Saarlane Teisipäewal, 17. januaril 1906. XXll aastakaik. „S<»<»rc<»rto" maksab -- kroonupostiga: aaSlas S r. kop V- » 1..23 ~ V. .. 75 ~ maapostiga: t . 30 , '/- .. t„ „ V. .. -.SO .. Üksik number 3 kop. --s— . Ilmub ükskord nõdalas, igal teist» päewul. ToimetuS KurcsaarcS PitkaS uul., Kuulutuste waStuwõtmiue kuiij Kuulutuste p-iit.rida S kop. lche kop. Politika, majanduse ja kirjanduse ajaleht. Mis nüüd teha? 11. -t» TarwiS ajaloost õppida, missugusel korral maaharija rahwas küllalt maad saada wõib. See küsimine on meie Saare rahwale küll kõige tähtsa m. Aga lihtne asi see maasaamine ka ei ole. 1764 aastal, Katarina 11. ajal, jagati Wenemaal kirikumaad talurahwale üra. Selle läbi sai arwata 1 miljon inimesi  mao-natukcse ja suurema wabaduse, kui see pärismõisate talupoegadel oli. Mitmed  päriSmõisate omanikud oliwad ka oma talupoegadele malmis maad ja wabadust andma, nagu ülem walitsusgi seda soowis, aga suurem hulk möisnikkusi oli selle wastu. Tõufiwad talupoegade rahutused, nii >t sõjawägi neid maha suruma pidi. 1767 a, s.o. kolMe aasta pärast, tehti rahutuste järeldusel  talurahma seisukord meel hullemaks, km see enne oli. Pärast anti ka kirikutemaad  jälle Üksikute isandate wõimu alla. Aga mõisnikkude õiguseid tõsteti tublisti.  Wiie aasta pärast, 1772—1775. tõusis lõuna-hommiku poolses riigi osas suurem mäss Pugatshewi ecstwõttel, jällegi maa ja usu pärast. Pugatschew lubas just kui meie kihutajadgi maad, usu- ja isiku wabadust anda, nii palju kui süda soowib. Kolme aasta jooksul tapeti pääle sajatuhande (100,000) inimese maha, suuremalt osalt talupoegi ; suur osa linnast ja kiilasi häwitati ära. Kes sai selle läbi kõige suuremat kahju? Ikka talupojad. N ude põli hakkas alles keiser Aleksander I. ajal järkjärgult paranema.  Nii siis wõttis Wenemaal taiurahwa  eluparaudamine pääle saja aasta, ehk küll peaaegu ühtejärgi nendele uusi õigusi anti ju parandusi tehti. JlmaS ja riigi elus ei sünni midagi järsku, ootamatult,  kärina ja mürinaga, maid samm sammult. Ma wõiksin meel sadasi. näitusi mujalt riikidest luua, kuidas talürahwaS igatsetud parandusi ja maad kätte saada on jõudnud, ka meie kodumaalt, aga see oleks asjata töö: ikka oleks näitustel üks ja seesama lõpp: „rahu nõudjad" saamad maad. Ka mässajad saamad maad, aga 7 jalga pikuti ja 3 jalga laiuti. Ja käremeelsed saamad ka maad, aga sagedasti külma maad. Mässuliste! inimeste kogudel on ainult see tähendus, et nad maksma korra kõikuma panemad, ja selle kõtkumlse järele saamad mitmed majandus- Ilsed puudused awalikuks, mille järele parandused  käiwad. Pääle maapuuduse puudub meil aga pääatjolilult maa korra ld uS ja mõiStuS maad tarwiliselt harida. Maa korralduses on meil pääpuuduseks  see, et maad mitte kruntidesse mõõdetud  ei oie ja et rendimaad palMel raske on ära osta. Saamad need puudused  kaotatud, siis on meil järg uueks eluks käes. Siis tõuseb ka meie põlluharimise osawus ja mõistus: omamaad harid igamees teistsuguse hoolega, kui rendi ja wõõrast maad. Mitmed arwawod, et me siis maad saame, kui mõisnikud siit plehku panemad. See on hirmus lapsik arwamine, ja selle arwamise järeldus ehk ongi mõne juures mõisate põletamine. Põletamise järeldus on aga üleüldine põlluharimise kitsikus, mässus ja nälg, ja karistus walitsuse poolt. See tee ei aja aga möiSnikkusi mitte minema,  maid ainult auuS wõiftlus tö õ ja hariduse waral wõib mõisnikkude kä.st jämeda otsa igas walitsuse ja töö harus ära wötto. Ja see turwitab aega Muidugi mõista, et meie rühmas hädalisi parandusi mõisnikkude eneste poolt warSti kätte saama  hakkab, sest see on nagu õhu sees, et parandused tulema peawad, ja selle wastu ei saa misgi jõud panna. Looduse seadus ja Jumala seoduS on juba see: mis sündima  peab, ses sünnib. See lapsik wiha, mis meie rahwal mõisnikkude wastu on, ei too meile midagi kütte. Sellest ci tahagi  ma praegu pikemalt rääkidagi: aeg ise annab sellest edaspidi meile kõigile õpetust. Meie pääwaenlased on bürokratid. Need on niisugused mehed, kes kõiksugu puru paberisse panemad, kõiksugu puru walitsuse ja rahwa silma ojawad ja sellega kõik elu ja olu puruStawad, ja „sisfi sõda". Ja nendesamade bürokratide wastu tuleb terwel  Weneriigi rahwal, talumehel ja mõisnikul,  sandil ja saksal wõidelda. Aga ka mitte tulega ja püssiga ega piSLuliga, waid mõistusega ja ikkagi jälle tööga. Waatame lähedalt, kuidas soomlast d nende bürokratide wastu on Võidelnud ja wöidu saanud. 