tetakse nende käest puhta raha eest ja iga kord wöetakse  nende käest tunnistus, et on raha kätte saanud ja, et teine kord enam midagi ütelda ei oleks. Rohkem  armsamateks rahadeks on hiinlastel meie paberi rahad oma hää omaduse Pärast kandmise juures ja nagu teada, äratas see jaapanlast järelteyemisele ja mis üsna ilusti neil korda on läinud, mi et mitte ükfi hiinlased, waid ka meie omad ohwitserid nendega  petetud said. Jaapanlased teewad enamiste kolme ja ühe rublalisi paberi rahasid järele." „Kui suur on läbilaskmise tublidus raudteel ja kas hoitakse seda hoolega?" „Raudtee wahid teenifiwad enesele juba auusust hoolsuse ja südiduse eest. Kõik waenlase katsed, raudteed  ära rikkuda, ei ole korda läinud. Tee häädusest ei tea ma midagi teile ütelda, tean ainult, et tee korralikult liigetest kokku on pandud. Pääle selle on wiimsel ajal palju ristteesid ehitatud, pea iga wiie wersta tagant üks, nii et teed nüüd kahe liikmeliseks wõib pidada. Teiega juttu lõpetades," ütles polkownik, „tõendan  teile, et sõjawäes niipalju kui mina nägin, ei tuntud seda warjugi, nagu oleks ta maha rõhutud, mida mõnes ringkonnas Pääle esimeste meie Mäe taganemiste  usuti. Asi on otse ümberpöördult, kõik, ohwitserist kuni soldatini olid selges teadmises, et taganemine just tarwilik 01i..." (Järgneb) Sõjameeste kirjad. Mis ammugi kartusega oodati, on tulnud! Ka meie wäikse kodumaa Poegade ukse pääle koputas käskjalg, kes kõrge Keisri käsul meie wahwaid  poegi föjasöidule kutsus. See kutse puudutas paljuid... Isa ja ema jätsid poega, naene meest, õde wenda. pruut peigmeest, sõber sõpra, silma pisaratega jumalaga, teadmata, kas weel siin ilmas üksteist näha saawad, sest sõda nõuab ohwreid, ja kellegil ei ole saatuse salalik tee teada, kas õnnelik lahing wõiduga, ehk surm waenu wäljal tuleb. Meie, nende ridade kirjutajad, oleme hallistlased  ja sellepäras algasime oma sõja sõitu 9-mal dets. Halliste raudtee jaamast. Lugemata rahwa hulk oli halwast ilmast hoolimata  lahkujaid saatma tulnud. Meie nägime kuidas Mana hallpää isa oma poega weel wiimaft kord-i linnal» ts»nbas, naglme, kuidas noor naene oma mehe kaenlas südant lõhestawalt  nuttis, nägime, kuidas ema poja käte wahele kurwastuse Pärast ära nõrkes, nägime, kuidas Pruut peigmehe pärast sala pisaraid walas. Ka kõik teised sõbrad ja tuttawad pigistasid lahkujatele kätt. Tõsise kaastundmusega, kui kolmas kell kõlas, ja rong Paigalt liikus, kostis maha jääjate ühine südamlik hüüd ' „Õnn kaasa," weel wiimane rätiku  lehwitus, weel wiimane ..jumalaga" hüüd lahkujate  poolt ja rong tormas öö pimedusesse. Mis lahkujate südamed tundsid, mis liikus mahajääjate meeles, seda meil tvistist tarwis pikemalt  seletada ei ole, see on igal (kel inimlikud tunded  weel rinnas elawad,) aru saadaw. Uhkusega wöime ütelda: Eesti poegade rinnas elab weel endine wahwa söjalik waim, mida ajalugu juba ammu tunneb. Ei olnud ühegi lahkuja palgel, kes kutsutud olid, Keisri ja kodumaa eest waenu wäljale  astuma, kartust ega muret märgata, waid kõik olid walmis rõõmsa meelega