ka tõesti maksab ja maksma saab, kui töö talurahwa  poolt tõesti Sra on tehtud. See on häõ, kui meie teame, kus meie sõbrad on, aga weel parem on seda teada, kus meie waenlased on. Kus on vicomte d'Exmaise? Vicomte d'Ex«aise on ka wangis. Noh, tema oskab ju ometi enesest teatust anda! wastas wäcülem. Tal on sõpru ja raha; ta leiab millega ennast lahti osta ja langeb ühel hääl päewal meile kaela. Teie olete tema kohta üsna õigesti arwanud,  ektsellents. Jah, vicomte d'Exmaisel on raha ja ootab igatsusega wangist wabaStamist. Ta on juba kedagi Parist saatnud, et oma lunastuseraha  wõimalikuk ruttu kätte saada. Mis fiis sellega tuleb teha? küfis wäeülem. Neile õnneks ja temale õnnetuseks, rääkis Arnold cdast, ei ole see keegi, keda ta nii suure  rutuga Parist saatis, mitte muu keegi, kui mina, mina, kes oma päris nime all vicomte d'Exmaise juures sõjariiStadekandjana teenistuses  olin. sa fina kelm ei ole seda ülesannet täitnud  ? ütles Montmorenci. Sa ei ole oma ebaperemehe  lunastuseraha kokk» korjanud? Ma korjasin ta ilusasti kokku, ektsellents. Mõtelge ometi! Kui ma seda raha mitte wastu ei oleks wõtnud, see oleks kahtlust äratanud. Olge mureta ! See raha ei saa kunagi sinna, kuhu ta määratud on. Nimelt need kümmetuhat  liiret peawadgi mu wiimase poole eluiga muretuks tegema ja teist niipalju loodan ma Teie heldusest selle paberi läbi saada, mida Teie alla kirjutate. Ma ei kirjuta seda allal hüüdis Montmorevci.  Kuidas I Ma waigistan oma südametunnistuse  häält, et Teile hüüd teha ja Teie tasute mulle seda sel wiifil. Noh! häü küll! Siis saadame see summa vicomte d'Exmaise kütte ja ta on madam Dianaga ühel ajal siin, ehk weel ennemgi. Kui ta seda raha aga mitte ei saa- . . (Järgneb.) Ruhnu saar ja tema rahwas. is Nõnda on siis Ruhnu saare esimesed peremehed  eestlased Saaremaalt olnud. Teisest küljest aga jutustatakse, et juba X. aastasajal, kus saarlased olles täitsa waba rahwas oliwad ja oma mererööwimise tööd Rootsis, Norras, DaaniS ja Preifis mereäärsete elanikkude seas kartmata ja selle aja arwamise järele üsna õigusega toimetasiwad, wõtsiwad Rootsi kuningad  nõuks saarlasi taltsutada, nende wõimu ja suurt julgust murda, neid oma alla heita ning seega nende mererööwimistele otsa teha. Selle otstarbega pidanud Rootsi «valitsejad Ruhnu saarel alati Ühe jao sõjawäge, kes nagu merewahid,  saarlaste rööwlaewade järele pidiwad walwama, neid kinni wõtma ja selle üle Rootsi «valitsusele alatasa teotusi saatma. Aga, nagu ajalugu räägib, tegiwad Rootsi kuningad X. aastasajal mitu kord katset saarlast oma alla heita ja tuliwad seks tcrwe suure sõjamäega saarlaste pääle, aga löödi ikka saarlastest tagasi. Mis oleks küll wõinud siis sel ajal Ruhnu saares paigal olem wäike wäeosa saarlaste laewadele  teha. Ka ei ole Ruhnu saare pinnal wähematgi märki sellest olemas, et Ml ükskord sõjawägi ja seega suur toimetus oleks olnud. See wõib ehk ennemini õige olla, et sääl, kui küll mitte paigulised elanikud, siis ometi ajutised  kala- ja hülgepüüdjad wäga manast on wiibinud. Laewa lautrite jalgest on sääl wäga manast ajast märgata. Kirikumõisast lõuna poole kohe Ringsi minnes, 300 sammu kirikumõisa  rehe otsast, on paremat kätt põlluaia ääres meel selgesti lautri kiwid näha; säält oga kõige ligema mere ääre. Kuramaa poole külge, on rohkesti 2 werSta kuiwa maad läbisegi  põldude ja heinamaade all, mille tõusmiseks selle näo sisse, nõgu see maa praegu on, wist küll mitmed aastasajad tarwis oliwad. Sellest wõib arwata, et Ruhnu saare ajalugu kaunis kaugele minewikku ulatab. Suurem arwamine on see, nagu eespool juba nimetatud, et 1341 aastal, rohkesti sVsaja  aasta eest, esimesed paigutised elanikud Saaremaalt Ruhnu elama asufiwad, kust neid pärast, kui meie maad Rootsi walitsufe alla faiwad, Rootsi kuningas Gustaw Adolf wälja litsus ja rootslased nende asemele elama asutas.  