1809 aastonioli suurem osa Soomemaad rootslaste wõi mu all. Rootslased rõhusiwod (? H, v S) ioomlasi hirmsal wiifil, sest rõhumise  riistad oüwad waiml i s e d: koolid rootsistafiwad rahwast, kohtud, kirikud, kõik juhtiw wõim oli rootslaste käes. Wene walitsuS pani rootslastele tõkked ette, ja siis tuli soomlaste ärkamise aeg Soome rahwa mceSts äratusel, Arwata 1885. aaStal oli soomlaste waimline jõud juba nii kaugele kosunud, et nad rootslasi igalt töö põllult eemale tõrjuma hakkasiwad. Aga siis tuliwad Wene mehed ja paniwad nii hästi soomlastele kui ka rootslastele kõwa käpa pääle: bürokrat sai ka Soomes jumalaks. Selle ebajumala wastu tõusis aga peaaegu tcrwe Soomemaa üleS: soomlane  ja rootslane unustas rahwuSlise tüli ja ühendas ennast bürokrati wastu. Siis alles langes bürokrat Soomes.  Kui kauaks, on praegu teadmata, aga nii palju on kindel, et seda wõimu bürokratia Soomes enam talgi kätte ei saa, mi§ tal kindralkuberner Bobrikowi ajal SoomeS oli. Nüüd on rootslastel ja soomlastel jälle woimaluS w a b al w õ i silus  e l oma koduseid aSju õiendada ja waStikolufid seletada, millega nad osalt päälehatkanud ongi. Meie Eesti sahmas on soomlaste sarnased umb- kaudu Võrreldes. Ja Varemini me bürakra» tismusest wõi ametnikkuwalitsusest ei pääse, kuni me ennast ei ühenda. Seesama maksab  ka terwe Weneriigi kohta: enne ei tule ülemas walitsuse wiisis jäädawaid muudatusi, kui terwe riigi rahwas hariduses  ja arusaamises nii kaugele edenenud ei ole, kuS ennast kõik üleüldise waenlase wastu ühendada mõistawad ja suudawad. Sellepärast, saarlane, õpi, tee tööd, looda ja oota: elu muutub tõesti. Wõimalik, et elu esialgul kibedamaks läh.b, kui ta enne oli, oga kauaks see jääda ei wõi: tormi järele tuleb soe päikese paiste see on looduse seadus, mida üksgi riigimees ümber lükata ei saa. Loodame kõige päält, et tulewane riigi nõuukogu juba paremale elukorrale aluse paneb, mille päüle uuS riikline kord ja ka uuS rahwa elukord ennast toetada wõib, et siis aega mööda täieneda ja edeneda. Lubasin riikide ja rahwaSte edenemise  ajaloost mõnda kirjutada; nüüd näen, et see meelgi tulemaseks korraks jääma peab, sest see lugu on pikk ja tahab enne suurt eeltööd, kui kõike õiges wslguses  enesele ette seadida. Wõiks Prantsuse ja Saksamaa edenemise lugu lübiwaadata, sest need riigid on praegusel ajal täielikus wastoluS, s. o. esimene on langemisel, teine tõusmisel. Kui aega jätkub, siis tulema kord sellest pikemalt. Seletuseks! „ArenSb. Wochenbl." 1. awaldab hr. H. baron Sasi järgmise kirjatüki, mida mitte tähelepanemata ei wõi jätta: Wümases „ Saarlase" numbris on EeSti üleskutse rahwale awaldanud, üks diplomatilise kunsti meistritükk, kui diplomatia kunst on, oma mõtteid ära peita. Aga ehk küll hundil ka 20 lambanahka  seigas on, oma küüsi ei wõi ta ometi mitte ära peita. Üleskutse osaS kirjutatakse Pöide poolse trgewuse waStu, mida tuttawad kihutajad Trull ja Sarapuu  juhiwad; wägiwalla, boikoti, streigi tarwitamist laidetakse, sotfialdemdkratia eest hoiatatakse. Aga lõpul tuleb asja tõsine külg. Need, keS üleskutse wälja annawad, tõendawad, et nad Tõnissoni Edu-partciga TärtuS Üks ning seesama on. Selle partei programmi olen ma juba „WochenblattiS" küllalt selgeks teinud ja näidanud, et see seda sama kätte püüab, mida Saksamaa s o t s i a l d e m okratiagi.  Tõnissoni partei on aga seesama, mis Wene konStitutsiomlinc-Lemokratiline  partei on, mille eestwedaja tulla» rewolutfionäc Peter St rüve on, keS Wenemaal Vabariiki parlamendi abil sisse seada püüab. Kui sii» üleskutses õeltakse, et üleskutsajad konStitutfiõnilise keisririigi eest wälja aStuwad, siis on see küll tuttäwa Wene konStitutsionilise-deMokratilist partei püüete wastu, ja tähendab rahwale