Töömehed õhkasiwad. Tohter tegi haige juures weel midagi, sõitis siis minema ja lubas õhtul weel tulla. Onissim toibus wäha. Ta käskis preestrit kutsuda. Kohe läks keegi selle järele. Kannatamatalt  ootas Golowatshow preestri tulekut. Wiimaks tuli töömees tagasi. „Ei saanud preestrit," ütles fee, „oli wälja sõitnud ja alles ööseks tulewat tagasi." Golowatshow hoigas. „OH minu Jumal! Ata ei jõua nii kaua oodata. Kardan, et enne ära suren." Lames weel natuke aega, ajas siis üles, just nagu oleks midagi meelde tulnud ja hüüdis  sulast. „Käse kõik siia tulla, kõik, kes sääl on, töömehi, sellisid... kõiki, keda näed, kutsu... tahan kõikide ees pihtida. Mul on raske, ei wõi rohkem, kutsu...!" Töömees jooksis wälja ja hüüdis inimesi. Hakkasiwad ka wiimaks koguma. Golowatshow kogus ennast ja hakkas siis rääkima: „Kuulge mind, wennad! Tahan teie ees oma hinge waewa kergitada. Minu patud on suured! Oma elu ajal olen ma palju kurja teinud. Lapsest saadik olen ma ühest patust teise elanud. Mida rohkem edasi, seda rohkem on kurat mind oma wõrku mässinud, ja mina? mina ei ole tale mitte wastu pannud. Himuga tegin pattu ja ei mõtelnud selle pääle, et Pärast ka karistus tuleb." Ta jäi wait, tõmbas sügawaste hinge ja rääkis siis edasi: „Jah, Palju Pattu olen ma teinud! Kui hakkad oma tegude pääle mõtlema, lähab süda raskeks ja seisab nagu kiwi all. Niisugune aeg ei kestnud kaua, hakkasid oma asju toimetama  ja kõik oli möödas. Endised patud meelest läinud ja nüüd mõtled ainult, kuidas paremine teha ja toimetada ja et ikka rohkem kasu saaks, seda ei tule mõttessegi, et mõnikord minu kasu teise õnnetumaks teeb... Kõigest rohkem waewab  mind üks patt, suur, hirmus patt... Juba ammugi tegin selle patu, noorest pärast weel. Mustade tegudega olen ma rikkaks saanud... warastasin... noh mitte ainult warastasin, waid halwemat tegin... Hirmus on seda meelde tuletada . . . järgneb z Kõige parem pois. Saksakeelest B. Renzi järele J. Saar „Aga seda päästmise tööd oleks ju iga teine wapper mees korda wöinud saata." osatas jällegi Valitsuse nõuunik. Oberst ei lasknud aga sellega ennast eksitada,  waid ütles ainult: „ Oodake!" ja mestis edasi: „Preili Ellen oli wäga wäha filmakönele kättefaadaw neiu, temast paistis nii wälja: ikka kümme sammu eemal hoida! Kedagi ei eraldanud  ta teiste seast wälja ei kannatanud ka wähematki katset temale lähemale astuda, ja wöiS ühe weel niisuguse juhm-julge lipitfuse üle otsekohe  kurjaks saada. Ta oli nõnda ütelda, tormilik-waba.  Sina, Espenstein, wöid seda hästi tõendada, sina oled ju terwe luo kaasa elanud ja olid ainus, kes Ellenit korraga õue ei peletanud  !" Wana härra kehitas kaunatamatalt õlasid ja kattis enese suitsupilwega kinni; temale ei näitanud see sugugi hää meeletuletus olewat. „Kahte ehk kolme korda," jutustas Lodenweldt edasi, ,katfus Spreen oma pakitsema südame seisukorra  üle preilile näpunäidet teha, kuid iga kord põrkas ta sellest tagasi, ja jäi lõpuks ikka Vaiksemaks ja sönakehwemaks. nähtawaSte wae- waS ta ennast kahtlemata mõtetega, kuidas ometi ükskord sellele armuwalule järsku lõppu suudaks teha. Näokatte pidul, mida komander S—st, toime