Sellest ajast saadik, on see rahwaS Ruhnus  elanud ja on kõigiti püüdnud igast wanaaja  asjast kinni pidada oma isaisade wiifi järele elada, olgu see elumajade, riiete, söögi, joogi wõi kõige tööde ja toimetuste poolest. (Järgneb.) Kodumaalt. Kuresaareft. Nõgu hiljuti teatasime, asutatakse hr. O. Wildenbergi Riias ja Kuresaares olewate nahawabrikute pidamiseks aktsiaselts. Selle seltsi põhjuski» on nüüd Seaduste kogus kinnitatud. Seltsi nimi on: „Oskar Wildenbergi Riias ja KuresaareS olewate  ühendatud nahawabrikute aktsiaselts." Seltsi põhjuskapitaliks on 1,500,000 rubla, mis 3,000 aktsia pääle, iga aktsia 500 rbl. suur, ära jagatakse. Kõik need aktsiad jagatakse seltsi asutaja hr. Wildenbergi ja tema poolt osanikkudeks kutsutawaie isikute wahel kokkuleppimise  järele ära. Aktsiaselts wõib põhjuskapitali  weel uute aklsijate wäljaandmise läbi suurendada. Seltsi eestseisuseks on 3 5 liiget, kelledele 2 kandidati walitakse. Suurem osa eestseisuse  liikmetest ja üks kandidat ei wõi mitte juudi usku olla, ja juudi usku kandidat wõib tarwituse korral ainult nimetatud usulise eestseisuse  liikme aset täita. Seltsi walitsus on Riias. Aktsiaseltsi kestuse aeg ei ole mitte ära määratud. Ta wõib lõpetatud saada, kui osanikkude üleüldisel koosolekul seda otsustatakse,  järgmistel juhtumistelt 1) kui seda asjatoimetuseks  tarwis läheb ja 2) kui aruande järele V- põhjuskapitalist kahju on saadud ning osanikud seda kahju ühe aasta jooksul pärast aruande kinnitamist kinni ei kata. Kohtukojast. Hiljuti vliwad 2. jaoskonna rahukohtus järgmised süütcoasjad arutusel: I) 24. augustil s. o. leiti Joakob Ansmonni hobune ÕiSte küla heinamaalt, Leisis, raskesti haawatult. Haaw oli kirwega tagumise  parema jala sisse löödud ning nii suur, et hobust tarwis oli maha lasta. Hobuse hind oli 100 rubla. Kahtlus ses teos langes Pamma metsawahi Mart Raamatu pääle sel põhjusel, ei wiimane mõnda aega hobuse omaniku waStu waenulik oli loomade heinamaal käimise pärast. Kohtus tõi kaebealuse kaitsja kaks tunnistajat  kaasa, selle tõenduseks, et Raamat sündmuse  päewal kodus olnud ning metsas sugugi käinud pole ja palus oma kaitsealust õigeks mõista. Pääle 3. tunnistaja ülekuulamist mõistis kohus Mart Raamatu sada rubla trahwi maksma ehk maksujõuetuse korral üheks kuuks aresti ja pääle selle Raamatu käest AnSinanni kasuks hobuse hind, 100 rubla, ning tunnistajate  reisikulud, 7 r. 36 k. sisse nõuda. 2) 19. mail 1908 a. pani politseikordnik Kane Landrathi  uulitsal teede ning hoowide järelwaatuss toime, kus juures leiti, et Kaarma-Suuremõisa w. pärit Marie Sassi maatüki juures olem uulits parandamist nõuab, sest et ta aukline ning sõitmiseks kõlbmata oli. SaSsi kohustati uulitsat kolme nädala jooksul korrale seadma ning wõeti temalt juni kuus 1903 selleks allkiri.  Detsembris 1908 waadati uulits politsei  poolt üle ning leiti, et ta samas seisukorras oli kui ennegi. Juli kuus 1909 tehti sedasama,  ning ikkagi ei olnud Sass uulitsat ära parandanud. Augustit 1909. andis Sass jällegi allkirja, et uulits 3 nädala jooksul korras  saab olema. Pääle tähendatud aega tehti järelwaatus ning leiti, et uulits parandatud ei olnud. Kohtus seletas Sass, et ta uulitsa ühe nädala jooksul ära saab parandama. Kohus mõistis Marie Sassi 3 rubla trahwi maksma ehk päewaks aresti. Tähendatud süüteo eest määrab seadus rahatrahwi kuni 2S rublani. Tahulast. Et siitküla noored ajale kõigest  hingest järele püüawad rühmata, seda ei Imeneiu. 