Käesolewa aprilli-kuu 18. päewal awaldab ~Swet" kahetsust, et Wene ajakirjandus seni ajani „seda laialist ja põhjatut kihutust" tähele ei olewat pannud, „mida Baltimaadel kohaliku ajakirjanduse ühe osa poolt selle wastu tehtakse, et see piirimaa Wene riigi muu osaga waimliselt lähemasse ühendusesse saaks" .... Need ajalehed, kes sarnase ühendamise poolt töötawat, leidwat  wastaste poolt kanget päälekäimist. Aegajalt ilmuwat  niisuguseid kirjasid, millest nende sisu sihist õieti aru ei woidawat saada, mille pärast, mll sihil neid kirjutatawat.  Neis kirjades juhitawat tähelpanemist iseäralise  rõhuga selle pääle, et „ei sünni mingisuguseid juttusid ja meelituse-kõnesid rahwuste wennastuf  est uskuda, maid nende wastu tuleb ettewaatlik olla." Kõneldawat sellest, et eestlasel õigus on ühes teiste rahwastega elada. Wene leht tahaks aga teada, kes neilt seda elamise õigust ära wõtta tahab.  postimehe"  ütlust mööda olewat eestlasele aastasadade jooksul  püütud selgeks teha, et tema õieti omawolilikult siia päikse alla ilmunud ja kuskil oma häält tõsta ei tohtiwat . . . Selle aja kohta, kus riiklised muudatused weel tulemata, olla need sõnad õiged, aga ajaleht ei ei olewat neid awäldades endise ja nüüdse aja wahel mitte wahet teinud, mispärast arwama pidawat, nagu katsutaks ka nüüd eestlasele selgeks teha, et tema ülearune  on Kes aga tegewat seda? Sarnaseid kirju lugedes  tulewat tahtmata mõte, nagu oleks eestlasi mõni häda waritfemas, nagu wõiks neid keegi ära neelata. Kirjatükkides  juhitawat alaliselt tähelepanemist rahwuslise  iseteadwuse kaswatamise pääle . . . Neil kirjadel  oleks päälinna lehe arust Saksa walitsuse aegu oma mõte olnud, kus rahwast wägiwaldselt saksastada tahetud, nüüd aga olla sarnased kirjutused ilma otstarbeta  ja neid ei sündwat mitte kirjutada. Tõsine ajaleht ei tohtiwat trükitud sõna mitte kurjasti  tarwitada Ajaleht postimees" Tartus, „kes oma rahwuslistes  püüetes iseäranis südi on," kirjutawat oma 69. numbris käesolewal aastal: „Mitte ainult Saksa walitsuse  päiwil, waid ka nüüd on tarwis Eesti rahwuslist iseteadwuft tõsta ja harida." Mispärast seda tarwis, seda näitawat leht sell-ssamas numbris: eestlase lugu olewat iseäranis sellepärast halb, et tema ainult oma emakeelt mõistwat; Saksa kaupmees asmwat tema wastu põlgtusega üles, sest et eestlane mitte Saksa keelt ei kõnele, „arst ei saa haigest aru ja koguni õpetajagi ei arwa tarwilikuks oma koguduse keelt ära õppida." See kõik olewat nõnda, aga „Swet" et saawat järgmisest kõnekäänust aru: „Mind kutsutakse kohtusse, kus minu pääle male kaebtus on antud; mina wõiksin ennast kaitsta, kui mina keelt tunneksin. Nüüd on see wõimata ja mina langen karistuse alla, ei mitte minu süü pärast, maid sellepärast,  et mina muud keelt ei tunne, km Eesti keelt." Edasi kõneldawat, et seisukord paraneb, ehk küll pikkamööda, aga pikkamööda olek tulewat eestlaste rcchwuslise iseteadwuse nõrkusest. Ajaleht  „Pestimees"  andwat nõuu, mitte niisuguse kaupmehe juurde minna, kes mitte Eesti keelt ei mõista, ja niisugust  tohtrit ehk õpetajat walida, kes keelt tunneks ... See olewat „Sweti" arust muidugi õige, aga tema meelest oleks tarmis olnud ka abinõuu pääle tähendada,  kudas selle eest hoida, et mitte ilmasüütalt karistuse  alla sattuda... Teme ajaleht „Teataja" olewat õieti ütelnud, et ..