Saarlane UW Kikiildine xalitika ajaleht i»aa- ja liaaarahaiale. UW IK 3S Teisipäewal, 31. augustil 1904. XX. aastakäik. maksab: Pooles aastas t „ SS „ Ilmub igal ..Saarlase" toimetus ja wälsaandmine Kuresaares Kauba-uulitsas »r.17. Saarlase toimetusele.Kuresaarde. Kuulutuste xetit rida maksab F i. Sõda. Kindral-leitnant Saharowi telegramm Päästaabile 17. augustist 1904. Täna tungisiwad jaapanlased, kella 5 hommiku alates kuni kella 9 õhtu, meie eelseisukohtadele Ljaojani juures kallale. Taitsõhe jõe pahemal kaldal oli suurtüki» ja püssituli aegajalt kuni wiimase wõimaluseni  tugew. Jaapanlaste päätugewus oli meie keskseisukohtade  ja meie parema tiiwa wastu sihitud. Jaapanlaste rohkearwulised pääletungimised  löödi terwel wüerinnal tagasi. Meie mäed wötsiwad wastukallaletungimisi ette, mis püssitikkudega wõitlemiseks muutusiwad.  Mõned seisukoha asepaigad, mis wõitluse  ajal jaapanlaste kätte langenud, wõeti mõitluse lõpul meie poolt uuesti tagasi. Suurtükiwäe wõitluse ajal wõitlesiwad meie patareid hüä tagajärjega waenlase suurtükiwäega. Umbes kell 4 p. I. oli wastase suurearwulist  mägesid meie paremast tiiwast mööda minemas näha. Sõjamäe üleüldisest tagawarast wäljasaadetud pataljonid, kellest üks osa pääletikkuwate jaapanlaste tiiwa kallale tungis, sundifiwad pääle palawat wõitlust möödaminemist seisma jääma ja jaapanlased pidiwad taganema. See wõitlns wöltas ka pimeda tulekul  edasi ja lõppes alles W 9 õhtu. Sõjamäe meeleolu on Riesti hüä. Kõigile söjawägedele, isegi eelwäefalkadele, teadaantud ametlik teade 13. augustist, et wägilastmeeleline Port-Arturi linnamägi kõik jaapanlaste kallale tungimisel» tagasi on löönud, wõeti rõõmuga waStu, ülendas meel enam sõjamügede meeleolu ja äratas püüdmist, oma kaaslastest mitte taha jääda. Meie kaotuste kohta ei ole meel mitte selgusele jõutud, nemad on aga suured ja, kinnisidumise kohtadest läbikäinud meeste armu järel otsustades, wõib üleüldist kaotust  3(10(1 mehe pääle arwata. Wastase kaotused peawad wäga suured olema. . Ljaojanis, 19. aug. (1. sept.) (Reuter.) Teisel päewal algas wõitlus koidu ajal. Wenelased hakkasiwad mitu korda jaapanlastele  pääle tungima, kes lõuna poolt otse Ljaojani pääle liikusiwad. Jaapanlased andsiwad Wene seisupaikadele kella 4-nii päälelõunat tuld, kui wõitlus, mis paäwõitluseks oli muutunud, lõunaja  lõunaidapool lõppes.. Jaapani pääletungimisõ pääliini poolt katsusiwad jaapanlased wisalt Föngwang- tshöngi maanteel Tsjaowantsheni küngast ära mõtta, mille pääle Wene suurtükikuulid  hulgana langesiwad. Sellepääle waatamata, et Wene suurtükid  koledasti tuld andsiwad, katsusiwad jaapanlased päewa wältusel mitu korda küngast kätte saada. Äge suurtükkide kahewõitlus kestis kuni kella 7-ni õhtu, ilma et wõit ühele wõi teisele poole oleks kaldunud. Wisa wastupanemisega Sensushani mäe juures, mis kõige tähtsam seisukoht Ljaojani juures on, sundisiwad wenelased jaapanlast sellest küljest pääletungimisi lõpulikult seisma jätma. Wõitluse tagajärg näitab, et wenelased  iga kogemata juhtumise wastu ettewalmistatud  on. Et wõitlus suur oli, siis on Wene haawatute arw wõrdlemisi suur; jaapanlaste  kaotused on kolesuured, iseäranis sääl, kus nemad tagasi löödud. 17. auguÄil kell 7 õhtu wõtsiwad jaapanlased  wiimase pääle tungimise Föngwaagtshöngi  tee poolt ette. WaStastikku -tuleandmine kestis terwe öö. 18. augusti hommikul algas wõitlus uuesti. Õhtul wõtstwad wenelased pääle tungi- Tennekstoni õnn. g A. v. Perfalli järele E. W. E. Jumal, minu Jumal! soigus tema wahet pidamata, tegi aga sellejuures ometi miim käsku mööda, nõnda et meie wiimaks üsna körwustiku üksteise wastus olime. Sel silmapilgul kõlas sajahääleline hädakisa minu kõrwu ja määratu wali weesulin, mida mina surmatunnini ei unusta; siis oli kõik möödas; Mispel oli wee alla waibunud. Minu seltsiline õhkas südant löhestawalt ja kisendas siis: Nüüd on ometi kõik kadunud!  