Päewaleht ' Nmod iga argipätwa OMMIM. • inttas ta CalUnnas, ü)lra tuMsal nr. 3. fltikontorid: H. (ima; RarwaS: St. P?der; Paides: Nt. Netn«ll  S»a«»vsal»s: ?. jtopiH-i; Lviljaudis: H. Veo te; PiirnuS; P. Jnrjewik«: <*. s*6««r WalgaS -«. «arlson; Wõrus: Adams»». « » ■drefs ildt» ia rafcafctrladelt: „PÄ«w»lehe" toimetusele, TMinuaS, oi. r. Vve&m. CdlhnUe hlxl o»: iftrtiiT eht Mmefetfep ja abt- ) PsstttG eht wtmetuseft j» M- I«»t»rUep koju saate»: i tonwrtteft tfe ära wtte»: MMM 5 rbl. -» lop. a»»ta« 4 tW. ft*. 5 ; :::::? : SS; h: : :::::! :=: kNM» „ 5® „ S ta»» „ 40 m flkslkult maksal» iga nammer S kop. AdreSft muutmise eest 7 kop. ja endine adress kui ka selle nummer üles anda. « » vmilltaste petit-rtöa maksad 5 lehe eesotsas 15 kop. Kr. 39. TeistpSewal, 31. januaril mbr.j 1993. I. aastakäik. Miks nad waikiwad? Heal ajal õnne päiwil on inimesel alati palju sõpru, kes temale malmis on igal ajaljahinnata head nõnu andma, kui see midagi ei Mckkstu "Tuleb aga hädaaeg ehk õnnetuse silmapilk, süS alles ilmub, kui palju niisuguste sõprade seaü õigeid, tõsiseid sõpru leidub, kes sõpra ta tegudega walms  on aitama ja tema eest ohwritgi ei keela. Niisugune aeg on praegu meie rahwal 'äes. Ka temal oli palju sõpru, kes temale tihti püüdsiwad nõnu anda, mis ta tegema ja kudas ta elama peaks, sõpru, keda rahwas ka tõesti usaldas ja v«a sõpradeks arwas. Aga alles nüüd, mil paksud piksepilwed meie maa kohal ripuwad, nüüd, mil haledad hädahealed  üle maa kajawad, alles nüüd, mil raske karistus oma kurba kikust peab, alles nüüd selgub, kui wähe meie rühmale tõsiseid  sõpru üle on Muud, kes teda ka tegudega  malmis on aitama, fest et paljas kiitlemine nüüd enam ei aita. Ätte maa kajab nutust, aga meie ~sõbrad" on kadunud. JU paraku mitte need üksi, keda me ainult lühikest aega oma sõpradeks arwafime,  waid ka weel paljud teised. Ka need, keda meie eluaeg oma sõpradeks oleme pidanud.  Ka need, keda me lapselikus usüS eluasg  oma hingekarjaüteks pidasime, kelle poole me auukartlikult üles waatasime, sest. et meie neid Kristuse selge armuõpetuse õigeteks kuulutajateks  arwafime. Ka need. Sest kuhu on nad nüüd jäänud? Mispärast  ei astu nad meile nüüd, mil meile enam kui iial abi j* troosti karmis, mjSpätzK et aslul otv Mi»PSvaft ei kosta näd nüüd meie eest, nagu Abraam kord Sodoma ja Komotra eest kossis ? Kas tahawad nad tõesti, et õiged ülekohtustega peawad kannatama? Meie ei tahaks seda mitte uskuda, Mgu ne seda kirja praegu ka mitte wiha ega waeuu  pärast ei kirjuta, waid ainult sellepärast, et õpetajate matkimine praegusel ajal meile sügamast südamest walu teeb. Aga meie õpetajad waikiwad, meie maa ülemast waimulikust karjatsest hakates. Kas tallekeste hädaheal tõesti weel nende kõrwa pole ulatanud? Kas nad tõesti ära on unustanud,  mis õige karjatse kohus oma karjatallekeste  wastu Kristuse õpetuse alusel seistes? Meil on wiimasel ajal wäga palju kurdetud,  iseäranis Õpetajate ringkondades, et ko- gnduste usuelu leigeks minna. Ja fee on tõsine ning kurmastaw tõeasi. Aga weel iial pole selle nähtuse põhjuse peale tähendatud, tähendada tahetud, selles lootuses, et need, kellesse asi puutub, sellest ehk isegi aru saama hakkawad. Nüüd aga ei wõi sellest enam waikida, sest just praegused kurwad päewad on näidanud, kus selle wia põhjus seisab. Mitte koguduste juures üksi, ei. Meie õpetajad on kogudustest  liiasti ära eraldatud. Nad peawad koguduse  liikmeid