> Astuge sisse. Isa, need on ju grenaffderid!  Ma tunnen neid wäga hästi. Sõjameeste salk astus sisse, seadis siin ennast ritta, ohwitser terwitaS sõjamehe wiisil, polgu ülem tegi sedasama sõnalausumata, ta naene, surnukahvatu aga paalt näha rahulik, seisis mehe kõrval, aga pisuke lapS silmitses neid kõiki nähtltSva  haämeelega. Üks pikk kaelustamine, millel lõpp ei tahtnud  tullagt, ning naesest ning lapsest lahti kiskudes,  aStuS polguülem salga ette otsa ning sam- Imus kõikumata ukse poole Kuuldus käsk: l Edasi, kindlusesse! Näed nüüd, ema, kui hästi kõik lõpeb, ma ütlesin juba sulle seda! Isa läks nüüd waeSte I polkovnikute juurde neid vabastama. Mu vaene, süüta laps! öhkaS õnnetu  ema, oma pisukest tütrekest waStu rindu surudes. 11. Järgmise päewa hommikul pidi õnnetu aaesterahwas woodisse heitma: südame walu oli teda murdnud; arstid ning hoolitsejad naesterahvad  wahetasid üksteist haige woodi ees, Abby't ei laStud tuppa, teda kästi omas kambrikeses mängida,  nii et ta haiget kuidagi tülitada ei saaks. Laps oli ennast riidesse pannud ning nüüd ! ta salamahti treppi möödi alla tänavale: äl oti järsku meelde tulnud, et isa praegu kindluse?'  on ning sellest midagi ei tea, et ema haigeks on jäänud tarwiS tale seda ajawiitmata tea- duStada. Tund hiljemini kutsuti kohtunikud Krom«welli  juurde. Ta seifis keset tuba liikumata, nähtawaste ! oodates, et nad rääkima hakkaksid. I Üks nekst lausus: „Meie palusime neid tunjgiwalt,  et nad seda nõudmist täidaks, aga nad jütlefid otsustavalt, et nad liisku tõmbama ei saa, on kolmekesi malmis surema." Krommelli nägu lõi tumedaks, ta waikis hulk aega.—Hää, sõnas ta pika mõtlemise järele,— siis mõni teine nende asemel liisku. Tooge nad siia teise tuppa ja seadke nad selja taha siotud kätega ning seina poole pöördud nägudega üksteise kõrwale seisma. Ütelge mulle, kui nad juba siin on. Kui ta üksi tuppa jäi, kutsus ta wahisoldati  enda juurde ning käskis teda esimest last, keS tale tänawal waStu juhtub tulema, enda juurde tuua. Soldat ei saanud meel wäljagi minna, kui pisuke Adby tale wastu tuli. Ta wöttis lapse käest kinni ja tõi ta tuppa. Tüdrukuke sammus lähemale, ning Krommelli ära tundes, kelle nime juures mitte ainult lihtsad surelikud, maid terme riigi tähtsamad mehed mürisesid, ilma et ta midagi kartnud oleks, ronis tema pölwedele ja ütles: Ma tunnen teid juba, te olete Kromwell!  Ma nägin teid waremine, kui te ükskord meie majast mööda sõitsite. Kõik kartsid teid, ainult mina ei kartnud mitte põrmugi, teie ei vastanud mulle kunagi kurjaSte ega pahaselt veel? Mul oli meel punane, valge nööridega palistatud ülikuub seljas. Mäletate? Naeratus ilmus Krommelli näole ning andis sellele vaha lahkema jume. Mul on väga kahju, lapsuke, mul on häbi, nga... Laps ei lasknud teda lõpetada. Nii olete siis mind unustanud? Aga vaata, mina ei ole aga teid unetanud. Mul on väga kahju, aga nüüd ei taha ma stnd mitte ilmaSki unustada, annan selleks oma sõna. Sa aunad mulle andeks? Oleme sõbrad? Eks? Sa tuletad mu väikest tütrekest meelde; teda ei ole enam siin ilmaS, ta oli nii õrn ja lahke, just kui sinagi... Ta ei kartnud ka mitte kedagi, läks kõikide juurde ning õnnestas neid oma lahke naeratusega. Ta iStus sagedaste mu katte pääl, nagu sina praegu, ning, nagu sincgi, ajas ta mu südamest kõik mure ja kurbtust  eemale. Aga see oli kaua, kaua aja eest. Ja te armastasite teda wäga, wäga? 00. kuidas siis! Kõik mida ta käskis, tegin ma rõõmuga. 