ülemad, ette aimates, et nüüd midagi tähtsat sünnib,  meile liginesiwad. Seda ei pia sündima, Walge koer! Kas sul mõistus pääs on?! Waata ette, et sinu sa sinu seltsimeestega sedasama ei juhtu! Kes oled sina, et sa minu wõimuse sisse tungid?! Hei, wahid! wötke need mehed kinni! Skragga, tee, mis su kohus on! Mõningad sõjariistus mehed jooksiwad hurtsikute  tagant, kus nad siiamaani peidus oliwad olnud, wälja, meie poole. Pidage! hüüdsin ma, meie, walged mehed, kes tähe päält on tulnud, räägime teile, et seda ei pia ialgi sündima. Ja kui teie siiski piaksite  julgema kätt meie wastu wälja sirutada, siis kustutame meie kuu walguse ära ja katame kogu maa ja rahwa sügawa pimedusega! Minu ähwardus nähti wahtide kui ka Skragga pääle mõjuwat. Ärge kuulake seda Maletajat ja petist, kes kuu walguse lubab ära kustutada! Tehku tema enne seda, siis wöin ma tüdrukut elusse jätta, aga muidu piab ta temaga ühes surema! rääkis Twala. Waata, kuningas! waata, wana Hahuul! waadake sõjamehed, rahwas ja naesterahwad! Waadake  ja pange tähele, et walged inimesed, kes tähe päält on tulnud, igas aSjas oma sõna pidanud, et nemad mitte walelikud ja petised ei ole! Nende sõnade järele hakkasime meie kolmekesi walju häälega pääst lugema ja ütlema, mis kellegil suhu juhtus ja meelde tuli, nagu wötaksime meie nende nõia sõnade läbi kuu walguse ära. Selle wahel  kahanes kuu walgus ruttu ja pimedus läks ikka paksemaks ja suuremaks. Kukuanisi täitis, nagu näha, suur hirm ja kartus, ühed kisendasiwad hirmu pärast, teised lasksiwad põlwili ja nutsiwad; kuningas  istus oma koha pääl liikumata, nagu kiwi kuju, üksnes Hahuul ei näitanud ehmatust ega kartust. See lähab mööda! Arge kartke: ma olen selle sarnast juba kord näinud! - hüüdis tema. llkski inimene ei wöi kuult walgust wötta! See on paljalt wari ja lähab warsti! Wahe ajal kõnelesime eneste arwatawaid nõidumise  sõnu walju häälega edasi. Iseäranis suurt agarust selles näitas kapten Hud. Pimedus läks kord korralt suuremaks, nõnda et meie waewalt sõjameeste karedaid nägusi näha wõisime. Hud jäi wait. Pimedus oli rõhuw ja hirmutaw. Kuu sureb! kisendas häkitselt Skragga, need walged nõiad on kuu ära tapnud ja meie kõik lähame pimeduse sees hukka, ja metsikus wihas  wiskas ta oma piigi sir Henri pääle. Aga raudriie.  mis temal seljas oli, päästis teda kindlast surmast.  Sir Henri, kes ei ühegi hädaohu sees oma pääd ei kaotanud, wöttis piigi maast üles ja wiskas selle Skragga pihta, nõnda et see, kui wälgust tabatud,  surnult maha langes. Need juhtumised hirmutasiwad neiust seda wört, et nad kisendades ja karjudes kraalist wälja jooksiwad  ja keegi ei mõtelnudki neid kinni pidada. Isegi kuningas oma saatekonna ja wana nõia seltsis põgenes  hurtsikusse warjule. Lühikese aja pärast ei olnud tantsu platsil, pääle meie, Fulati, söjaülemate ja Skragga surnukeha enam kedagit. Wäe ülemad, laususin mina, meie andsime teile nüüd nõutud märki, millest enne rääkisime.  Olete nüüd sellega rahul? Kui ja, siis wiige meid siit kuhugile Marjule, nagu seda eila meile lubasite  ! Nüüd ei wöi meie nõidusele enam keegi wastu panna; poolteist tundi kestab Meel pimedus! Lähame! rääkis Jnsadus. Tema järele astusiMad teised ülemad, ka meie ja Fulata, keda Hud lahkelt käekörMale Möttis. Sügawas Pimeduduses  astusime meie edasi, ikka üksteise ligi hoides, et mitte lahku minna. Xll. Enne wöitlust. Õnneks tundsiwad meie seltsimehed suurest pimedusest  hoolimata teed, nõnda et meie kaunis ruttu edasi jõudsime. Üle tunni olime juba käinud, kui kuuwarjutamine lõpule jõudis ja teine serw juba nähtawale hakkas tulema. Aegamööda läks walgus suuremaks ja meie wõisime selgesti näha, kuhu läksime.  