Saarlane Ik SB. Teisipäewal, 17. julil 1901. XVli aastakiiik. maksab: Pooles aastas I „ 2F „ Ilmub igal toistpcrs^Vcrt. Kuresiiares Kauba uulitsas nr.l?. Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste petit rida matsad k t. Ulküldiiit politikli ajlilthl mall- ja Ij«i,>>rilhi»llle Emakeel kui öpetuse-keel. „Russkoje BogatstwoS" näitab S. Russow,  et tarwilik on koolilaste emakeelt alguSkoolides  õpetuse-keeleks teha, nõudmine, miS muidugi kõige päält rajamaade, Poola-, Leedu-, Wäike-Wenemaa, Läänemeremaade ja Kaukasia kohta käib. Kõige tähtsamad kaswatus teadlased' Amos Comcnius, DieSterweg, Pestalozzi ja Fröbel seisawad sellel seisukohal  ütleb  Russow et kaswatuse aluseks rahwuS  peab olema. Rahwalaul, rahwamuinasjutt  ja rahwamäng seati Saksamaa ja Helwetsia alguskoolides sisse ja tcrwele õpetuse wiisile aluseks, mis koolilast ligidal olcwa, tundmata, asja juurde wiib, mis lapses olewaid mõisteid iseseiswa mõtlemise edendamise läbi laiendab- Sellepärast peawad  nägclik õpetamine ja rahwus algusõpetuse  põhjusmõteteks olema ... 19- aastasaja keeleuurijad on omas põhjalikus inimese keele ja sõna sündimise uurimises sellele otsusele jõudnud, et keel organiliselt selle ehk teise rahwa hingeteadliste ja kehaoluliste  iseäralsustega ühenduses on, et keer rahwa kehaliste omaduste saaduseks on ja et ta kõige ligemas ühenduses rahwa üleüldise  ajaloolise edenemise ning wõõraste keeltega kokkupuutumise mõju läbi oma loomuliku  kuju saab. Humboldt ütleb, keel on „mõtte sünnitamise abinõu," ja teises kohas: „inimcse keel on tema ilmamaade." Sellega on igaühe rahwa juures tema keele kaotamine tema isikliku ilmawaate kaotamine.  Iga keel ütleb Humboldt on waimliseks õhukorraks, mis rahwa ümber  hõljub ja millest rahwaS wälja peab astuma, kui ta teise rahwa õhukorda asuda tahab." Selle raske waimlise töö, mida sarnane ühest mõtlemise õhukorraft teisi minemine nõuab, paneb Wene alguskooli nende 7—B aastate laste pääle, kellel „õnneks ei ole," Wene sugust olla. Teiselt  poolt näitab Potcbeja omaS tähtsas keeleteadlises kirjatöös „Mõte ja keel," et sõna just mõte ise on ja et keegi inimene  õieti mõtelda ei saa, kes algusõpetuse wõõras keeles saanud on. Sellepärast on esimese õpetuse andmine wõõras keeles rahwa waimlise  edenemise kohta kahjulik. Ainult rahwuslik  rahwakool wõib kõigile neile rahwuStele,  kes meie riigi rajamaadel elawad, tõsist haridust anda ja nendes tõsist  arusaamist Wene kirjanduse kohta sünnitada  . . . Rahwakoolil peab wähemalt 4—5 aastane  kursus olema, misjuures esimesed 2—3 aastat eemakeelele ja kodumaa  tundmisele peawad pühendatud olema- Järgmised kaks aastat peawad koolilast  tema silma aegamööda laiendamise juures Wene keele, Wene kirjanduse ja Wenemaaga üleüldse tutwustama. Ainult niisuguse loomuliku edenemise juures wõiwad  kõigi rahwaste lapsed, kes Wene riigi rajamaades elawad, arusaamist Wene keele j- n. e- kohta omandada ja, ilma et nad armsa üheuduse-tundmuse kodumaaga ära surmaks, ka rikast Wene keelt ja Wene kirjandust mõistma õpida. Ainult niisuguse kooliolu uuendamise korral saab rahwakool kõigis riigijagudrs tähtsuse, mis temal olema peab. „Post." Kuura neeme pääl. 4. Ernst Müllenbachi järele W. E. Sina lahkuda? Mida meie siis ilma sinuta peame pääle halama? Kristop naeris wihaselt ja ütles: Seda tahad sina minu kääft teada saada ja omal on sul peig. Marike punastas kangesti ära. Tema ei ole ju kolme! terwel aastal kirjutanud ja kui ta meik st lahkus, oli tema alles poisike. Aga, sina oled ometi tänini meid kõiki toitnud ja meie eest hoolt kannud. Jah, seda olen mina küll teinud, wiisteistkümmend  pitka aastat. Aga, hääks pole ma sellega ometi midagi teha jõudnud mõrtsukas olen ma sellegi pärast weel ikka. Ära räägi nõnda, palus tüdruk. See on aga ometi tõsi, ehk ma ise sel korral küll ka wanem ei olnud kui ainult kuusteistkümmend aastat. Mina tahaksin häümeelega selgesti teada, kuidas see asi sel korral õige oli, ütles