00, kui haa te olete, musutage mind! Rõõmuga teen ma seda. See musu olgu sinu jaoks, aga see minu surnud tütrekesele. Nüüd vöid sa ka mind käskida, ma tahan su sõna kuulda. Laps hakkaS rõõmu pärast käsa plaksutama selle mõtte juures, et ta iga soov täidetud saab, aga selsamal silmapilgul kuuldusid ukse taga korralikud  sammud. Soldatid, soldatid! Ma tahan neid näha. Kohe, mu laps. oota aga pisut, ma lasen sind aga enne midagi teha. Kromwell wöttiS laualt kolm vahast söör»: kaks valget, üks punane; viimane pidi ühe hukka mõistetule surma tooma. Kui ilusad söörid! See on minu jaoks? Punane kah? Ei, mu kallis! Nad on teiste jaoks. Mine sinna teise tuppa, saal näed sa kolm inimest  nägudega seina poole pöördud ning selja taha Väljasirutatud kätega. Mine neile juurde ja pane igaühele üks söör pihku, siis tule jälle minu juurde tagasi. Abby kaduS riide taha ära ja Kromwell jäi jälle üksi. - Wististe on Jumal ise mulle seda mõtet andnud, mõtles ta nüüd olen ma kindel, et paremad ning Väärilisemad elusse jääwad. Waheajal oli aga lops teise tuppa seisma jäänud ja nüüd waatas ta uähtawa uudishimuga soldatist ning seina ääreS seiswaid kujusid. Korraga ilmus ta näokesele löbuS naeratus! ta sosistas: 00, üks neist on ju isa, ma tundsin ta kohe ara. Kõige ilusama sööri annan ma temale! Röömsaste hiilis ta, pääd ette poole hoides, Vangide juurde, ning pani igale ühele sööri pihku, pärast pistis isa käe wahelt oma kelmlikult naeratama  näokese läbi ja ütleS: —lsa, maata mis sul on! Ma andsin ta sulle. Zsa waatas punase sööri pääle ja langes põlwili maha, oma last, kes ta timukaks oli saanud, waStu rindu surudes. Soldatid, ohwitserid,  surmast pääsenud polguülemad, jäid oma koha pääle tardunult seisma. Weel silmapilk, ning kõik nad nutsid kibedalt.  Nii läks paar minutit mõõda, wiimaks astus wahi ohwitser polkovniku juurde, ning ta õla külge puudutades, ütleS: —Mul on wäga raske, aga mu kohus sunnib. Mida sunnib? küsis laps. Sinu isa ära wiia... Ära wiia? Mis tarwis? Mis tarwis? Ma wiin ta kindluse teise külge. Ei, seda ei tohi. Ema on kodus haige, isa piab minuga ühes kodu tulema. Ta hakkaS kätega isa ümbert kaela kinni. Lähame, isa. Waene laps, ma ei wöi sinuga minna, ma pian nendega kaasa minema. Laps kargas isa käte wahelt põrandale, waataS imestusega igale poole ümber, pärast jooksis ohvitseri juurde, ning hüüdis, oma pisukest  jalga vastu maad lüües: Ma ju ütlesin teile, et ema kodus haige on, ning me piame kähku kodu minema. Kõik mis mul on. annaks ma rõõmuga ära, et sinu isa minna laSta, aga ma ei wõi. Edasi võtke teda! Abby, kui välk. kaduS tuast, ning silmapilk  hiljem tuli ta tagasi, Kromwelli kätt pidi järele vedades. Wiimase ilmumise puhul jäid soldatid seisma Piatage neid! Ema on haige, ja isa piab tema juurde tulema; ma ütlesin neile seda, aga nad ei kunle mind ja tahavad teda ära viia. Kromwell jäi kivi kangelt seisma. Kuidas „isa«? See on su isa? Jah muidugi, ega's ma siis kellegi muule nii ilusat sööri poleks andnud? —Mu