Meie tee eesmärk ei olnud enam kaugel, sest pea jõudsime selle mäe pääle, millest Jnfadus meile kõnelenud oli. Seda sorti ümmargusi mäekünkaid  on lõuna - Afrikas palju: ta oli 200 jalga kõrge ja hobuseraua kujuline ja suurte kaljudega ja kiwidega kaetud Siia toodi sõjamehi paranemisele, kes mujal, madalamates kohtades kahjuliku kliima tõttu haigeks jäänud oliwad, sest õhk oli siin wäga tcrwe ja kosutaw. Kui hurtsikusse, mida eest leidsime, sisse astusime,  nügime imestades, et ka kõik meie asjad siia toodud oliwad. Ma andsin käsku kõik siia tuua, rääkis Jnfadus. sest ma teadsin, et nad teile tarwilikud on ja need ka! lisas tema kaua pääl olewate Hudi pükste pääle näidates. Suure rõõmuga jooksis kapten laua juurde, wöttis Püksid ja hakkas neid suure rutuga jalga tõmbama. Kas mu walitseja omi ilusaid, läikiwaid jalgu meie silmade eest tahab kinni katta! ütles Jnfadus haleda näoga Hudi toimetust Päält waadates. Jnfadus teatas meile, et ta omad polgud hommiku  koidu ajaks teise poole mäe külje pääle kokku kutsunud, et neile Jgnosit, kui seaduslikku troonipärijat.  ette ieada. See sündis ka nõnda, sest waewalt  oli päike üles tõusnud, kui 20 tuhat sõjameest endid mäejalal, orgu kokku kogusiwad; sinna läksime ka meie. Sõjaülemad astusiwad auupaklikult meie ümber. Jnfadus Pööris waimustawa kõnega oma sõjameeste  poole, jutustas neile Jgnofi elulugu, tuletas tema isa äraandlikku surma meele, tuliste sõnadega kirjeldas ta rahwa wiletsat Pölwe tigeda ja werejänulife  Twala walitsuse all. Selle pääle pööris ta oma kõne meie poole ja seletas, et meie, tähe Päält kukuanide wiletsat pölwe ja rõhumist nähes olla alla maa pääle tulnud, et neile nende seaduslikku kuningat anda. Täheks, et Jgnosi tõsine kukuanide kuningas on, olla walged inimesed eila teinud, et kuu oma walguse kaheks tunniks kaotanud, et pimeduse  katte all Jgnosi oleks tähelepanemata siia wöinud  tulla. See kõne sai koosolejate poolt hääkskiitmisega wastu wöetud. Pääle selle astus Jgnosi ise ette ja palus enese ja Twala wahel walida, keda nad enestele  kuningaks tahawad, juurde lisades, et tema nende tõsine kuningas on, sest et sõjameeste ülemad tema keha pääl püha ussi kuju on näinud, mida üksnes troonipärijatele pääle ilmale sündimist ihu sisse tätoweritud  ja et muidu walged mehed walmis ei oleks, teda igas asjas aitama. „Mina olen teie kuningas ja kes minu eest walmis on piiki tarwitama, seda tahan ma wõidule ja kuulsusele wiia! Saatus on mulle määranud, et ma pian wõitu saama! Kui teie piaksite langema, siis langen mina ühes teiega!" Selle järele tõotas tema pühalikult, et tema ühtegi ilma süüta inimest hukata ei lase, ja et igaüks oma waranduse ärawõtmise pärast ei pruugi kartuses olla, et igaüks wõib rahulikult tööd teha ja õnnelikult elada. „Nüüd ütelge mulle, sõjamehed ja rahwas, keda soowite enestele kuningaks. Meie tahame, et sina meie kuningas oled! hüüdsiwad kõik juuresolejad kui ühest suust. Hää kül! Nüüd waadake ümber ja teie näete, kuidas Twala saadikud maale laiali jooksewad sõjawäge kokku kutsuma, et meie wastu wälja astuda! Minge ka teie, sõbrad, ja walmistage endid wöitluse  wastu! Täieline waikns walitses nende sõnade järele sõjameeste ridades. Siis tõstis üks wäeülematest oma piigi üles ja kuninga teretus „Kuum" kõlas nagu pikse mürin inimeste suust. Sellega oliwad koosolejad Jgnosi eneste kuningaks walinud. Tund aega hiljem oli meie hurtsikus sõja nõuukogu  koos. Nagu meie arwasime. walmistas Twala ennast oma sõjameestega pääle langemisele; meil oli 20 tuhat, kuna sõjaülemate arwamise järele Twalal 30—35 tuhat meest weel olla wõis ja tulewa päewa hommikuks Mõis ta weel umbes 5 tuhat sõjameest enese ümber koguda. Jnsaduse ja teiste ülemate arwamise järele wöisime alles järgmisel päewal pääletungimist  oodata, sellepärast wõeti nõuuks, mõjuwa wastupanekule ennast tubliste ettewalmistada. Weeti ja kanti suuri kiwa ja kaljutükka kokku, et waenlaste pääletükkimist takistada ja kiwa nende kaela pilduda. Teed, mis künka otsa wiifiwad, saiwad kõik kinni pandud, kraawid ja Mallid saiwad kaewetud ja kaitsmiseks  walmis seatud. Päikese loode eel, kui meie päewa tööst