Saarlane lk s. Tcisipäenxil, 15. januaril 199 Z. XVIII aastakäik. maksab - Saaremaal aastas . . l rbl. ?O kx. Nooles aastas 1 „ Äg ~ Ilmub igalkoisipAosV<»t. Kuresaares Kauba-uulitsas nr.l?. Uleiililiiit solitih» ajaleht maa- ja linnarahwaie Enam pühadust! Selle päälkirja all saadeti meile alamal seisan? kiri. Asi, millest kirjas räägitakse, puutub küll kiriklikkudesse toimetustesse, aga et ka kiriklik elu wälimise eluga käsi käes peab käima, siis julgeme ometi selle aSja kõne alla wõtta. Kiri on järgmine: Ühe asja päüle tahaksime kohalikkude mõjumeeste tähelepanemist pöörda. Paljudele  on see meele paha ja waimukikku  kurbtust sünnitanud, et jumalateenistusesse  nagu ärilik maim püüab tekkida, ja et jumalateenistust mitte kõige pühadusega  ei näi peetawat. Iseäranis tuleb see sel ajal ette, kui lauarahwaft maetakse. Mõnes kirikus on moeks, et pärast wiimse laudkonna armulauale wõtmist õpetaja kohe palwet lugema hakab, ilma et niikaua ootaks, kuni igaüks oma koha pääle on läinud. Jumalateenistust peab ju üleüldse waiksuses ja pühaduses toimetatama, iseäranis  weel lauarahwa jumalateenistust. Missugust pühadust awaldab aga sarnane nähtus, kui armulaua tänu-palwe ajal rahwas kirikud oma koha pääle minnes kolinal käib ja need, kes wiimses laudkonnas  armulaual käisiwad, pakmest osagi ei saa wõtta! Eks see sega jumalateenistust  üleüldse, ja haawa palwetaja tundmusi  iseäranis. Nii palju aega leiab ju ikka, ja kannatust ka, et pärast armulaua andmise toimetust nii kaua wõidaks oodata, kuid kõik oma koha pääte on jõudnud. Ei tehta seda mitte, siis näib nagu oleks jumalateenistuse pidamine pastas palgaliste töötamine olewat! Isamaalt. Kuresaarest. Kohalikus maakonna renteis on järgmised ametimuutused tehtud: wanemaks raamatupidajaks on Jurjewi rentei raamatupidaja Wassermann, ja l. järgu raamatupidaja kohustetäitjaks raamatupidaja  Wilsaar, 11. järgu raamatupidajaks  raamatupidaja abi Jürjens nimetatud. Walga maakonna renteis on 11. järgu raamatupidajaks Kuresaare rentei raamatupidaja  abi Butschinski nimetatud. Wõru maakonna renteis: Arweametnikuks  Kuresaare maakonna rentei kantselei teenija Stepanow (kes Kuresaarde teenima  jääb). Saaremaa otsekoheste- ja töõstusemaksude  kommisjoni liige Oskar Wildenberg on Põlise auukodaniku seisusesse tõstetud. Suure wäina jäälõhkuja laewa „ kindral Surowzomiks" nimetamise kohta ütleb „Arensburger Woch.", et tema arwates  see mõte küll mitte talupoegade poolt wälja ei ole tulnud. Pääle selle tähendab  leht, et sarnase nimetuse tõttu ära surnud kuberneri mälestus kauemaks ajaks Saare rahwa meelde jääb, kes Saare rahwa hääkäekäigu eest isalikult on hoolitsenud,  nagu seda Lümmada asi jne. näidawad.  Suure Lümmada ministeriumi kooli ehitamine oli küll teiste meeste töö, aga eks siis kuberner Surowzow sääl juures ka oma mõju ei awaldanud. Omas järgmises numbris teatab „Arensburger Wochenblatt" et mitte kõik Saaremaa wallad ei olla Suure wäina tarwis ehitatama jäelõhkuja nimeks "kindral Surowzow" tahtnud, maid ainult kaks Muhuwalda; Nõnda ei mõi siis Mamsel Ilmaaegne. Midagi? oodake üks silmapilk, ja wärisewa  käega pistis tema wanamehele ühe hõberaha peosse. Tänan preili -- jumalaga. Kirjatooja läks, tema raske sammud oliwad juba alumise korra eeskojast kuulda, aga ülewal omas toas seisis preili Trautmann  ikka weel endise koha pääl, kinnist kirja käeS hoides. Tulipunaste põskede ja Mendawate silmadega seisis läbemata poisike  tema ees ja ootas. Aga tädi, miks sina siis kirja lahti ei tee ja loe? küsis tema tungiwalt. Tädi kohkus, tema ei olnud mürkanudgi, et poisike sinna jäänud oli. Mine aga pääle Frits, küll ma juba loen, ütles tema poisi käharat pääd silitades. Aga, kelle käest see kiri on? päris tema. Seda mina ei tea. Kiri on