Saarlane Ilmub kaks korda nädalas, igal kesknädalal ja laupäewal. Toimel ns on KuresaareS, PikaS uulitsas, Trcffrui majaS nr. iii. Kuulutuste waStuwõtmine kuni kella i xäcwal Kuulutuste petil.rida s k., lehe eesotsas stt k. AdreSsi muutmise eest lv kop. lj Tellimisehind: !! . .. i„ss I j! V- .. ..-„ ?S „ !j s« „ Laupäewal, 15. augustil 1909. xxv. aastakäik. Missugusesse kooli astuda? s Kool, mis igale poole tee awab, on gümnasium.  Sellepärast pcaksiwad wanemad, kelledel  nõu on oma laHtele tublit haridust anda, seda algusest saadik filmas pidama ja teised koolid kõrwale jätma. Et gümnasium hiigla kulusid nõuab, on lihtsalt endisest ajast järele jäänud eelarwamine. Ülewelpidamise kulud linnas  on needsamad, mis linnakoolisgi. Raamatud  ehk lähemad rublat kolm - neli aastas enam maksma. Kooliraha neljas alamas klassis on 32, wiiendas ja kuuendas 44. seitsmendas ja kaheksandas SL rubla. Mais õpetuse eest, nagu sellest näha, on gümnafiumis hästi kõrgem. Aga et Kuresaare gümnafiumi juures selts asub, kellel ülesandeks on waesemaid õpilasi  aineliselt aidata, wõib iga wirk kchwem õpilane loota, et teda osalt ehk täieSti maksust «avastatakse. Kuni neljakümne õpilasele kergendakse  igal aastal maksu. Ka õperaamatuid antakse  gümnafiumi raamatukogust mäga mitmetele ilma maksuta tarwitada. Wanemaies klassides, kus maks õpetuse eest kõrge on, wöiwad õpilased ennast körwaltöödega juba ise mähe aidata. Suuremat jagu maaelanikkufid ei takista mitte nii palju kehwus oma lapsi, gümnafiumi panemast,  kui seadus, mille järele gümnafiumi esimesesse  klassi ainult kuni kaheteistkümne aastani  wastu wõetakse. Maal on raske last niikaugele  ette wulmistada, sest et kohaseid alguskvolifid  ei ole, nõnda kui linnas. Linnas hakkawad  lapsed seitsme aasra ümber ja meel «aremalt alguSkooliS käima, mis harilikult kolm aastat kestab, nõnda et kümne aaSta manuselt gümnafiumi wöidakse astuda. Maal laste koolipanekuga  ei tõtata. Linna kooli paneku kohta öeldakse: noor alles; küll jõuab weell Niisugune ütelus on juur eksitus. On wanadus seaduses määratud wanadusest üle läinud, peab kõrgemasse klassi astuma, mis sugugi kerge ei ole, sest et siis juba wõõraid keeli nõutakse. Sellepärast, kui kellegi! nõu on oma lapsele gümnafiumi haridust anda, ärgu pangu teda mitte kihelkonna kooli, kus talle kohe ajalugu, maadeteadust jne. hakatakse õpetama, mida tal gümnafiumisse astumiseks  sugugi tarwis ei ole, sest sääl nõutakse ainult Jumala sõna, wenekrelt ja rehkendamist. Kui keegi oma last linna algusloolt ei soowi panna, fns wõib mõni uuema aja kooliõpetaja teda selleks eratundidega ette walmistada. Kihelkonna  elanikud wõiwad ennast selles asjas õnnelikudeks  lugeda, et nad omale on jõudnud tooli muretseda, mis neid linnakoolidesse sisseastumise murest wabastab. Õppimine gümnafiumis kestab  kaheksa aastat. Lõpetajad pääsemad kõikidesse  kõrgematesse õpeasutuStesse. (Järgneb.) Kartuli wiimane kaswamise aeg, üles wötmine ja ületalwe hoidmine. Laialt on wiisiks kartulite pääliseid õitsemise  ajal päält ära lõigata ja loomadele sööta. See ei ole mitte kiiduwüärt, ega ka looma terwisele tululik. Dammann jutustab oma terwisehoiu  õpetuses: Kus wärskelt, õieajal kartulite  pääliseid loomadele söödetud, on kihmtitamise  tagajärgesid nähtawale tulnud, isegi rohke söötmise järele ka suremist