oma saatuse alla andma. Meie armsad kodumaa suguwennad ja õed! Seega awaldame teile siin kõige südamlikumat tänu, kaastundmuse ja soowide eest wiimsel lahkumisel. Meie loodame, et iga teie õiglasest südamest walatud silma pisarad tuhatkordselt tasutud saawad. Meie loodame, et pea jälle meie suurel isamaal, ja seega ka meie kallil Eesti pinnal, rahu walitseb, ning armastus ja ühendus meie suguwendade ja õdede keskel, uuel ilul õtsema hakkab. Kui kaugele idasse edasi sõidame ja Jumal terwit  annab saan ka edaspidi meie käe käigist teatama. Mitmete soowil alam-ohwitser H. Tats. Just sellesama mõttelised ja pea nende samade sõnadega Jumalaga jätmised, tulid meile Paistu, Tarwastu ja S.-Jaani meeste poolt, kes mitmete teiste soowil alla on kirjutanud ja paluwad awaldada,  aga ruumi puudusel kõiki mitte awaldada ei wöi; awaldame üksi nende nimed, nagu: J. Mukk, P. Peterson ja J. Kibe. Paistust, ja K, Klein ja J. Jõgi, Tarwastust ja J. Jentalen S.-Jaanist. ühtlasi kirjeldawad mõned neist ka oma kodust ära saatmist ja tee reisi kuni Nowgorodini, mis järgmise  sisuga on: Ehk kül kutse walus oli, tulime siiski kodust kindla ja julge meelega wäljo, aga see kõik oli ürike. Warfi pidime tundma ja tunnistama: meiega ei käida ometi kui inimestega ümber, ja seda tundmust äratas  meie sees see nähtus elule, et kõik joogi ja monopoli  kohad selleks ajaks kinni olid Pandud, mis läbi meid inimlikus olekus arwati hoida, kuid see oli suur elfi samm. Wiljandi wiina on meil Praegugi  Nowgorodis tveel küllalt, millest meil Wiljanois  suguai puudu ei olnud ja oleks, ei tea kui täis juua wõmud; sellepärast ärgu trööstigu need, kes monopoli kinni Panid, endid sugugi sellega, nagu oleks wiina puudusel meie endid korralikult üles pidanud,  ei, waid meie eneste tundmus sundis meid wiisakust alles hoidma, teades, kes meie oleme ja mis meie teeme, sest meie oleme ja tahame wiisakad ja kained olla, meie piame Parajust igas asjas, meil ei ole walitsust waja, meie ise walitseme endid ja meie walitsesime endid. Ei oleks me»e seda ise tahtnud, mis oleks siis see peo täis ametnikka aidata wõinud? Ei wähemat kui midagi. Meie omad ametnikud teadsid  ja tundsid meid ja olid meie üle julged, teades, et meie Poolt halbtust ei tule, kuna wõõrad Wiljandist häbiga pidid lahkuma, et neil midagi teha ei olnud. Kurb oli see nähtus! Seda enam liigutatud ja Maimus rõõmsad olime nende tundide üle, kui õpetaja hrad Neiman, Rosenberg ja Mikwitz reedel kirikus jä õhtutel korterites  waatamas käisiwad, meie eest palwetamas ja meid trööstides ja selle juures meile Jumala sõna, kui waimu mõõka kätte andstwad, mis wöitleb, wöidab  igas paigas, ehk jälle kui kilp, mis meid kaitseb waenlase ees, sellepärast awaldame kõikide lahkujate nimel neile härradele oma suuremat südamlikku tänu ja tahame nende sõnu omas suus ja südames kanda, kuni hauani, olgu see. kas meie oma Maarjamaa mullas, ehk Mandshuria pinnas. Ehk need tunnid meile lahkujatele kül lahkemad olid, seda lõikawam oli laupäewane tund Wiljandi maakoguduse kirikus, kus