niisllguStekS, kellega neil wähe ühendust nad peawad neid oma alamateks, mitte aga oma wendadeks. Kantslist kuulutatakse tüll iga pühapäew „armas wend ja õd.e", aga igapäewaseS elus on need vennad" ja „õed" meie hjngekarjaste  silmis enamasti ainult harimata maarahwas, "kelle eluolu neid suurt ei huwita. Mis ime siis, kui koguduste usuelu leigeks jääb. Kus õpetaja oma koguduseliikmete elust wähegi osa mõtab, kus ta wähegi näitab, et ta neid tõesti armastab ja neile head öpe t u st ja ka troosti anda püüab, seal ka koguduse usuelu  palju paremal järjel. Kuid sellest ei tahtnud meie täna rääkida. Täna tahtsime ainult selle knrmastawa nähtuse  peale tähelepanemist juhtida, kui wähe meie hingekarjatsed oma koguduseliikmete oma tallekeste eest häda ajalgi seista tahawad.  See on nii kurwastaw nähtus, et süda lõhkeda tahab. Oleksiwad nad nüüd, mil meie maa raske witsa all ägab, nüüd, mil ühes ülekohtustega ka palju õigeid kannatama, raskesti kannatama  peawad, oleksiwad nad nüüd oma koguduse  liikmete eest kui õiged, kaastundlikud ristiinimesed eestpalujatena wälja astunud tõesti, koguduste usaldus ja armastus nende wasw oleks suuresti tõusnud, ja see oleks alus olnud,, mille peale Md cdespidi meie usuelu hiilgawalt oleksiwad wõinud üles ehitada.  See oleks meie koguduste nnuckumat "-seisukorda täMtt,kuimitte PWMkuS Mrarn danud, sest see oleks usäldust äratanud ja armastuse seemnele head mulda muretsenud. Wiimaks: see oleks aga ka kõik põhjata kuulujutud,  mifi nüüd koguduste keskel kontrollerimata  ringi käiwad, ära kautanud. Aga nüüd on raske seda weel heaks teha, mis õigel silmapilgul  tegemata jäeti, ja sellest on wäga, wäga kahju. Aga sellegipärast weel on aeg l Ärgu üteldagu mitte, et neil selleks mõju puudus. See ei oleks õige. Sest siit ja sealt (Kolga-Jaanift, Nõost, Amblast jne.) kuuleme, et üks wõi teine, kes karistuse alla mõistetud, mõne inimeste-armastaja, kallimeelse õpetaja eestkostmisel lahti on saanud. Ja kui ühel mõju oli, miks siis mitte teisel? Ast oli lihtsalt  nii, ühel oli kaastundlik süda ja head tahtmist, teisel aga puudusiwad need kallid singekarjatse omadused. Kõige enam aga imestame, et meie kubermängude  peakarjatsed sel ajal, kus nad omast mõjust ja wõimuft märku oleksiwad anda wõi-' nud, mait oliwad ja Abraami osa enestele nähtawastt ebakohaseks arwasiwad. Teised ei matkinud sel ajal mitte. Riia ja Mitawi peapiiskop Agafangel käis isiklikult  Riias kindralkubeQieri jutul ja astus kui õige karjane oma tallekeste eest ka häda ajal wälja. Tema teadis ja tundis, et see tema kohuü oli, ja andis ka oma ülemwalitsuse all seiswatele koguduste karjastele  preestritele  sellekohase karjatse-kirja ehk käsu: igal pool ilmasüüta inimeste eestkostjatena ja eest palujana wälja astuda, Mgu Abraam Sodoma  ja Komorra eest paludes wälja astus. Kui annas ou kuulda, et sul hädaajal weel üksgi sõber on, kes. sinu mälust osa wõtab,  sind aidata tahab, olgugi, et see sõber sulle isiklikult ja ka usu poolest wõeras on. Kui palju suurem oleks aga meie rõem olnud,  kui see abi meie oma hingekarjaste poolt oleks tulwud! Kliid need waikiwad. Miks? Kas ei oleks aeg neil weel kaheteistkümnendamalgi  tunnil ärgata ja healt tõsta? Meie ootame seda igatsedes. lööd Za teenistuse-haMkad Saaremaal. -ks. Rahma majanduslik seisukord on siin weel kaunis madalat järjel. Et elanikud tööd armastawad, siis ei wõi waese elukorra põhjust mitte laiskusest otsida; ennem on ehk helleks süüdi elmnise koht ja fttfad elutingimised  ja olud, mis majanttislist edenemist takistawad.  