Sündimise maste. Kus on kül maa, kes Maimu jõuudu On aastasadad hoidnud Meel? Kus on Meel maa, kus elu söuudu Wöib näha tormisemal teel? See on mu sündimise maa. Mu Sakala! Sääl MöitlesiMad isa isad Ju Manast Mabaduse eest, Kõik katkud, piinad, sõja kisad. Ja orjapölM ei murdnud meest See on mu sündimise maa, Mu Sakala! Sääl Mana Maim ja Mana MahMus Weel leek'Mad lausa laste seas, Kus ial kõlab Eesti rahMus Sääl on nad esimeses rias. See on mu sündimise maa. Mu Sakala! Nad astmad Mabaduse Malgel Ning laulaMad: See meie maa! Ei orja märki nende palgel Nüüd Maenlane Mõi aimata. See on mu sündimise maa, Sakala! / Maa kannab rahwal' kallist Milja , Ning mirgal kätel kosub töö, Ja Maimu Mälgust wara, hilja Nad nõudMad järgest PäeM ja öö. See on mu sündimise maa, Mu Sakala! Ei ole kõrgemat neil ilmas Kui keiser, usk ja isamaa, Nii, Mabaduse sära silmas. Nad ast wad selle lippuga. See on mu sündimise maa. Mu Sakala. Ja Manad Maimustused jääMad Neil jälle laste lastele, Arm, ühendus ja sõprus lääwad Weel kindlast tuleMikusse. See on mu sündimise maa, Mu Sakala! Mu kannel, kõla selle maale Ja selle armsa rahwale, Kui astun kord ma haua raale Siis hüüaksin Meel ilmasse: See on mu sündimise maa, Nlu ~ Sakala!" L. ÄeiIIILa! d. Doktor Nimeta. Poll de Jvoisi roman. Eeesn keelde B. R. Esimene jagu. Schiwa karu. Esimene püätükk. UuUtsapoisS Rohustrts. Öö. Torm masjab za möllab, kui nälginud  kiskja. Walge wahuga kroonitud kümnesülla kõrgused laened peksawad wihaga Bretagne kaljulis?  kalda wastu. Hirmsast Raz-de-Ayni eesmäest (mis Prantsusemaa  kõige õhtupoolsem paik on), kus la baie deS TrepasseS Surnute mere äär kõrgesti lsenetab, Razi kõige tumedamast nurkast Panmarchi  kaljudeni, umbes 70 kilometrit suures poolringis, mida Odierne laheks kutsutakse, mässab,  möllab ja mühab meri Hirmsad tükatised laened tormawad nii koledal  käral ranna kaljude wastu, et kõige ilma pauguriistad üheskoos selle kõrval midagi ei ole. Ülemal taewas, mis tindimust on, wälgnwud pimestava välgu tule kiired läbi pimeduse. Pikne müristab ja kõrvulukustavatest paugutuStest väriseb  t ewab ja meri. See on loodusevõimude saatanlik mäss. See on surma õhk, mis saaki otsides ja hukatust tõotades üle mere puhub. Ja nagu koledate loodusevõimude trotsimiseks  kõlab noor helisev hääl, mis mureta ja naljaka lauluviisiga kajakate salgale koStab, keS meele Srahettlikul kisal laente harjal õõtsuvad. Hilise kalapüüdjate lootsiku ninal kõhuli lamades pidas see üsna lapsnke-poiss plangist köwaste kinni. Ta näib looduse mässu ta tormi ja wihasete laenetega põlates silmitsema. Wälk walguStas pilguks ajaks mäSsawat merd, poisi mustasilmalist kahwatanud nägu, kuut tüsedat madrust, keS agarasti söuawad ja lootsiku peremeest, kes tüürib. Silmapilk ja jälle on kõik pime... „Noh, mis?" küsib tüürija kartlikult. Midagi!" wastab poiss, „ei näe ju põrmugi  ! Kas torka wöi silm wälja, aga