paljud, wõib olla, ehk wiimast  korda, arma laual käisiwad, kus meie kurbe südameid kui skorpionidega karistadi. Juba jutluse ees pidime sellest laulust laulma: Meilt armas Jumal, Pööra oma wiha. Ja ära wõta hirmsaste meid peksa, jne. Juba see laul pani iseäraliselt mõtlema, mis ka eksitada ei lasknud, sest jutluse põhjuseks wõeti Kohtumõistjate raamatust 10 Päätükk, kus räägitakse, kuidas Jsraeli rahwas Jehowa ees kurja tegi ja wõöraid jumalaid kumznardama hakkas ja sellepärast neid Wiltsti, Ammoni ja teiste hommikumaa rahwaste  kätte piinata anti. Nende näituste kõrwal ei kuulnud meie enam ei ühtegi tröösti sõna; ehk meie kül koormatud ja rõhutud olime ning tröösti ja rahustuse sõna kuulda soowisime, saime ometi koguni teist kuulda, sest meile üeldi kindlal sõnal: Kas sa ka mitte ei ole waletanud? Kas sa ei ole Marastanud  ? Wõi ei ole sa abielu rikkunud ja hoora tööd teinud? Ehk ei ole sa mitte kujusid ja ebajumalaid kummardanud?.. Ja nüüd tuled sa laupäewasel Päe- Mal siia Jumala armu saama, kuna teie patud weri punased on ja Merega piawad lepitatud saama jne. Kõiki neid sõnu ei jõudnud meie rõhutud hinged mitte enam wölja kannatada ja Paljugi pidid enne jumalateenistuse  lõppu pühast kojast lahkuma. Walus, tõesti Mälus oli see meie rusutud hingedele kuulda. Seda lõbusam oli meil aga jälle Wiljandist ärasõit, kus meile mitmelt poolt rohkeid kingitust, kül ihu-, kül Maimu toitu kaasa jagati ja kus õpetajad  hra Neiman ja hra Mikwitz kõigest waewast tüdimata saatmas käisiwad, ja meid püha kirja sõnadega  trööstides teele saatsiwad, aga seda, kelle karjast Mast kõige rohkem tallesid minemas oli, mitte näha ei ei olnud, kus juures meil kirja sõna meelde tuli: Ma tahan karjast lüüa ja karja lambad piawad  laiali pillatud saama. Ka Walgas wõeti meid suure auuga wastu. WaksaliS oli muusika koor meid ootamas, kelle saadetusel  meid selleks walmistatud söögi lauda wiidi, kus linnapää, hra Martson meid wastu wöttis ja igale mehele tubli soldati „särku" söögi alla andis. Lõuna söögiks oli igal mehel poole naelane liha portsjon ja maitsew riifitangu supp, söögi wahele ja pääle toodi kolm Maati õlut, millest igaüks nii palju sai, kui ta juua tahtis ja jõudis. Niisama saadeti ka muusikuga minema, kes muidugi mõista, kõige selle Mahe aja ja söögi aja mängis ja meid lõbustas. Wõrus ei lastud meid kül mitte wagunitest  Mälja, siiski tuliwad mitmed lahked härrad ja jagafiwad meile oma kingitusi. Ka Pihkwas wõeti meid kosutama lõunaga wastu, mis Walga omast kuidagi taha ei jäänud. Lahkus ja tänu awaldus oli mölemilt poolt suur. Igalt Poolt saadeti meid „nad elagu" lauluga minema, mis pääle meie poolt „me täname" lauluga wastatud sai. Ehk kül Pihkwas ka Mastuwõtmine wäga iluS ja soe oli, oli „ Eesti arm" ometigi lõppenud. Sääl wöeti meid kohe tikude wahele ja aeti pärast härja wagunitesse. Wiimane Wiljandi saadetus jõudis 14. dets. lõuna kell 12 Nowgorodi, kus neid tühjad kasarmu» ees ootafiwad. 