9 Uudisjutt ameriklase Helene Kelleri elust. Ma olin arwanud, et laps maeti, armetu ja kahwatanud on. . . Aga Helene ei olnud mitte niisugune. Ta oli ilusa pääga, targa näoga, aga nähtawaSti nagu üksluine ja ilma elamuseta. Tõepoolest on ta aga suure kastvuga, tugew,  punapõseline ja wabads liikumistega. Kohe oli näha, et ta pime on: ta silmad oliwad liikumata, wähe pungil ja üks suurem kui teine. Ta armas, et kedagi oodetakse ja on sest saadik nagu iseäraline, kui ema jaama sõitis, seletas isa mulle. Waewalt olin ma trepile astunud, kui tüdruk mulle niisuguse jõuga wastu  tormas, et ma wist maha oleksin kukkunud, kui ta isa mitte minu selja taga ci oleks seisnud. Helene ise kirjeldab oma eluloos seda tähtsat  silmapilku järgmiselt: Ma tundsin, et keegi lähenes. Ma sirutasin  käed wälja, arwates, et see ema on. Keegi wõttis minu käe kätte, tõstis mind maast üles ja esimest kord surus mind tugewasti  oma rinna waStu ses, kes selleks minu juurde  tuli, et minu ees ilma imed awada ja mind armastada. Unna Solliwan kirjutab edasi: Tüdruk katsus ruttu mu nägu ja riideid, wõttis mu reifitasku käest ja ruttas seda lahti tegema. See ei tulnud aga kergesti lahti. Helene katsus  ta hoolega läbi, lukku otsides ja kui ta selle leidis, pööris ta end minu poole, tegi käega niisuguse liigutuse, nagu keeraks ta wõtit lukus ümber ja näitis tasku pääle. Siis tuli tema ema sinna ja audis tale märkide abil mõista, et ta taskut ei puuduks ja kui ema tema käest seda ära tahtis wõtta, wihastas ta hirmsasti. Ma püüdsin teda rahustada ja andsin oma uuri ta kätte. Kohe jäi ta waikseks ja meie läksime üheskoos üles. Siin tegin ma tasku lahti, mjtza ta siis kohe läbi sorima hakkas, lootes süält wist miSgi maiusasja leida. West oliwad tuttawad Lale niisuguste laskude sees maiusasju toonud ja ta lootis neid ka minu taskust leida. Siis wiista ma ta oma sumadanni  juurde, mis koridoris oli ja püüdsin tale arusaadavaks teha, et mul sumadanis kom- Vettisid on. Ta mõistis ka seda kohe ja jooksis  alla seda emale teadustama, kus juures ta iga wiifi püüdis näidata, et sumadanis tema jaoks komwekid on. Warfi tuli ta tagasi ja awitas ka mind asju wälja pakkida- Wäga weider oli näha, kuidas ta minu kübarat mõõtis  ja seda peegli ees oma pähe seadis, nagu wõiks ta ennast peeglis näha. Siis aitaS ta mind asju mis mul sumadanis  oliwad, oma kohale panna, ja läks rõõmu pärast peaaegu meeletumaks, kui ta süält nuku leidis, mis pimedad tüdrukud Perkinfi institudist  temale saatnud oliwad. See nutt oli Lora Bcidghmanni enese walmistatud.*) Warsti alustasin ma oma haruldase kaSwandikuga  esimest sammu õpetuses. Ma kirjutasin  pikkamisi ta käe pääle sõna d-o-l-l, (Inglis  keeli nukk); ta näitas nuku pääle ja nokutaS pääga; see tähendas temal wist seda, et nukk tema oma on. Kui taie misgi antakse, näitab ta selle asja pääle ja nokutab pääga. Ta näo pääte ilmus imestus; ta hakkas minu kätt tatsuma ja ma kirjutasin seda sõna weel ta käe pääle- Ta kordas seda warsti hästi järele ja näilis nuku pääle. Ma wõtfia nuku ta käest ära ja tahtsin seda siis ta kätte jälle tagasi  anda, kui ta uuesti mu käe pääte sõna doll kirjutab, aga tüdruk arwaS wist, et ma nuku tema käest hoopis ära wõtan, ta wihastas,  tormas mu kallale ja hakkas nukku minu käest ära kiskuma. Nüüd püüdsin tema sõrmedest  tähti kokku seada, aga ta wihastaS seda enam. Ma nägin ära, et seda wõitlust enam edasi võidelda  ei maksa, waid misgil wiifil tüdruku mõtteid teise asja pääle käänama peab. (Järgned.) k»s ts pimedaid Hau Mithsd» Mk iupM» Kpitsb^ 91 Saarlane, 1909.