Waadake. Kurtis, sinna nurka. ütlesin ma wanaeide juhatust tähele pannes. - Hei. sõbrad, -- waatke, kus warandus on, hüüdis Kurtis! waadake, kui Palju. Meie ruttasime pimedasse nurka, kus sir Henri lambiga seisis. Sääl seisiwad kolm kiwist kasti igaüks  kolm ruut jalga suur. kaks oliwad alles kinni pitseritud, aga üks nendest seisis lahti. Kiwide hiilgaw  paiste sellest kastist pimestas meid seda wõrt, et meie sääl ühtegi kiwi ci näinud. Kui silmad selle läikega juba harjunud oliwad. nägime, et kast kuni ääreni kallid kiwa täis oli. Ma wotsin peo täie wälja ja waatlesin neid häämeelega. Nüüd oleme meie kõige rikkamad inimesed ilmas! hüüdsin ma. Mis oli Kröösus? Ta on kerjaja meie ees! - Hi, hi. hi! - naeris Hahuul meie selja taga, ühest nurgast teise hüpates, naga nahk hiir. Sääl on need läikiwad kiwid, mida teie nii wäga armastate! Wõtke niipalju, kui tahate. Wötke. sööge? jooge! ha, ha, ha! Wanamoori sõnad oliwad meil nii naljakad, et meie neid kuuldes tahtmata naerma hakkasime. Ja see warandus oli nüüd kõik meite, ta oli meie jaoks korjatud ja siia kokku Pandud; ei kuningas Salomon  ise. ei don Silwester ei saanud seda tarwitada:  kõik saab nüüd meile. Wötke ka need teised kastid lahti, walged inimesed! kraaksus wanamoor, sääl on weel rohkem kiwa! waadake nende pääle ja rõõmustage endid nende läikest! Ha. ha, ha! Meie murdsime esimese kasti lahti ja nägime, et ka see ääreni kallite kiwidega täidetud oli. Kolmandama  kasti sees oliwad kõige suuremad, wälja walitud kiwid, sääl ei olnud ühtegi kiwi alla 20 karati, aga palju nendest oliwad tui munast suuremad.  Mõned nendest oliwad kollakat karwa, mis muidugi nende wäärtust natuke alandas. Kiwide waatlemisega oli meil nii palju tegemist,  et meie tähele ei pannud, et Hahuul wäljakäigu poole läks. Oh Bugwan! Aita! Aita! Kiwi langeb alla! Bugwan! Kuulsime Fulata meeleheitlist hüüdmist. Suur Jumal! See on Fulata! Nende sõnadega jooksis Hud ukse poole, kust hääl tuli. Oh aidake, ta tapab mind ära! Aidake? Meie jooksime tüdrukule appi. Üsna ukse ligidal,  mis aega mööda madalamale wajus ja weel umbes kolm jalga kõrgel seisis, wõitles Fulata meeleheitlikult  wana nõiaga. Põrand ümberringi oli Merine.  Sureja hoidis kõigest jõuust Hahuul'ist kinni, kes alla langewa ukse voole kippus. Fulata jöuud nõrkes ja ta langes minestanult maha, wanamoor kiskus ennast tema käest lahti, laskis käpuli ja tahtis nõnda uksest wälja ronida. Juba oli ta ukse all! Oh, hilja! Raske kiwi uks pigistas ta kinni. Ta kisendab,  kisendab meeleheitlikult surma walus, kuna kiwi ikka madalamale wajub. Hirmus walu kisa täidab koobast ja kiwi on paigal oma koha pääl, wanamoor tema all surnuks pigistatud. Meie jõudsime  sinna, kui kõik juba lõppenud oli. Siis jooksime Fulata juure. Waene tüdruk oli weel elus, suur nuga oli tema keha sees, surm ei wõinud enam kaugel  olla. - Ma suren, Bugwan! sosistas tüdruk. Ma nägin, kuidas wana Hahuul, nagu uss tvälja ronis; ma ei hoolinud sellest. Kiwi hakkas langema ja ta pööras uuesti siia tagasi ja wahtis teie poole. Ma nägin siis, kuidas ta uuesti langema  ukse alt Mälja minna püüdis ja ma hakkasin temast kinni ja ei lasknud teda ära minna. Siis tappis ta mind, ma suren, Bugwan! Waene, waene Fulata! - hüüdis Fulata meeleheitmisega ja hakkas teda, kui meeletu suudlema. Bugwan! rääkis Fulata natukese aja Pärast. Kas Makumatjan siin on? Ma ei näe teda mitte! Siin! - wastasin mina. Ole hää, Makumatfan, ja ütle Bugwanile, mis ma ütelda tahan, ta ei mõista hästi minu keelt. .Räägi, Fulata, ma ütlen temale kõik! Ütle minu käskijale, et ma teda armastan, nagu lilleke päikest armastab, ma suren rõõmuga, sest ma tean, et ta ennast niisuguse naesterahwaga nagu mina olen, mitte siduda ei wöi, nagu Päike ei wõi ennast ühendada pimedusega, ega must walgega.  