Marike paluwalt. Kristop waatiS oma ette ja ütles: Oled seda juba mitu korda kuulnud. Kuulnud küll, kuid aga mitte põhjalikult, mitte kuidas ses nõnda juhtus, et sina ise ka mitte Kuidas mina ise ka mitte otsa ci saanud, isa ja õde ometi korraga mu silmade ees otsa jah, see on tõsi küll, et see imelik on ja ma ise olen juba tuhat kord selle üle järele mõtelnud Jutusta mulle täna kõik see lugu haka> tusest lõpuni ära sina ja ema olete mõlemad wäga ligidal sellele juhtumisele, minusse tema nõnda ei puutu, ehk wöin minna sellepärast selle juhtumise üle enam erapooletult otsustada, palus Marike. Kristop waatis tüki aega tüdruku otsa, oli näha, et see temale, kui ühele inimesele, kes palju ei räägi, raskeks läks oma mõtteid  ja tundmusi.teisele awalda. Wiimaks algas tema wette waadates oma juttu. Mis sääl palju rääkida ongi? Mina olin kuusteistkümmend aastat mana ja tahtsin mere päälc minna, minu isa oli ka meremees  olnud ja tema jutustavused oliwad mulle ka selleks himmu teinud. Ema ei tahtnud lubada, aga isa oli nõus ja tunahomme  pidin juba ära minema. Ema oli selle pärast pahane et ajad sandid olid; sel aastal sai meilt nõndanimetatud ranna õigus ära wõetud ja selle läbi olime meie just jõukaks saanud. Mida rohkem laewu randa ehk hukka läksiwad, seda rõõmsamad olime, sest mida keegi randa läinud laewa päält ehk ranna äärest kätte sai, see oli tema. Kellegi! ei tulnud meelegi inimestele,  keS hukka minema laewa pääl oliwad, appi minna, sest kui laewnikud hinge jäiwad, läks ju warandus, mis laewas oli, meile kaduma. Meil oli koguni üks palwe kuS need sõnad, et Jumal meile ühe „ õnnistud  ranna annaks", sees oliwad. Korraga tuli aga walitsusele meelde, et see õige ei ole, muist inimesi sellepärast abita ära uppuda lasta, et teised siis nende warandu- sest rikkaks wõiksiwad saada ja wõtfiwad meilt nüüd meie rannaõiguse. See wõib ju ka olla, et see nendest õige tegu oli, aga meile oli see paha. Teine seadus, mis samal ajal maksmaks pandi oli see, et meie kalade kudemise ajal neid püüda ei tohtinud. Wõib olla, et hcrradel sellegagi õigus oli, aga meile oli ka see seadus niisama paha kui esimene. Sest kalad ei pane antud seadusi tähele, kui nad kudenud on, ei tule nemad enam ja meie äärest läbi, maid lähemad Rootsi randa mööda tagasi. Ja sellepärast ei wõi meie, kes kalamehed oleme, seda seadust ka mitte täita ja püüame ikka wana wiisi mööda. Meie ülewaatajad on ju ka enamiSti mõistlikud mehed, kes asjast aru saamad ju ühe, wahel ka kui asi nõuab, mõlemad silmad kinni pigistawad, ainult sel korral oli üks, kes kui hull meie kannul oli, nõnda, et ühtepuhku hädas ta ees pidime olema. See oli nüüd ühel laupäewa õhtul kellu kuue järge, mil keegi enam tööd ei tee, sest et püha juba pääle on hakanud. Aga, et ema alati ikka hädaleS, et mina praegusel raskel ajal just ära minna ja isa omale üht sulast wõtma pidada sest Taawet oli seda kord alles nelja aastane,  Anniks seitsme ja teised, wanemad lapsed kõik surnud ütlesin mina isale: Isa, laupäewa õhtul ei käi kalawaht ümber luusimas, sellepärast, et keegi siis püüdmas ei käi, lähme meie siis täna korra õnne katsuma, ehk saame meel tubli saagi enne kui ära lähen. Ema oli kangesti sell; Isamaalt. Kuresaarest. 1, Juli Kurcsaares peetud kurttummade näitemüük (bazaari) üle kirjutatakse  siit „Postimehele": Asju oli wähe kingitud, mis pea ära müüdi. Ka rahwast nähti wühepoole olewat ja needgi oliwad Kuresaare  ümberkaudse maa Eesti elanikud. Linna saksu nähti harwa. Need oliwad sõitnud pillkaari pidama, mida Saksa lauluselts „Liedertafel" just selsamal ajal Loode tammikus walmistas. Meie ei mõista seda hoolimata meelt waeste kurttummade wastu, mis mitte ainult ise ei taha awitada,  waid ka awitajate andjad käed oma poole meelitab. „Liedertafeli" meestel wõis see ammu tuttaw olla, et 1. juulil kurttummade pidu on, aga mis nemad sellest hooliwad?! Siisgi tuli näitemüügil 290 rubla sisse, mille eest kõigile osawötjatele