pimedamaks  sellest ei jää. Pole üelda, on tubli ilm. Saatan ise on oma tuleriidad siia üles teinud ja keedab wett, mis hirmus. Waata, kuis mahutab!" Saatana nime juures lõiwad ebausklikud madrused jumalakartlikult risti ette, poiss ei pannud  seda tähelegi. Korraga tõstis määratu laene lootsiku kõrgesse ülesse ja Virutas siis alla kuristikku. „Hoi hoo, kui lõbus!" hõiskas poiss. Torm läks tugewamaks Korratud laened pritsisiwad kord loofikusse, kord ujutasiwad nad teda üle. Kuna wanad meremehed murelikult ümber wahtisiwad, seisis poiss ikka oma paigal ja wilistas  wana lõbusat wiit: „Kord oli üks julge madrus. Hoi!... H 00... Ei kartnud ta tormi, ei pikset!" Korraga hõiskas ta kõigest kõrist: „Hooee! Tuled!... roheline ja walge... Odierne sadam." Meremehed ohkafiwad kergemalt. Sissesõit sadamasse ei ole küll päewalgi just hädaohuta, Goyene jõe sissewoolamine sünnitab sääl palju liiwakinkusid. Kui palju wäikesi laewu saab igal aaStal neis kitsastes käärudes ja keerutustes hukka, kui p .lju ei saa laenetest kõrge kaljuwalli wastu aetud, mis sadamat mere poolt kaitseb ja mille paäl Raolique tuletorn seisab. Sarnasel ilmal Odierne sadamasse saada püüda, on arwamata suur julgustükk, mida ainult  Bretagne kalamees ette wötta wöib. Oma kindlatel kallastel harjunud, on neil kindel silm ja tugew käsi, hädaohtudega, mis ohwriahne meri ette toob. näiwad nad naljatama. „Julgesti edasi, lapsed!" hüüdis lootsiku peremees. Uus laene tõstis lootsiku üles. Laewapoiss ei eksinud, sääl eemal wilkusiwad  tõesti kaks tähte, roheline ja walge, nende kahe wahel ol! pääsesiht. Aga meri ei tahtnud oma saaki nii kergesti laht, lasta, kahekordse wihaga tormasiwad määratumad weewallid lootsiku  pääle, tuul hulus, pikker põristas ja wälk vehkles mõõda taewa laotust. Kord laene harjale kerkides, kord tumedasse sügavusesse langedes, liikus lootsik pikkamisi märgatud sihi poole edasi Juba kerkib Raoulique kalju pimeduse seest üles. „H00ee!..." kõlab laewapoifi hele hääl, „lase rohkem nina poole käia, kui tahad kaljust mõõda saada! Tubli! Nüüd endise! sihil edasi ja asi on hüva!" Weel mõned tugevad mõla löögid, ja lootsik jõuab jöesuhu, mida kalju laente eest kaitseb.  Siin oli meri võrdlemisi vaikne, sest laened polnud kõrgemad kui kaks sülda, mis küll mõne maamehele kole torm oleks näidanud olema, aga „St. Kaourentini" meestele, nagu nimi laewa ninal teatas, oli see tühine. Söudjad tõõtasiwad agaraSte, nagu neid lootsiku omanik Karadock käskis. Korraga müristas uuS pikse pau?; lai wälk walgustaS silmapilguks kaljulist kallast, vahutavat  ja tumedat tormi „Töe poolest raudne loodus!" hüüdis poiss. „ Kellel?" küsis Karadock. Ma nägin ühte meest saal kalju paäl. tal piab raudne terwiS olema, niisuguse ilmaga jalutada.  