puhkasime,  nägime teed mööda, mis Luu st meie künka poole tõi. salka sõjamehi parlamentäriga eesotsas, palmi oks käes, tulewat. Kui nad juba küllalt ligidal oliwad, astusime meie, Jgnofi, Jnsaduse ja mõne söjaülema saadetusel  mäe külje pääle neile wastu. - Soowin terwist ja rahu! - hüüdis palmi oksa kandja, suur sõjamees, kellel oma kõrge seisuse täheks leopardi nahk õladel rippus, rahu ja terwitus  neile, kes mässawate mõtetega kuninga Twala wastu hakata tahawad! Lõwi saadab terwitust rebastele,  kes tema ümber jooksewad! Nõnda ütleb kuningas: Alandage endid kuninga armu alla, enne kui see weel hilja ei ole ja pahemat ei juhtu ning kuulge tema sõna! Missugust tingimist paneb Twala meile ette, küsisin ma uudishimuliselt. Tema tingimised on lühikesed ja armulised, nagu need Twala, suure kuninga, Ühesilmalise. Wägewa,  tuhande naese mehe, kukuanide Käskija, suure tee Hoidja, kolme nõia AuuStaja, musta lehma Wasika,  Elewandi, kelle jalgade all maa wäriseb. kurjategijate  Hirmutust, Wägewa ja Targa kohased on: - Ma halastan seekord ja olen rahul wäikese osa wcrega: iga kümnes inimene sureb minu käe läbi, teised wõiwad rahuga minna. Aga walge inimene, Jnkubu, kes minu poja surmas, ja must mees, nende sulane, kes minult trooni ära wõtta tahab, kui ka Jnfadus, minu wend, kes mässu tuld põlema on õhutanud, piawad piina surma surema! Nõnda ütleb armuline kuningas Twala! (Järgneb.) Kas tõesti üks neist kahest? 5 «rahw L. L. Tol St oi jutuStuS. EtStikelde J. Sang. KeS see parun on? küsisin mina Lililt ja tema õdedelt, kui meie kõik neljakesi wööraSte tuas olime. Ah, see on, ütles tasakeSti Lili: üks meie tulnutest wäga igaw inimene. Lahame söögi tuppa. Noh, kaS wiiuli tõite ühes? Ei. Ma ütle, et esimesel korral seda ühes ei wöta Kui halb teie olete, ma ei ootnuv teist seda Tema läks söögi tuppa, klaweri juurde, tõstis selle kaane üles ja iStuS mängima. Noh. mis teile mängida? küsis tema: teie wist armaõtade Schopeni't? Jah? Wäga, sain mina ükSneS waötata, kui tema juba ühte tuttawat Schopeni sonettet mängima  hakkas. Missuguse jõuu ja kindlusega tema esimesed wiis nooti ja järgnema akkordi wöttiS! Kohe jäime meie kõik kuulama. Juba efiemese muusikalise lausega wöitis tema meid täiesti omale. Mina istusin, kuS ma seisin, tooli pääle ja hääled, mis nüüd tuba täitsid, wõtsid mind täiesti oma wöimuseSse. Lili mängis, wõib olla, oma Pärast, aga wõib olla, osalt ka minu pärast. Ja see teadmine  pani weel rohkem mind oma kuulamise jõudu kokku wötma. Ja mitte kunagi ei mõjunud minu pääle muusika niiwiisi. Mina ei näinud Lili't, unustasin selleks ajaks teda kogunisti ära, kuulsin ja tundsin paljalt tema mängu läbi midagit, mis meist mõlematest kõrgem oli, kõrgem puhtam ja täielikum. Mis olime siis ka meie, kõik meie elu, wäärtuseta isikud ja püüded wördlemisi selle muusikuga, nns nii tugew, wägew, ning täis ilma süüta, õrna nurinat, täis rõõmu, kaebtufi ja armastust.  Mis oli see wäikene. igaw, surnud maa tema armetude ja oma püüete poolest wäikeste inimestega selle jumaliku ilma körwal, mis sonetti  häälte tagant ilmsiks tuli, täis tõsidust, liikumist  ja elu? Mis üle ma mõtlesin, seni kui tema mängis, ei wöi ma tõesti ütelda. Ma mõtlesin selle üle, et ma armastan Lili't, armastan ilma, tõsidust  ja jumalust, et ma wihkan maailma nurjatust,  malet ja kurjust. Tema õpetas, pani käed pölwede paale ja wäsinult laskis oma pää alla madala rinna paale kukkuda. Mina sain nii liigutatud, et hingatagi ei saanud ja närwilik wärin käis üle minu keha. Mina Vaatasin Lili õdede pääle, nemad, Vistist tema mänguga, juba harjunud, istusid Vagusalt, kuid nende rõõmu hiilgawotelt nägudelt oli näha, et ka nemad sellest mängust waimuStud said. Waat see oli mäng, see oli alleS muusik. Pisaraid tagasi hoides tulm mina klaweri juurde ja sirutasin  Vaikselt Lili'le tänamiseks kätt Tema hakkas  mõlemate kätega minu käest kinni. 604 Sakala U 76 1905