ette tulnud." Eestis on wiisiks kartuli pääliseid peeneks raiutult loomadele kui ka sigadele sööta, aga selle juures peab õige ettewaatlik ja hoolas olema,  et neid kuiwali ei lasta seista, mille läbi nad palamaks lähemad ja siis kui kihwt sigade juures surmawalt mõjuwad. Wõib olla, et selle läbi ka teiste loomade kihmtitamift on ette tulnud,  nagu Dammann sellest räägib. Siisgi wõib kartulite pääliseid kesksuwel, kui muu toidukraam, nagu haganad ja manad kartulid otsa lõppenud, häda korral loomadele kui ka sigadele sööta. Tahetakse neid sigadele korraga päewa jagu malmis raiuda, siis peab hoolega selle järele walwama, et neil nõuu sees, kus neid hoitakse, tarmilik jagu külma mett pääle malakaks, et tuimaks jäämise ja palamaks minemise eest hoida. Haljad päälised ära lõigatult ja kuiwatatult  on hää toit loomadele, iseäranis lammastele. On lehed juba kolletanud, warred paljad. stiS ei kõlba nad mujale, kui, kompostiks ehk kuiwatatult  sõnniku fisse laotada. Ei ole meel teada, kui palju see kartuli saaki wühendab, kui päälised nii warakult ära lõigatakse, et noored wõrsad kaswama halkamad.  Siis ei ole kartulid meel oma täiele küpsusele jõudnud, kui päälised sügisel haljad ja kaswujõuliscd wälja näewad; siis katsutakse sel teel kartulite «valmimist edendada, et päälised  mõni aeg enne üleSwõtmist päält ära lõigatakse.  Teadupärast on, et niikaua, kui päälised haljad seisawad, kartulid tärklise poolest rikkamaks  lähemad ja see nende wüärtust tõstab. Üleüldse peab aga päälsete ära lõikamise pääle kahtlase pilguga waatama, sündigu see nüüd ainult selle otstarbega, et loomadele toitu muretseda,  wõi tahetakse selle läbi ka kartulite walmimist  kiirendada. Sagedad wihmahood ja palaw päikesepaiste ning udused ilmad juuli- ja auguSti-kuudel rikuwad  päälised nii ära, et wõtmise ajal muud üle ci ole jäänud, kui mõned ära kuiwanud warrekontsud; muidugi mõista on niisugused kartulid tärklise poolest kehwad. Rikkumata kartulite päälistel hakkawad lehed aegapidi altpoolt kollaseks minema ja kuiwawad ära, kuna päälotsaS ikka haljaid lehti leidub. Wiimaks närbuwad needgi ja paljad warred jääwad järele. Siis on kartulid täiesti küpsed ja wõib neid julgesti üleswõtma hakata. Hää on, kui kartulid üleswõtteS tuule ja päikese paistel hästi ära kuiwada lastakse enne keldrisse ehk koopa panemist. Enne peawad koopad ja keldrid hästi ära kuiwatatud ja tuulutatud saama, aknad ja uksed öösetel lahti hoitud, et seest õhk wõimalikult jahutatud saaks; mida madalamat soojus kartulite hoiupaigas, seda wähem nad hingawad wälja ja kaotawad enesest tärklise ja suhkru ollustd. P. Liebus Kaks Dianat. S 8 Prantsuse kirjaniku Aleksander Dumas ajaloolik roman kolmes jaos. Eesli keelde J. Piklep. Andku Jumal mulle andeks I rääkis tuge»  hääl koosolejate seast wahele. Näib, nagu hakkaksite ka Teie linna allaandmisest rääkima, herra admiral! XXVII. Gabriele tööl. Kes julgeb minu jutule wahele rääkida? küsis Gaspar de Coligne kortsus kulmul. Mina Z ütles keegi St. Quentini ümbruskonna  riides talumees. Talumees! ütles admiral. El ole talumees, waStaS wõöraS, waid vicomte d'Ex-naise, kuninga gardcwäe kapten, teS kuninga nimel siia tulnud on. Kuninga nimel! hüüdis imestanud nõukogu. Kuninga nimel, jah, waStas Gabriele, ja Teie näete, et ta oma wahwaid St. quentinlafi mitte maha ei jäta, waid nende pääle mõtleb. Ma tulin talupoja riides kolme tunni eest siia, waatosin Teie kindluse müürid zärele ja kuulsin Teie nõupidamist päält. Aga lubage mind tähendada,  et see, mis ma kuulsin, mitte sellega kokku ei kai, mis ma nägin. Kust see meeleäraheitmine  tuleb, mis nagu surma hirm Teid rõhub ja mis Teie naeStele oleks kohasem olewat?  