Ütle temale, et mul wahete wahel tundus, nagu häälitseks üks linnuke mu rinnus, kes ükskord siit wöõrale maale lendab ja sääl oma laulust laulab.  Ja isegi nüüd, kus ma suren, tunnen ma, et mu süda mitte ei sure, ta on nii armastust täis, ct ta tuhat aastat wöiks elada ja ikka nooreks jääda. Ütle temale, ct ma, kui ma jälle elule ärkan, .temaga tähe pääl jälle kokku saan. Ma saan teda niikaua otsima, kuni :eda leian, ehk kül, wöib olla, ma sääl ka must ja tema walge on. Üks puhas! Oh ei, Makumatsan, ütle temale üksi seda, et ma teda armastan! Oh Bugwan! Tõmba mind enese ligemale, hakka köwemine minu ümbert kinni, ma ei tunne enam sinu kallistamist... Oh, Bugwan,!... Bugwan!... Oh Jumal, ta on surnud! - - hüüdis Hud pisarsilmil, kargas siis üles ja hakkas mõlemate kätega oma pääst kinni. Mikspärast siin nii palju kurwastada, j armas sõber, ütles sir Henri. teie lähate j warsi temale järele! Kas teie ei näe, et meie siia elawalt maetud oleme? ja ta näitas mahalangenud  sala ukse pääle. Need sõnad näitasiwad meile meie hirmsat olekut läiesti. Ainukene inimene, kes ukse saladust tundis, oli surnud ja nüüd oli see uks meie ees igaweste kinni. Ükski maapäälne wöimus ei wõinud teda awada. Hahuul walmistas meile meelega sarnast lõksu. Teda rõõmustas see mõte, et siin kolm walget inimest, keda tema südame põhjast  wihkas, pikalist surma furewad. Seda tähendasiwad  tema sõnad, mis ta meile ütles: Sööge! Jooge, neid kiwa! Wöib olla, et portugallasele seda sama saatust walmistada taheti, aga ta sai weel enne ära põgeneda. Meie lamp kustub warsti ära! ütlesin mina, otsime, ehk leiame sala wedru üles, mille läbi ust awada wöime! Rutuga katsusime ja kobasime kõik kohad, lae, seinte ja põranda juures läbi, aga kõik meie waew oli asjata. llma asjata! wastas sir Henri, - siin pool küljes ei ole mitte ukse awamise wedru. sest muidu ei oleks wana Hahuul nii wäga uksest wälja kippunud, kui see juba maha langemas oli! Tema surm ei olnud mitte kergem, kui surm, mis ta meile sellega walmistas. Siiu ei wõi meie midagi teha; lähame waranduse aita tagasi!  rääkisin mina. Fulata eluta keha tõstsime üles ja kandsime  kulla kastide juurde, kuhu teda maha panime Siis wötsime söögi korwi, istusime maha, jagasime söögi kolme wahel ära, lootes, et ta sel wiisil kauem ette lööma saab. Aga ehmatades nägime, et meie kõige wähema tarwituse juures waewalt kaks Päewa elada wõime; esimese jao sõime kohe ära, sest kõigil oli suur nälg. Et meil siin nüüd enam midagi teha ei olnud, siis hakkasime eneste hauda ligemalt järel uurima, iga pragu ja wäikest lähestikku kalju seina sees terawaste  tähele pannes, et teed wäljapääsemiseks leida. Aga igal pool oli terwe köwa kalju sein, mis meid ümbritses. Lamp hakkas juba kustuma. Kwatermen, küsis minult sir Henri, mis kell juba on? Kell oli 6 pääle lõunat, koopasse astusime meie kella 11 ajal hommikul. Jnfadus ootab meid, kui meie ööks tema juurde tagasi ei pööra, siis hakkab ta meid otsima! Aga ilmaaegu! Sest ta ei tea. kus salauks  on, ega tunne tema awamise wiisi. Ütleme, ta leiab kül ukse üles, aga ta ei wõi teda ära purustada,  sest ta on wähemalt 5 jalga paks. Waranduse  ahnus on maailmas juba palju inimesi hukka saatnud, nüüd saadab ka meid surma. Lambike walgustas weel meid ja kustus siis jäädawalt. Meie jäime pimeduses ootama, kuni järg meie kätte tuleb. XVIII. Pääsemist ei ole. Wöimata on neid tundmusi kirjeldada, mida meie ööd üle elades tundsime. Sügaw pimedus, surma waikus ja lootuseta seisukord ähwardasiwad meilt mõistust riisuda. Ükski hääl ei tunginud wäljastpoolt meie kõrwu; ma arwan, et meie kõige ilma suurtükkide laskmist ka mitte poleks siia kuulnud.  