Töö ei tasu oma tegijatele mitte küllalt rikkalikult jä töötajad ise ei toimeta oma tegemisi ajanõuete järele, kas lihtsate ja tarwiliste teaduste, puudusel, ehk jälle tpatta* dest töötamise-wiisideft ja kommetest kinni hoideS.  Põllumees tunneb, et temal raske on elada; ta saab aru, et leiwaküsimus kõik kõrgemad  elu eesmärgid kinni püüab matta, aga ta ei mõista ega wõi ennast aidata, jääb aimilt  eksliselt uskuma, et see kõik nii peabgi olema. Põllutöö, fee kõikide teiste tööde alus ja ilma ülespidaja, ott ka siin, kehwa maapinna  peale waatamaw, elanikkude tähtsamaks talituseks saanud. Looduse sülelaps  põllumees  on oma kaswatajaga ema-maaga kindlasse ühendusesse astunud: tema nagu ta- haks ema heldust ära tasuda, aga maa kingib meel rohkemgi uuesti wastu. Meil ei ole aga maaharija elu mitte faetsemife wäärt. Suur maa puudus on igal pool märgata; ainult üksikud õnnelikud on maaomanikud, aga meie oleme inimesed-majalised, kes oma töö ja waewaga ennast ja teisi peame toitma. Kui ka linnaelanikud kiila elanikkusi maainimesteks nimetaroab, siis ci mõtte nad mitte meie, kui maaperemeeöte peale; mis need, niisama maa-, aga mitte mere-elanikud meist arwawad, seda tunniswb sagedasti nirnewse  ette libisew „wa"'ke; Aga olgu, et siin „rumalad" talupojad mitte laiskuse ja pärust waeseks ei ole jäänud, seda nimetasin juba, aga natuke sündi on ka ikka põlluharijal. Sellest annawod juba ajast' maha jäänud põllutööriistad tunnistust. Tähtsam tööriist, millega juba kewadel warakutt minnakse  põllu turja kädistama, on puupalgega ja raubnittaga tuttaro Saaremaa ader. Niisugune  kiwi wõi prongsi ajajärgu jäänus tüssab  põllumeest haledasti; selle koht oleks küll museumis. See paari tolli sügawune, pool pehme, pool kõma säng, mis ta walmistab, ei ole meie aja seemnele meele järele. Ka puu pulkadest äie iantsib üsna ilmaasjata põllu seljal, ilma et ta oma ülesandest jagu saaks. Nendega lõpeb siis, kui ka puu rulli juurde arwame, suurema hulga põllutööriistade kogu. Muidugi leidub ka edumeelsemaid ja uuenduSte  armastajaid põllumehi, kes ajaga ühes sarnmuwad, aga neid oit mähe. Sahad, ühe ja kahe hobuse jaiiks, raudäkked ja muud paremad tööriistad tuhniwad sügawamast mulla seest toimetele ividuollusi üles, walmistawad wilja-Mekestele parema kaswamise koha ja maata imet isegi Looja Õnnistab nende „wana pühaduse rikkujate" kätetööd meel palju heldemalt. Muidugi seisab põllumehe töö enam kui kellegi! teisel töölisel looduse mõjude ast. Nimetatakse ju põllusaadusi Jumala andeks.  Sellegipärast ei wõi waga suurt Looja peale lootmist heaks kiita, et see mitte halbtust ei sünnitaks. Peale kewadiste külwide wõeiakse põllu tõstmine wäetamiue ette. Ka selle tähtsa toimetuse juures on omad puudused. Põllumehed  ei tea, missugust tõttu põllule tarwis läheb. Wedawad siis, nii palju kui kellegi! on, lauda sõnikut põllu peale, aga enne kui sisse küntakse, on juba hulk paremaid aineid õhu rammutuseks ära kadunud. Kolme wälja jautatud põldusi wäetaiakse ainult kolme aasta tagant. Kunstlisi mäetusaiueid siin ei tunta. Kehtna rnäetufe järeldusel ei wõi ka leikusest suurt oodaw, sest et maapõhi halb wiljakaswataja  on. Ülepea on põldu siinsete wlude järele õige wähe; ainult B—9 desfattni põllumaad  on keskmise suurusega taludel. Selle wastu on aga harimata maad heinamaad