pani, tegi waefeke wiimase katse, et oma südant kallima ees Välja puistata. Waewarikka  luuramise järele läks tale ka wiimakS korda, oma meelte VangiStajat näokattes tunda ja trehwas temaga puhweti juureS kokku. Warsti jutustas Spreen preilile ühest noorest mehest, kes ilma temata elada ei wõida, keS teda tõsiselt auustada, otse jumaldada, ühe sõnaga ta andis  ennast täitsa mõista. Sääl kuulis ta aga häkitselt sõnu: „Härra leitenant von Spreen. ma palun teid sarnast kõnelemise wiisi minuga edeSpidi mitte - " Järsku jäi kõneleja wa>t. Weel kord julges Spreen suu lahti teha: „Lubage Vähemalt, mu armuline preili, et ma teie ema prouaga aga ta ei saanud mitte lõpetada, - armuline preili saatis tale läbi maske niisuguse kurja pilgu, mis oma tähendus selguse poolest midagi soowida  ei jätnud ja lippas süält eemale. Kuid siiski teadis Spreen tuhandate Väiksemate asjade läbi, et preili tema pääle mitte waStu tahtmist ei waatanud, et ta palju teiste seast enam lugupidamist  teeniS; ta teadis weel et tema Elleni Vanematele sugugi mitte Vastumeelt wäimees ei saaks olema. Ta oli piit ilus mees. jöuukas, vähemalt ei olnud ta wölgadest midagi kuulda. Aga nagu nii mõnigi kord tüdrukud teewad, laskis Ellen teda hää meelega siplcda, ehk ka noh, missugune  noor ohvitser Spreeni olekus siis ikka püssi kätte tahmaks ja päha paugutaks. Hommikul pärast seda pidu, oli pühapäev,  lames Spreen alles unekuues sohva pääl, sääl juures eilafe läbikukkumise üle järele mõteldes  ja pääd murdes kohwigi külmaks lasknud minna, kui ma kirikusse minnes tee päält tema juurde teda silmapilguks vaatama, sisse aStusin. Kohe minu järele lipsas ka Jochen sisse. Ta kandis taldrikut käes, mille pääl ime kena, lõhnav  sedelike seisis. Küsivalt vaatas Spreen tooja pääle. „Mis see on, Jochen?" „Armulise preili käest." kokutas mees. „Armulise preili käest?" „Jah, preili Ellenilt." „Miks sa nii arwad?" Meeta andis selle mulle, kui ma täna hommikul,  kui ma kui ma —" „Noh?" „Kui ma neilt mööda läksin." „So!" ütleS Spreen ja silmitses meest terawamalt,  kes körwuni punaseks läks. „Sa tunned  teda ammugi juba, Meetat nimelt?" „Jah, härra leitenant, sest saadik kui ta saanisöidul —" „So, so! Ja olete nüüd üksteisega hääl jalal?" lochen naeris ja waataS meie mõlemate pääle kohmetult. „Ja. meie heidame abielusse, kui ma lahti saan. Meeta on omale juba pisut tagawara korjanud ja armuline preili kingib temale  maja kraami ja meie rendime endile maja ja maad!" „Meeta on siiS oma käskijanna usalduse osaline," ütleS Spreen wahele, kellele walgus paistma näis hakkama. „Jah!" pahwataS lochen wälja, „ja ta jutuStab  Meetale kõik. Meeta jutustab seda jälle minule; armuline preili sallida teid küllalt, aga Meeta ütleb, ta olla wäga pentsik; ü?S kuiw, harilik  kihlus ep olla mitte tema maitse järele." Spreen näitas mulle sedeli, mis nii käis: Mu härra, ma loodan, et Teie eila mind täiesti möistfite ja minu wanemaid mitte ei tülita." E. E. Miskil juhtumisel ei näitanud see nöuuSolemise  poolt. Selle aja sees pidi Jochen weel kord „emale" kirjutama, sest et meil palju talitust oli. sellega palju oja puudust ja Spreen oli kurwameelsem, kui kunagi