Mikspäraft kaotate Teie nii ruttu lootust ja annate niisugusele ebahirmule maad? Teie oskate ainult admiralile waStu panna ja päid «silides longu lasta? PLäd püsti! Aga mitte oma wäejuhatajate wastu, waid waenlase waStu; näidake, nagu oleks Teie surm Teile ausam, kui wõit. Ma olen kindlustused läbi «vaadanud ja ütlen, et Teie weel kaks nädalit wõite wastu panna, kuna kuningas Teid ainult ühe nädali palub waStu seista, et Prantsusemaad päästa. Kõige püüle, mis ma siin saalis kuulnud olen, waStan ma ainult kahe sõnaga: ma näitan abinõu waesuse wastu, aga kahtlejatele annan ma lootust. Kõik ohwits.rid ja kodanikud tusgifiwad Gabriele ligemale, kelle sõnad nende pääle tuntawalt  nähti mõjuma. Meie kuuleme! Meie kuuleme! HMdstwad nad. Siis wõttis Gabriele Me sõna: Kõige enne lubage mind Teile wastato, hra insener Loxford, lubage, et ma Teile üht lihtsat, aga kindlat kaitsmise abinõu näitan, mida ma selsamal aastal Civitetti ümberpiiramise  juures nägin. Et meie töölisi hiSpanlaSte patareide cest kaitsta, on tarwis malli lõhede ette wanad lootsikud üksteise pääle panna, mis mulla kottidega täidetud on- Kuulid ei tungi sellest pehmest ollusest läbi ja nende taga «Limad  töölised kartmata töötada. Teis ütlete, et waeniased Remicoure künkal mulla mallide kaitsel müüri alt läbi kaewawad. Sinna on tarwis miinid panna, aga mitte St. Jean'i wärawase, kus neist misgi kasu ei ole. Saatke omad miinide panejad lõuna poole külge, süül sinult wõiwad nad kasu saata. Aga st. Jeani wärawad ja puiestee? Kas need ilma kaitseta Mmad? küsite Teie. Esimesele kohale? on S 0 inimest ja teise koha piiäle niisama bv inimest iarwis, nagu herra Ramboulier meile praegu ütles. Aga ta lisas juurde, et sada inimest puudub. Wäga hääl Mina tõin Teile sada inimest juurde. Imestamise ja rõõmu hüüded kõlafiwab igalt poolt. Ja, lisas Gabriele kindlamal häälel juurde, kui ta nägi, et tema kõnet tähelepanncs kuulati. Mina jätsin neid stit kolme lieu kaugusele metsa. Sääl on baron de Wolpergi juhatuse all 300 meest. Meie rääkisime temaga läbi, et ma läbi waenlaste laagri, kõige hädaohtude pääle waa» tamata linnale abi toon, kui ma kindlasti teada  olen saanud, kust poolt ta oma mäega wõiks linna sisse pääseda. Nagu Teie näete, sain ma õnnelikult siia ja minu plaan on malmis. Ma lubasin Wolpergi juurde tagasi minna, siis jägame oma sõjamäe kolme osasse, milledest mina ühe osa juhatuse oma pääle wõtan ja täna öösel pimedas tuleme iga üks ühest küljest kindluse maaaluste käikude juurde. Kui ka kaks jagu waenlase poolt nähtud ja mangi mõstud wõimad saada, aga üks osa pääseb tingimata linna sisse ja siis on meil sada inimest käes, keda meie St. Jeani wärawate ja St- Martini puiestee juurde mõime panna. Nüüd ütelge meel, herrad Loxford ja Ramboulier, kust kohalt waenlane wõiks wabalt sisse tungida? Üleüldine rõõmuhüüe oli nendele julgustawatele  sõnadele wastuseks, mis igas südames lootust äratasimad. Oh, hüüdis Jean Pecois, nüüd mõime wõidelda ja wõita!