a sööti kuni kümme korda nõnda paisu. Põlud  on meel mitmel pool roeikcfttes lappide», nii et «ende harimine tulikas on. Krunti möedetttb põllud on kiwi- ehk puu-aedadega imber piiratud. Iga peremees jautab oma mõne dessatim suuruse põllu kolme saatu, enamasti sellepärast, et paljude kiwidele kohta eida ja Uma karjatseta põllul loomi mõik» sööta. Ristikheina siin ei kaswatata, sest et põldu mähe ja heinamaad rohkesti on. Heinamaade harimist ei tunta ka mitte, ehk see küll õieti tarwiline oleks; kõik on alles nii, kui see pärast meeuputust jäi. Sumel jätab peremees põllu ilmade ja õnnistuse Hooleks  ja tõttab ise talwise loomatoidu eest muretsema niitma. Heinatööd tehakse siin ka mähe teisel kombel, kui mõnes muus maanurgas.  Rohi jäetakse pärast niitmist nii kauaks kaartesse maha kuimama, kuni see täiesti ära kuimab. Alles nädala, ehk rnihrnasel ajal ka paari nädala pärast maetakse loog maast üles, pannakse küünidesse ehk kuhja ja taimel weetakse koju. Nõnda milsi kana looduse mõjude  all seisnud hein ei ole loomatoiduks enam rammus, sest et palju toiduaineid kaduma on läinud. Niidawad |a wõtawad loogu, meesteja  naisterühmad ühes, niisama kui ka põllu kündmisel adra järele mõlemast sugust kündjäid  näha rnõib. Kündmine on naiSterahwai selle läbi wõimalik, et tööriistad õieti kerged on; tayvis ader ainult ühe käega maus hoita. Põllumehe kuldne kogumise aeg sügise poolne smvi on ühtlasi ka kõige tõörikkam terwe  aasta kohw. Rukist leigatakse meel suuremalt  jault terarnate sirpidega, kuna surnemitt: oder ja kaer mikatjga maha niidetakse. Leigatud  milt kogutakse nabradesse kokku, kust ta natuke haawal rehte kuiwama miiakse. Rukkid peksetakse enamasti käsitsi inimese jõuuga; uttsama  kui ka suwewili meel hobuste jalgade läbi põhust mälja tambitud saab. Iga aastaga aga suureneb põllupidajate hulü, kes miHa» peksmiseks uuema aja tööriistu  rehepeksumasinaid  tarwitawad. Rukist peksetakse mastnaga  . wähern, sellepärast et rentnik hoonete katuste paranduseks alati õlgi peab korjama. Mõnes kohas on orjaaegse mõisate eeskuju järele meel õössine ehk mähemalt koidikuna rehepeksmine auu sees. Põldude paranduseks tehakse meil ülepea õieti mähe; ka nende mõne dessatim põllumaa juures tarmitakse ikka seda kõige lihtsamat ja loomulikumat põlluharimise musi. Suured ja meiksemad raildkiwi-mürakad,  mis põldusi üle külwarnad, takistarnad kündmist, äestamist ja muud tööd põllu kallal. Arwurikkad kiwi- ja puuaiad püüawad lund haugedes  kinni ja igal kernadel häwitawad aia ääres kaua-selswad lumekõgud palju talimilja orast ära. Mitmel pool rnõtab mesi suured .lapid põlluwiljast ära. Selle asemele, et Kuldsed tiiwad. I prantsuse kirjan. Xavier tze Montepini romaan. . tS. M „Jah. Ta saab Teid tublisti noomima. A Teie tunnete teda tal on hea süda, aga mõnikord on ta kare. Laske, teda rääkida, ilma - tet midagi wastaksite. Wastufed üritaks teda ck ainult. Sündigu, mis sünnib, pidage meie j? juttu, mis enist ajasime, meeles, pidage ' meeles, et mina Teie truu sõber olen." ; „Tulgu, mis tuleb," wastas noor lesk, ii: „mina pole midagi paha teinud; minu süda-4  metunnistus on puhas ja ma lähen; aga kes M Mib seniks sita?" 1 „Pange wäraw lihtsalt kinni. Kauaks > Teie ju ära ei jää. Mina lähen töökotta." U Ja ta sammus minema. - D Johanna pani wärawa lukku, jättis Georgi Ä tuppa ja läks peremehe juurde. m ♦ * š Ernst oli sügawais mõtetes. > Ta sammus töökodadest läbi ja astus ühesse H weiksesse tuppa, mis tema iseäraliseks tarwi- M tnseks oli. M ta tooli peale ja wõttts pea U tahe käe wahele, nagu oleks see korraga liig U lasteks läinud. i finn^a iltt "'«utu istus ta nii. waikides, lii..  >°usis ta äkitselt püsti la hakkas j. » m wgasi jalutama. _ ümises ta, ..Labrou ei eksi! "fZ -"Mas. Md- Lil! . 4 ;0(cfo fee leidis w mul käes. Istest frankidest ei maksaks siis rääkida maid % Jah. miljonitest > Ag„ 'töökoja \ uunmileks. tööriistade ostmiseks, masinate J w.ilm.stamiieks oleks mulle raha tarwiö; q feda mul paraku, et ole. ' Natukese aja pärast rääkis ta käsa rusii  kasse tõmmates edasi: i kiusatus on su nn! 15% 20% U wis see on, tui ma kõtt woiffin saada Siis oleffin ma rikas ja Johanna wõtaks .minu kosimise kohe wastu. Peremees on tema peale pahane! Ma söönuksin, et ta tema siit ära kihutaks. Johanna oleks siis koduta ja hädas kõigi oma lastega. Siis tuleks ta tõesti minu juurde!" Ta jäi wqit. Kuri naeratus mängis ta huulte ümber, imelik sära leekis ta silmist. Aga ju mõne silmapilgu järele kadus naeratus. Tuli kustus ta silmadest ja ta läks töökodadesse tagasi, kuhu teenistus kutsus. Johanna alt arusaadawa segadusega pawiljongi  astunud, kus peremehe kirjutusetuba seisis. Ta aimas, et selle külaskäigu tagajärg  temale kardetumaks mõis saada. Wärisewa käega koputas ta ukse pihta. „Sissel" hüüdis herra Labron. Noorik awas ukse, astus tuppa ja kogeles  lämmatatud healel: „Teie olete mind kutsuda lasknud, armuline  herra!" „Jah, Fortieri emand," wastas Labron karedast!, „mina tahaksin teada saada, miks Teie täna pärastlõunat wabrikust olete wäljas käinud ja oma asemele ühe naiStöölise kutsunud,  kuna Teie ometi teate, et see minu käskude  waStu käib. Teil on koht, kus inimene  walwas ja kindla tahtmisega peab olema. Ma näen, et eksisin, kui Teile selle koha andsin." Johannal oli uhke, tundlik, peaaegu trotsiw  iseloom. Herra Labroni sõnad haawasiwad  teda südamest. „Mu herra," wastas ta, „kui ma oma koba pealt arwasin lahkuda tohtiwat, siis sündis  see mabriku teenistuse asjus. Ma läksin põletisollnst öölampide jauks ostma." „Olgu! Aga kas ei wõinud Teie sellega niikaua oodata, kuni töökojad kinni pannakse? Teie asemikust ei pea töölised lugu. Aga ka Teist enesest ei näita nad suurt hooliwat. Et Teie Wintsenti wastu pehme olite, see näitab, et ma ka Teid ei wõi usaldada. Mina ei ole Teiega sugugi rahul. Nii waljud, kui need seadused ka on, mis ma annan, ttende täitmist nõuan ma ometi karwä pealt. Weel kord, Fortieri emand. Teie ei ole oigel kohal ja ma eksisin, kui ma uksehoidja koha Teile andsin." Johanna silmad oliwad pisaraid tais. „Mina ei ole Teilt seda kohta mitte palunud,"  sõnas ta. „Teie ise andsite ta mulle, sest et minu mees Teie teenistuses surma sai. Ma olen selle koha wastu wõwud, Teid õnnistades,  sest selle särele, kui minu waene Peter suri, oleksin ma tõe poolest wiletsuse ohwriks langenud. Aga kui Teie oma tegu kahetsete, siis kahetsen mina seda weel enam, sest Teie heidate mulle asju ette, mis ma wäärt ega teeninud pole." Labron ajas enda püsti. „Mis?" hüüdis ta. „Tahate Teie salata, et Te wabriku eeskirjadest olete üle astunud?" „Mina olen üht töölist, kes tükitöäd teeb, palunud üheks tunniks minu asemele tulla. On see siis nii raske süü? Aeg, mida see tööline kulutas, oli ju tema oma." „Sellest pole juttugi!" hüüdis insener wihaselt,  sest et Johanna wastu rääkis. „Teie ja ainult Teie hoolde on wabriku wärawa wahtimine antud, sellepärast ei tohtinud Teie töötundide ajal silmapilguksgi oma koha pealt lahkuda. Aga olgu sellest! Teie olete ühe töölise ilma lubata wärawast wälja lasknud, kuna see ometi waljusti keelatud on." „See on tõsi, herra, Wintsenti palwete wastu olin ma nõrk. Ma olen järele annud, ma olin sõnakuulmata, aga Teie teate mispärast.  