enne. KalS wöi kolm päewa hiljem tuli ta minu juurde ja tõi hiljuti ema käest saadud  kirja ligi, mis wäga palavat ja trööstivat sisaldas, ja andis siis weel Jocheni k-rja, mis järgmisett käib: „Kallim, armulisem mamma! Räbala-paraad ja wäga palju tüli ja tööd, ma täidan paaliku aset, ses praegu iseenesega mitte wäga hästi rahul ei ole. Mina olen nüüd iga päew pahas tujus ja kirun tihti Jochenit, ilma et ta seda ära teeniks, sek tuleb sellest, et ma palawaSte armastama  olen hallanud, ja nimelt Ellen Curti, kes aga, kahjuks, minuga hästi leppida ei taha. Kuid Sina, mamma, tröösti ennast, minu Äohen on tubli tark pois, kes oma isanda häaks kas wõi tulest läbi jookseb.  Kül tema hää nõuu leiab, kuidas ma Elleni kätte saan; mis Issand on ühte pannud, seda ärgu inimene lahutagu. Seda kirjutab truu pois Jochen Kunze. See oli juba natuke liig, ja Spreen sugeS oma tubli Jocheni mehe moodi läbi, mida see hirmunud alandusega vastu wõtma näis. Siiski peitus ..kere pääle" saamise ajal Jocheni silmades  midagi, mis tema kohkunud alandusega waStukölas  näitas olewat, just nagu oleks ta ütelda tahtnud: „Taple ja wemmelda paale, minul on sinuga ikka hää nõuu!" Olgu mis tahte, kiri oli hästi mõjunud, sest nüüd hakkas Spreenil ema käest, kellel poja meele olu juba waremalt tuttav oli. iga päew troostiriktaid kirju tulema. Imeilus suvi oli käes. Söbraliste perekondade  lustisöitudel ümberkaudsuse toredates metsades  ei tahtnud lõppu tulla; isegi paar päewa enne mauöwrisse wäljamarSsimist leidus niisugune  piduStuõ aset, kuhu Svreeni ja mind niisama  kutsuti. Selleks oli ime tore, ülinöiduStine  ilus lehtpuu mets wälja waadatud, ja nii ruttaS siis paale lõunat kella kuue aeguS terve rügement inimesi, kül tõldades, kül ratsa wärawast  wälja, ta ohwitseride poisid oliwad ligi, et oma harrastele käepärast olla. Nende seas oli ka Jochen tuli uues, hallist kalevist õmmeldud  teenija ülikonnas, mille külles hõbedased nööbid wälkusiwad ja mis tale imeilusast? passis  Preili Ellenil, kes ema ja kahe onutütrega ilmus, oli tuaneitsi Meeta ligi. Oli imeiluS päew ja weel toredam õhtu, ja ometi ei teadnud ma, mõni minut aega, kaS ma Spreeni asemel Jochenit kaeluStanud, wõi ta koguni maha oleks löönud. Nõnda, meie istusime  ühe tugewa pöögipuu all muru pääl ringis maaS, kohwi ja koogid seisiwad eeS, sääl tuleb Jochen minu naabri Spreeni juurde ja palub sosinal, et tale luba antaks oma isa kodu minna, keS siinsamas lähedal külaS olla, ta tahta isale ootamata rõõmu teha. „Uus ülikuub," mõtlesin ma ja märkasin, kuidas pois wargsi ajutiseks üleSse seatud kohwi köögi poole sammus, sääl preili Meetaga wäga elawalt kõneles ja siis metsa tumedusesse ära kaduS. Nüüd läks ka Meeta oma käSkijanna juurde, sosistas sellele natuke körwa sisse ja kadus  siis ka niisama sellesamaSse poole külge. Ma ei tea mitte, kuidas ma selle pääle tulin, aga ma aimasin midagi iseäralikku. „Pärast. kui kohwi joodud, wöeti jalutuskäik  kõrgematesse metsa kohtadesse ette, kus vanad  pöõgi pörakad segatult noore alusmetsaga kaSwafiwad. Pehme uimastav magus lõhn heljus  meie ümber. Pea lagunes seltskond laiali, 680 S a ? a l a Xs 83 1904.