Ta waeseke, ma ei näinud tal' wihmawarjugi,  saab wist kül märjaks. Ja parandamata poiss lõksutaS täielise pariSlase  rõhuga: IluS on, kui kuiw on ilm, Aga siis, kui sajab mihm, Märjaks saada kurda!..." Korraga katkes laul ootamata järsku. Südant lõhestaw kisa, augu sarmawoitluses. kajaS kaljult.  Walge kogu wilkus silmapilguks silma eeS ja kadus siis laeneteSse. „Näkineitsi!" ümisefiwad madrused suureS hirmus. Nad uskusiwad Bretagne kalameeste arwamist, et näkid ja siremd tormi ajal laewn uputada. Laewapoiss kargas üles ja wahtis maStist kinni hoides terawaSte sinna poole. „Ei. see oli inimene!" karjuS ta. „Hei, peremees! Tüür paremalepoole! Päästame ta ära!" Kui meie ühe kriipsu kummagile poole keerame,"  kostis Karadocki jäme, kähisew hääl. „siiS oleme silmapilk raksti kaljus ktnni." „Kui nii," hüüdis poiss. „siis päästan mina teda ise üksi!" ja enne kui keegi keelda jõudis,  hüppas ta wette. Hirmus kisa kõlas igaühe suust, aga Varsti kerkis poisi pää laentest üleS ja ta hüüdis naljatades: „Ärge minu eest muretseg". Sõida sadamasse,  Karadock. Sa piad näha saama, el parigo  teine on, kui mõni bresuna (bretagnelane). Minuti aega walitses waikus, siis komandas  Karadock: „ Mölad wette. lapsed! Edasi!" Laene weeres lähemale ja poiss kadus selle sisse. Karadocki käsi hoidis kramplikult tüürist kinni. Aga laewapoiss ujus kord wee alla lasteS, kord pääle kerkides kärmesti edasi. Ta ei näinud  hädaohtusid märkama, kuhu ta pimespidi tormanud oli „Prrr!" raputas ta. Wesi on tubli, nagu saunas..." Määratu laene woolas tema pääle, aga ühe tubli jala tõukega oli ta selle harjal. „Las' ma waatan õige ringi, kus mu uppuja siis on? Nüüd on ju nii kottpime, et midagi näha ei wöi." Julge poiss iStus rahuliselt laene turjal, nagu oleks ta Seine jõe rahuliste woogude seeS supelnud. Torm hulus, piker põristas ja wälk wehkis ühtelugu. Korraga märkas ta weidikese eemal walendawat aSja. Silmapilk oli ta sSÄ ja wöttis just sel silmapilgul walgest kleidist kinni, kui fee igawesti wee alla kaduma pidi. Wälk walgustaS alaliselt heledal kumal merd. „Oo! See on ju päris piiga!" ümises poiss. üöl lastakse laps ümberhulkuma. Walu niisugustele emadele!" Tõepoolest oli weehädaline 12—13 aastane piiga; tema pikk, walge ülikond ei olnud teda kohe alla wajuda lasknud. Paksud pruunid juuksed  ujusiwad wees ja ta nägu oli kahwatuseft hoolimata kulla karwa, mis lõunamaa tütart tunnistas. Piiga oli nii aruldane, liigutav iluS, et poiss, keda RohusirtsukS nimetad!, sest et ta millalgi rahul olla ei püsinud tahtmatalt imestuse hüüet kõlada lastis. Piiga pääd üle oma käewarre langeda lasteS, silmitses RohufirtS meele hääga neid õrnu näo joonesid ja pikke kulmuripsmeid, mis wiStiSte ilusaid silmi katma pidiwad. „Oi. ta on ju päris ilus!" hüüdis poist keelt naksutades. ,Ja, teist niisugust ei leia niipea!" Laene tõstis neid mõlemaid üles. .Nüüd vaja silmad lahti hoida!., hüüdis ta, „waja see pärli kuivale saada!" ja kõigest jõust ujuS ta oma eluta koormaga, ühe käega sõudeS, tuletorni poole. 1904. 4 Sakala.