õpetajad mõtlesiwad enam iseeneste ja mõisnikkude, kui waese talupoja kasude pääle," oma 77. numbris mastmvat aga „ Postimees" selle pääle, et wiimsel ajal Läänemeremaad hariduses tagurpidi on läinud ja nüüd kaheksandal kohal snsawad, äga „fee ei ole ometi õpetajate süüd." Leht ütlewat pilgates wastasele: „Kui õpetajad hariduse mastu töötasiwad, seisiwad Balti kubermangud Wene riigis esimesel kohal, nüüd aga, kus õpetajate woimu mitte enam ei ole ja tee hariduse poole lahti on lähemad asjad tagurpidi." Praegusel ajal, kus rahwa keskel ministeriumikoolide  wastu elawalt kihutusetööd tehtawat, ei olewat sarnased kirjad mitte soowitawad, maid kahjulikud. „Smet" annab ajalehe «Postimehe"  juhtijatele  nõuu oma teguwõimu ja südidust mõistlikuma ja miljarikkama tegemuse pääle kulutada, aga mitte sarnaste meeletute kirjade kirjutamisega tegemist teha, meeletud sellepärast, et mitte tõsine asjade seisukord, maid haigline mõttekujutus kuradit seinale maalimal, kus teda leida ei ole. Et lugeja ise näeks, missuguse päälekäimisega meil tegemist on, paneme miimse waenukirja, mis „Smet" meie wastu oma 102. numbris 20. aprillil s. a. awaldaa,  sõnasõnalt üles: „Saksa ajalehed saadawud Wenemaale seega kahju, et nemad Balti kubermangude saksastamiseks kaasa aitawad.  Noor Eesti-Läti ajakirjandus, millest meis hiljuti juba kõnelesime, on mitme asja poolest weel palju kahjulikum, sest et tema oma lugejatele mitte ainult Eesti ja Läti rahwuse kohta naeruwäärilikult waleiseteadwust sisse ei tuubi, waid ka otsekohe rahwuslisi  kirgesid üles erutab, talupoegasid ja poolharimata  Eesti ja Läti noorimehi mõisnikkude wastu üles ässitades. Seesugune asjaajamise kord on wäga kardetaw.  Teaduslist harutust selle wõi teise seisuse eesõiguste  wäärtuse üle wõib muidugi ilma mingi kahjuta  tõsistes Wene ajakirjades lubada, aga liht -- prostoi wäheharitud Eesti ja Läti rahwast, kes alles hiljuti pärispõlwest ära pääsnud, on wäga kardetum  niisuguste kirjatükkidega torbutada, mis teda Wene keele ja Wene kohtute wastu üles kihutawad. Haritud inimest on kaugelt raskem õigelt teelt ära eksitada, kui >õnda wäheharitud muulast. Ja ometi Luubiwad Eesti ja Läti ajalehed pimerumalale Eesti ja Läti nooresoole päewast päewa ässitawate kirjutuste abil wiha ja auupakkumata olekut kõrgemate seisuste wastu sisse. Sellepärast ei ole sugugi imeks panna, et neil muulaste ajalehtedel korda on läinud lühikese aja jooksul oma rumalate lugejate meeles niisuguseid püüdeid käima panna, mida enne Eesti ja Läti rahwa kestel üleüldse leida ei olnud. Paljud meie muulaste ajakirjanduse ninameestest Läänemeremaid püüawad oma isiklikku enesearmastust täita ja ei katsu omakasuliste  sihtide kättesaamiseks muulaste rahwuslist liikumist mitte ainult äratada, waid ka sääl elule kutsuda,  kus rahwas kunagi koguni mitte wenelastest lahusolemijt ei soowinud. Haritud oleku ja kõrge haridus- poolest ei hiilga Eesti ja Läti ajalehed mitte, sest et nende harilikkudeks kaastöölisteks ja kirjasaatjateks  enamalt jaolt wallakirjutujad ning mitmesuguste kroonuasutuste kantselei-kirjutajad on, kes sugu poolest eestlased ja lätlased, oma suguwendadest Mas lahku on löönud, sellejuures aga ka mitte Wene ega Saksa haritud seltskonna hulka ei ole heitnud. Ja waat, Eesti ja Läti ajalehed, mida niisuguse kahtlase Leaduslise  ettewalmistusega kirjanikud juhiwad, arutawad takistamata  risti ja põigiti ajaloost, politikast, sotsialküsimustest,  misjuures nemad oma lugejatele niisuguseid  mõtteid ja arutusi pähe tuubiwad, mida üksgi tsensor Wene ajalehes läbi ei laseks. Arwnstuse ja wastuwaidluse puudus, kindel arwamine, et keegi kõrgemal  kohal seiswatest isikutest seda ei loe, mida mõnes  Läti ehk Eesti ajalehekeses kirjutatakse, sünnitab nende ajalehekcste jaoks koguni iseäralise, eesõiguslise seisukorra. Nemad awaldawad takistamata oma weergudes  niisuguseid arutusi, mille eest Nowoje Wremja", „Swet", „Nowosti" ja teised Wene päälinna lehed wiibimata walju karistuse alla langekfiwad. Kui loomuwasrane sarnane Eesti ja Läti ajakir- j 902. Sesti postimees. 237