Jumal! — hoigas Kromwell, ma tahtsin asja igapidi paremaks teha, aga korraga  sündis kuulmata kuritegu! Abby kaotas viimaks oma kannatuse. Sa vöid ütelda, et teda lahti laStaks, — rääkis lapS nuttes. Käse neid seda: sa ütlesid ju mulle, et sa mind kuulma saad, ja nüüd küsin ma sn käest ja sa ei taha mu palvet täita. Lahke naeratus ilmus Kromwelli näole, ning oma katt lapse õlale pannes, sõnas ta: Jumalale tänu! Ma sain aegsaste jaole! Mu laps, sul on õigus: ma lubasin su sõna kuulda, ning mu kohuS on lubadust taita. Polkovnik, teie olete vaba, võtke oma lapS! Wiin. Wene kirjaniku S. T« iutuStuS. Eestistanud J. Kotsar. ükS häda, oga wiinaga ük» wana ja taks uut'* „Humal hullab mSiStuS magad.* ~Wiin süüdi sünnitab.*' ,, Purjus pääga teed, targa pääga waStutad." lWene rahwa wanad sõnad.) I. Semjon Filehin oli kõige noorem Vend peres, ühte kokku oli neid kolm. Kõige Vanem oli Kirjan, keskmine Jelisar ja kõige noorem tema. Kirjan ja Jelisar oliwad naesemehed; Kirjanik oli ka ju kolm last kasivamas, Jelisar aga oli ilma lasteta naene ei toonud. Lemjon pidas Veel poismehe põlwe. Kirjan pidas naestega kodus maja, Semjon ja Jelisar elasiwad Moskwas Vabriku Pääl. Kodukolle oli neil terwes külas esimene. Hooned  olid Puhtaks uued, ja oli neid ka rohkesti: kaks elumajakest, kaks kuurialust ehk küüni, ait ja terws riit Valmis tehtud seina palka; loomi oli õue täis, ja leiba ulatas alati terweks aastaks. Naesed oliwad  Vendadel töökad ja hoolikad juhtunud, kes harwa enda Vahel riidlesiVad. Kirjan oli ka kena näoga, tark ja mõistlik mees. Jelisar kül jõi Vahel ja tegi purjus pääga pahandusi, aga siiamaani oli ta Vennaga ilusti läbi saanud Vist kül sellepärast, et temaga Väga harwa kokku Puutus. Moskwas oli ta juba poisikesest saadik  elamas ja ikka ühe ja sellesama Vabriku pääl, mispärast ta ka talupoja tööd wäha tundis: kõigest kaks aastat oli ta seda teha saanud. Koju andis ta rublat 40 aastas; wäha see kül oli, aga Kirjan just Väga pääle ei käinud, sest Jelisaril lapsi ei olnud,  ja naene toitis ennast isegi. Ka Semjon oli noorelt Moskwasse läinud. Esiotsa ajas ta Jelisarile ja teistele poolisid, siis puhastas ta telgeda Vahesid ja kui suuremaks sai. asus ta ise ka telgede taha tööle. Ta oli hoolas ja Viisakas pois, kena näoga, ja mõistis lugeda; eluwiisi poolest oli ta kaine ei Vedelenud pühapäewiti trahterites, Vaid luges magamise tuas mõnda raamatut, ehk käis Vabrikust Väljas teiste mitte-joojate töölistega juttu ajamas. 11. Palmipuude nädal kewadiga jõudis kätte, kangrud  säält vabrikust, kus Jelisar ja Semjon elafiwad,  hakkasiwad palga saamisest juttu ajama, kodu küla Pääle mõtlema. Ka Semjon hakkas arvama, palju tema piaks saama ja leidis, et tal 19 rubla saada oli. Ja ta mõtles: „Ei tea, kas ostaks õige kalevise kuue wõi? Ise ju peigmehe mees, ja käin aga ikka alles poisikese  kamsoliga." Ta kõneles sellest Jelisarile, see tõmbas kulmud kortsu. Asjata asi, ütles ta. Kuidas? Kes mees on, seda tuntakse rogoski seestki ära. Oot veel kuni uue aastani, osta siis. Mma olen juba tubliste kulutanud, ja kui sina ka veel nii palju välja annad, siis ei jäe meil koju viia enam midagi. Kes teab, kas vend just väga nõuabki; ega ma ju asjata ei raiska. 18 Sakala. 1904.