle karu sai?" „Selle kohta ei tea ma midagi. Korstna pühkimise juures polnud tal' ju võimalik niisuguseid  aSju jutustada." „Sa olid korstnapühkija?" küsis doktor imeStates.  „No jah! Mis teha, tormis igaviisi leiba saada püüda, kui vanemad miljonärid ei ole, või neid ei olegi. Rohusirts vaikis. Sel pilgul awasiwad piiga silmad veidi ja ta ohkas rängasti. Karu hulus tasa. See hääl näis piigat vististe imestama; . ta tegi uuesti silmad lahti. Kõik oliwad walmH kiru eemale viima, aga ilus piiga sirutas kae välja, et karu silitada, mõistmata rõõm vilkuS korraga ta silmas ja ta sosistas: ghalva ja Mahaputra!" ja need arusaamatad sõnad näisiwad Ludwigile arusaadavad olema. Karu tõusis püsti ja pani esimesed käpad lahkel urisemisel woodi najale, kuna piiga teda ilma vähema hirmuta silitas ja meelitas. „Hee, preili Ludwig on teile vana tuttav?" hüüdis poiss, kes oma imestust, kauemini taltsutada  ei suutnud. „Ta salalik! Ta ei rääkinud mulle sellest millalgi midagi!" Piiga kuulatas, aga ei mõistnud wiWSto - midagi, vaid lausus mõned sõnad meeldival häälel sessamas kõlarikkas keeles. Igaüks sai aru, et ta Prantsuse keelt ei mõista. Doktor aStus proua Arbra juurde ja ütleS: „See neiu on vististe mõnede reisijatega siia sõitnud. Olge hääd, aidake teda riidesse panna, siis viin ma teda Malekluizi lossi, kuS minu söbradel üleilmliste keelte sõnastikud on. Nende raamatute abiga ehk saan ma tema rahvust  teada ja teda ta vanemate kätte viia." „Sa tuled kaasa," ütleS ta Rohufirtsule. „meil on sind tarvis." „Ärge teda liiga kaua enese juures pidage," mömistaS Karadock, „tuul vaikib ära ja meie piame hommikust ööd merele minema." „Ei, ei, homme ei läha teie kuskile, mina ise palkan teie lootsiku homseks, olgu hind missugune  tahes. Aga nüüd on mu esimene tah - mine, et te puudumata Malekluizi lossi ilmut. Soo! Nüüd aga puhake rahuliste hommikuni." Karadock ja madrused aStusiwad teise tupp mida ka doktor ja poiss tegiwad. Ei läinr kümmet minutitki mööda, kui proua Arbra pii§' nende ette tõi. Endine uulitsapoisS ei võinud imestusehüü tagasi hoida. Piiga pikk. valge tunniks ei olnud we. ärakuiwada jõudnud ja proua Arbra oli tal oma tütre Bretagne rahvariided selga pannul Wäike tanu ja siniste lõngadega äraõmmeldiN põll pasfifiwad üliväga. Doktor naeratas takr lahkesti vaStu, sammus siis apteekriga jumalaga jätma ja asius uulitsale. kuS tal tõld oli. Doktori  märgu pääle LStufiwad piiga ja tema päästja tõlda, Ludwig hüppas kutsari kõrvale puki pääle ja kui doktor tubli proua Arbraga veel kord jumalaga oli jätnud, istus ta laSte juurde ja sõit läks üle Goyene jõe Malekluizi loSsi poole edasi. 1904. Sakala. 5