16. dets. oli järele küfimme, kes tahawad  wabatahtliselt Mandjhuriasse minna, ja üeldi, et need, kes sinna lähawad, n läha mitte tule ette, waid jääwad hospidalitesse haigeid talitama ja moona» woorifid saatma; esialgu wöetawat sinna 700 meest, kes alles poole jaanuari kuu sees ära saadetakse. Wabatahtlifi minejaid oli esialgu 60 eestlast ja 90 wenelast. Praegu on meil kaunis waba põli, huigume wäljas,  ja waatame linna. Linn on päratu suur, kahel pool Wolhowi jõge; majast on kM palju, aga mitte nii nägusad,  kui kodumaal, rahwa haridus näitab koguni wäike olewat. Praegu on meie elu üsna lõbus ja lustilik, õhtu magama heites oleme õlgede pääl riaS nagu silgud pütis, sellegipärast wäga kannatlikud ja rõhulised, loodame hääd wöitu ja õnnelikku tagasi tulekut kodumaale. Weel kord kannatust ja rahulist meelt maha« jääjatele soowiwad südamest. Lahkujad. Naesed. Anton Tshehowi jutt. EeStiSt. E P Kaugelt uulitsa otsa poolt kuuldus arwa pilli häälesi, wist mängis Aleschka oma lõõtsapilliga.  Korraga nähti kiriku warjuS aia SäreS midagi liikuwat, aga ei Võinud arusaada. kaS see oli mimene wõi loom. wöi lendaS mõni suur lind puude all. Jälle ilmus kiriku warjust must kogu wälja ja ütles midagi mehe häälega ja kaduS  nurga marju ära. Wäha aja pärast tuli otsekohe kiriku juurest üks inimene wärawate poole ja, Sofjat nähes, jäi ta natuke maad Viiramast  eemale seiSma. „KaS sina oled, Warwara?" küsis Sofja. „MiS siis on? Mina jah." Silmapilksega seisis ta paigal, astus siis Sofja juurde ja iStuS  pengi paale. „KuS kohal sa praegu käisid?" küsis Sofja. Warwara ei wastanud midagi. „Kui sulle Viimati niisugusest hulkumisest halba ei sünni," ütleS Sofja. miS Maschaga tehti, —pekseti käte ja jalgadega; kui sind wymuks niisamuti..." „MiS sellest!" Warwara naeris enesele nina alla ja ütles siis sosinal: pojaga käisin praegu jalutamas." „Waletad." eest." „See on patt!" ümiseS Sofja. „MiS sellest... mis ma enesest hoian? Kui on patt, siis olgu! ennem lõõgu mind pikne maha, kui niisugust elu elan. Ma olen noor ja terwe, aga mees on mul küürak ja tossike, meel pahem, kui wana Düdja ise. Tüdruku põlweS elasin ma waest wiisi, käisin halwaSte riides, mind meelitas nende rikkus ja ma läksin Aleschkale mehele, aga pian nüüd kinni olema kui kala mörguS. Ennem magaksin ma mao körwal voodis,  kui selle küüraka Alekseiga. Aga kaS sinu elu parem on? Sinu Feodor ajas sind enese juurest  ära ja wöttis omale teise, poeg wöeti sul juurest ära ja pandi teenima, teed tööd, kui hobune,  aga ei saa hääd sõnagi kuulda. Parem on kõik elu aeg tüdrukuks jääda, papidega jalutamas  käia, armuandeid korjata, ennast kaevu kukutada, kui niisugust elu elada." „Ära räägi, see on patt!" sosistas jälle Sofja. „Las' olla." Kiriku taga hakkafiwad needsamad kolm häält laulma, kaks tenorit ja pass; sõnadest ei olnud võimalik aru saada. ,Oömehed..." naeris Warwara. Ja ta hakkas jutustama, kuidas ta öõfi preestri pojaga  jalutamas käib, miS see tale räägib ja missugused  ta seltsimehed on ja kuidas ta läbisöitjate ametnikudega ööseti hulkumas käinud. Laul tegi neid rõõmsamaks, Sofja naeris vahel ja kuulas S a k a l a A 92 ISO4 752