Tema hääl oli mulle tuttaw, oga kuida mina ennast ka waewosin, et tema nägu näha, oli see ometi suure pimeduse pärast ilmwõimata. Hüüame mõlemad ühendatud jõul appi, wõõras laew peab ometi weel meie ligidal olema, ütlesin mina. Olete teie herra Dearborn? päris tema. Jah, see ma olen, aga olete teie Holston? küsisin mina. Suur puhmas toakaswufid, mis toa ja weeranda wahet täitfiwad, liikus häkitselt. Braddon, kes oma ajalehest warjatud, põncwusega  Dearborni jutustamist kuulas, märkas  seda kohe ja sai nüüd alles ka sellest märku, et klaweri mäng juba tükk aega waikis. Tema pilk lendas otsides aeda. Proua Dearborn mängis lageda pääl noortega  ühes, aga kus oli tema Anne? Braddon kargas järsku püsti ja pani ajalehe käest ära. See on teie oma süü, et mina sellest asjast praegu räägin, aga kannatage weel natuke, lõpp on ju nüüd pea käes, ütles herra Dearborn Braddoni poole pöördes. Braddon ei pannud tema sõnu tähelegi waid waatis rahutumalt ringi. Saal näitaS tühi olewat, tema tahtis juba säält ära minna, kui korraga jälle palmi oksa liikumist nägema juhtus. Braddon  astus ligemale, kaswude taga, nendest warjatud, seisis Anne, tema oli iurnukahwatu ja wahtis iseäraliselt uurima pilguga tulija otsa. Tema surus sõrme waikimise täheks oma huulte waSta ja tõstis teist kätt otsegu ähwardades Braddoni poole. Dearborn rääkis edasi. Sarnasel silmapilgul ei wali meie inimeste  wahel ega pea wahet. Ma arwan, et meie siis ka koguni mõrtsuka üle rõõmustaksime,  kui teda enesele seltsiliseks saame. Meie hoidsime kõwasti kokku, otsegu oleksime terme eluaeg kõige paremad sõbrad olnud. Meie kisendasime hingewäest ja lasksime endid laenetest edasi tagasi wisata. Rääkida  ei wõinud meie enam, aga häälitsemise  läbi püüdsime ometi wastastikku üksteisele  märku sellest anda, et meel eluS ja poomi küljes kinni olime. Parema külje pool on üks paat! kisendas tema korraga. Mina tundsin uut elu oma kangeks minewatesse liigetesse woolawat, ka mina silmasin nüüd ühte musta kogu meie paremal pool küljes. Mina kisendasin kõigest jõust ja lühemal silmapilgul lendas eemalt wissatud  köis minu käe pihta. Mina haarasin sellest kinni ja ma pean oma häbiks tunnistama,  et herra HolSton mul sel silmapilgul täitsa meelest läinud oli. Mina tundsin, et mind tõmmati ja natukese aja järele lõi mu pää wastu paadi äärt; kaks tugewat kätt hakkafiwad minu ümbert kinni ja herra Braddon tõmbas mind, teiste wastupanekust  hoolimata, paati. Minestusesse langedes kuulsin just oma taga weel luust ja lihast läbi lõikawat kisa, mis wist herra Holstoni suust tuli, kes enne paati saamist ärawaibus, ning edasi ei tea mina midagi enam. Herra Dearborn oli sõna pidanud, tema ei olnud tänapäewani proua Annele oma päästmise lugu tema praeguse mehe läbi jutustannd, ehk Anne seda küll mitu korda ja tungiwalt temalt nõudnud ja palunud oli. Praegu kuulis ta sellest esimest korda ja kõik üsna selgesti. Tema mehe näo pääl oli hirm ja ahastus, jälestusega segatult,  selgesti lugeda. Jälle tõusis tume kahtlus oma mehe wasta tema rinnas, mida tema omas õnneS juba mitu korda mahasurunud ja ära lämmastanud oli. See ei olnud siis sel teatud korral ometi mitte tormilind, sosistas tema iseäraliku  waatega Braddonile. Kõla ja pilk oliwad selle silmapilguni alati õnneliku, lahke ja rõõmsa naese juures nii teistmoodi, et see Braddonisse täitsa wõõraStawalt mõjus. Juba tahtis tema oma luuramise paigast lahkuda kui üks herradest küsis: Ja herra Holston, sai tema tõesti sel korral surma? Anne jäi uuesti peatama ja hoidis ka oma meest paigal. Arwamise järele küll, aga sellegipärast ei ole tema pääsmine ilmwõimata. Sultan oli alles meil ligidal ja kalameeste laewade parw olla ka sel öösel sääl saadawaS olnud. Wõib ka olla, et mõni muu laew ka weel seda teed sõitis.