Õö oli otsata pikk, keegi meiest ei wöinud magama jääda. Wahest jäi üks ja teine natukeseks ajaks tukkuma, aga warsti ärkas ta jälle üles. Hud, mitu tuletikku teil Meel on? küsis sir Henri. Kaheksa, Kurtis. Tõmmake siis tuli üles ja waadake, mis kell on! Wiis, hommikul! Kas ei piaks mitte keha kinnitust wõtma? Mis tarwis? Mida warem sureme, seda parem! ütles Hud kurwalt. Ei mitte, wastasin mina. nii kaua kui inimene elab, Piab ta ikka lootma! Meie sõime; selle järele läksime sie Henri nõuu järele ukse juure, et seal karjuda, wöib olla, et keegi meid kuuleb Kõige esite algas Hud, kui meremees ja kapten, oli temal wäga Mali ja köwa hääl. kui ta karjus, pidin ma omad körwad kinni hoidma, sarnast häält ei ole ma enne mitte kuulnud. Mõne minuti järele tuli ta meie juurde tagasi ja nõudis juua, karjumine oli tema kurgu kuiwaks teinud. Et joogi tagawara meil ka wäikene oli, siis jätsime hüüdmise järele. Häkitselt tuli mulle õnnelik mõte. Kust see tuleb, et meil siin kinnises kaljukoopas  wärske õhu puudust ei ole; kust tuleb ta? Meie hakkasime uuesti otsima ja kaua otsisime ilma aegu. Mina ja Kurtis jätsime marsti järele, wäsinud >a kurwalt istusime kastide pääle, kuna Hud edasi talitas. Hei, sõbrad! Tulge siia! hüüdis äkitselt Hud !.. Meie ruttasime tema juurde. Pange oma käsi siia, Kwatermen l Noh? Kas tunnete midagi? Ma tundsin täiesti, et siin tuule tõmbus oli. Meie tõmbasime tikust tule üles ja waatlesime terawalt  seda kohta. Pörmanda sees oli wäikene pragu ja kui meie jalgadega selle koha Pääle põrutasime ja kuulasime, tundsime selgesti, et selle koha alune tühi oli. Terawama silmitsemise järele leidsin ma pörmanda  küljes raud wöru ja nii kohe hakkasime temast  kinni. Sir Henri, kui kõige tugewam, hakkas ühe tugewa rätiku abil, mida rõngast läbi Pistfime, rõngast kinni, mina astusin tema selja taha. hakkasin  tema keha ümbert kinni, nõnda tegi jälle Hud minuga. Nüüd tõmbasime kõik nii Palju, kui meil jõudu oli ja oh õnne, rõngas andis järele, meie kukkusime selili maha ja Kurtis'e jalge ette langes kiwi Plaat. (Järgneb.) Kui pääsuke kibuvitsa põõsal laulis. Rootsi kirjaniku Strindbergi jutuStuStest. Eestistanud P. Wilplu». Sellest mitte üle karata mõides, otsuStaS ta meele äraheitmises ennast siit alla kukutada, et niimoodi snrma saada Ta lendas juba alla, kui seina seeS jalgwärawat  rohelisesse aeda lahti minewat nagi... ja... ta ärkaS üles. Aga kui ta siis. oma seisukorda järele mõteldes,  oma ümber waatas ja meelitama metsa asemel ainult kafekeft nägi, tundis ta hirmust petetud tundmust ja ta ütles enesele: „Ole?s see wähemalt pärn!" Lehtede kohinat kuulates leidis ta selle liiA lihtsa olema: just nagu oleks keegi liima eh? peenikesi kiwikefi puistanud, kuna pärna lehtede kohinas pehmed, sammetised, waimustawad toonid  kõlasiwad. Järgmisel päewal närtsis kas? ja andis maha marju. Weel päem ja lehed oliwad tuimad ja andsid liikudes nagu hammaste lögiStamise Häält; miimaks  jäiwad tast ainult raod, mis tema lapsepõlwe  meelde tuletasiwad. Ja jällegi tuletas ta prohwet Joonat ja kikajoni puud meelde ja nurises, kui päike endist miisi tema pääd kõrwetaS UuS kuningas astus Oskar Haa asemele ja maa walitsemiseS oliwad uued tuuled tunda, otsuseks oli tehtud, laevateed kuni linnani kaewada,  et laewad ligemale võiks sõita. Sellesse töösse pandi sunnitöölist. Esimest korda pärast palju, palju aastaid jättis kivine inimene oma kalju maha. Ta oli jälle merel ja tale paistis sündimise linn silma. Kõige esmalt pani ta käru ja raudteed tähele. Madalas, jaama juures, tuli kaevanduse põhja sügavamaks teha. Sunnitöölised hakkastwad mere põhjast pori üleSse tassima ja laeva pääle laadima. Säält tuliwad välja: uputatud kassid, vanad jalanöuud, mädanenud rasv stearini vabrikust, nahavabrikute  väljaheited, kõik inimeste muStuS. mis juba aastasadade jooksul sillalt siuna oli heidetud. Ülestõusew mädaniku hais oli nii lämmaStav ja Sakal a N 8? I9OS. 652