ometigi Itaaliast, kas sina siis postmarka tähele ei ole pannud! Ja, aga saatjat ei tea mina siisgi; mine mu laps! mine nüüd, kordas tema, kui poiss weel wiiwitas. Pahaselt läks ilus, hallides riietes poisike  tossi wälja, mille ukse tädi tema järele  lukku keeras. Preili Trautmann ei olnud enam noor, aga tema nägu oli weel ikka peenike ja ilus, ainult tema juuksed oliwad juba hallid ja silmad sagedast nutmisest tuhniks jäänud,  ka oliwad tema suu ümber sügawad walujooued näha, aga selsilmapilgul nägi tema päris noor wälja- Itaaliast, sosistas tema. Aru tema poolt! Mis see .unud olla wõib? Nüüd kiskus tema kirja ümbriku lahti ja hakkas lugema. Walju hoigamisega laskis tema aga kirja kukkuda ja kargas ise nõnda järsult püsti, et küünla laua päält maha wiskas, mis ka kohe ära kustus. Mõne minuti sügawa waikuse järele oli aga nüüd südantlõhestaw, palaw ja äge nutmine kuulda,  mis alles siis järsult ära waikis, kui ühe kõwa sõrme wali koputamine ukse pihta kuuldawaks sai ja proua Rõttger kannatamalt  hüüdis: Kas sa siis ikka weel sööma  ei tule, kartulid jahtuwad juba hoopis  ära! Wabanda mind, mulle ei tulnud söömine meelde! Noh, mis sul siis õige on? räägi ometi, sa piinad ju teisi oma iseäraliku olekuga! kõlas üritatud hääl teine pool ust. Ma tulen tüki aja pärast alla, küll ma siis juba räägin, Minna. Sina oled üks isemeelne pakspää. Proua Rõttger läks. Friederike Trautmann  ei nutnud enam; tema istus, pead käe najale toetades akna all ja wahtis wälja pimedusesse. Walge lume ja halli taewa wahel oliwad puude mustad kogud ja teine pool aeda Reini jõgi mille pääl jäe pangad liikusiwad, näha. Kui tühi ja õudne oli ometi kõik loodus. Kas oli wõimalik, et korra tõesti üks kewade olnud oli, kewade, mil kõik maailm õitses ja magusa lõhnaga täidetud oli, mil täis kuu jõe lainetes läikis ja ööpikud laulsiwad?  Üks ilus õhtu, mil tema, Rieke Trautmann, aedas suure pähklepuu all seisis ja põksuma südamega seda paati ootas millega tema tulema pidi? Üks lühikene ja magus unenägu oli see ülepää ainult olnud, sest hall oli ka selle sooja kewadise aja sisse langenud ja kõik õied ja ilu ühe korraga ilma armuta rikkunud. Perekond ei lubanud mitte, et tema selle tundmata ja tähtsuseta maalijaga ühes mi- nema pidi, kes Jumal teab kust, tulnud oli ja kes teab kuhu läks. Isa rääkis leiwata kunstist ja ema ilusatest noortest meestest, kes ainult selle pärast maa pääl olla, et ennemine tüdrukute päid ära segada ja taga järge oma abikaasast ainult õnnetumaks  teha. Õde aga, kes palju wähem iluS oli, ei wõinud seda noorele mehele andeks anda, et see teda tähelegi ei pannud, waid ainult ilust Rieked nägi ja et noormees ühel õhtul,  kus nemad kolmekesi paadiga sõitnud oliwad, oma Rieked sülle wõtnud ja paadist  teise wähemasse paati kannud, aga teda, Minna Trautmanni üksinda ranna ääre suure paati istuma jätnud cli. Minna oma terawate silmadega nägi aga üsna selgesti, ehk teised küll kaugel temast arwasiwad olewat, kuidas nemad kõwasti üksteise ümbert  kinni hoidsiwad. Tema see ka olnud oligi, kes asjalugu «vanematele teisel homikul teatas ja see läbi Riekele palju südamewalu ja pisaraid muretses. Õhtul, kui kõik teised juba magasiivad,  katsus Rieke weel korra salaja majast  wälja minna, et armukesega jumalaga jätta. Minna oli aga wahi pääl olnud ja temale järele hüüdnud: Jää siia, see ei ole sünnis, et sina öösel tema juure lähed, kas saad aru?! Rieke oli aga ometi läinud ja õele trotslikult  ütelnud: Eks mine jälle ja kaeba! Temaga jumalaga jätta ei wõi keegi mulle ärakeelda. Aga see kord ei olnud Minna tema pääle kaebanud. Rieke walust lämmatatud hääl oli temasse iseäralikult mõjunud ja nõnda wois siis Rieke oma elu kõige kibedamat tundi ilma segamata suure pähklepuu marjus  ära elada.