Keegi ei oleks minu asemel teisiti teinud, olgu siis, et mõnel kiwist süda oleks rinnus olnud." „Ma näen, meie ei sünni kokku, Fortieri emand," sõnas insener natukese matkimise järele.  „Mul 011 sellest kahju, <zga Teil on kõma  pea ja mina nõuan sõnakuulunst. Sellegi pärast pean ma Teie wastu teisem olema." Hra Labron peatas. Ta otsus ei olnud meel kindel; waese naise järsu lahtilaskmine näitas tema meelest liig hirmus olewat. Wõib olla, et ta praeguse õpetuse tulewiku jauks südamesse wõttis. Sel silmapilgul astus kassahoidja Rikuu tuppa, et peremehele armeid ette panna. Johanna ootas. Ta süda läks ikka raskemaks.. Mõned silmapilgud läksiwad mööda. Niipea kui arwed läbi waadatud ja kinnitotud,  wõttis kassahoidja nad jälle oma kätte. Ta tahtis praegu lahkuda, kui ta silmad nooriku peale langesiwad. Peremehe poole pöördes sõnas ta: „Et Fortieri emand praegu siin on, siis olge nii lahke, herra, ja ütelge temale, mis ta ju isegi peaks teadma, et wabrikus petroleumi  tule põletamine ka eratarwituseks keelatud on." Herra Labron kargas püsti. „Petroleum?!" hüüdis ta. „Petroleum siin?" ~Jah, herra," wastas kassahoidja. „Fortieri  emand tarwitab petroleumi lampi. Mina tundsin eila tema tua ees maha kallatud petroleumi  haisu." „Kas teate, et see tõepoolest kole seaduse wastu käiw tegu on, Fortieri emand?" küsis insener nüüd wihaselt. „Mtna ei teadnud seda, herra." „See on wõimata!" „Mina ei maleta iialgi. Miks peaksingi maletama? Mis sellest, kas Teie mulle ühe süü enam ehk wähem leiate? Ma näen ju selgesti, et minu mõet täis on saanud! „Sellepoolest on Teil õigus," wastas Labron,  kes petroleumi asja kuuldes otsusele oli jõudnud. „Otsige omale teine koht. Selle kuu lõpul peate wabrikust lahkuma." „Nõnda on see siis tõesti käes, mida ma ju ette nägin!" kogeles Johanna nutust lämmatatud  healel. „Teie ajate minu ära. Minu mees on Teie jttures tööd teinud kui tubli mees, kes ta oli. Tema oti Teie majas surma saanud. Teie teenistuses, kui soldat. Aga mis Teil sellega asja? Mis minu lastest? Ka sellest Teie ei hooli! Teie ajate minu ära! Oh, waadake ette, herra, see ei too Teile mitte onne!" Herra i'abiöu, kelle ägedat, äkilist ise- loomu meie tunneme, waatas Johannale teralvasti  otsa. „Mis see peab tähendama?" küsis ta. „Önnetu," hüüdis kassahoidja, „see on su ähwarduSÜ" Johanna nuuksus. „Ei, mu herra," sõnas w nuttes, „mina ei ähwarda mitte, ei ähwarda kedagi, mina olen oma õnnetusega rahul, mis hoop hoobilt minu peale langeb, ja hoian oma walu iseenesele.  Mina olen halb teenisa seda pahem  minule. Mina astun eeskirjadest üle, selle eest pean nuhtlust kandma. Ma lähen, herra, ja loodan, et taewas mind mitte maha ei jäta. Tema saab mulle jõudu ja julgust andma, et omad lapsed ise oma kätetöö läbi jõuan üles pidada ja üles kaswatada. Mina ei saa kuu lõppu mitte ära ootama, waid lahkun  ju kaheksa päewa pärast. Palun selle aja sees minu koha peale üht teist wõtta." Herra Labron oli kõigest oma karedusest hoolimata liigutatud. „Teie eksite, waene laps," sõnas ta õrnasti.  „Mina ei aja Teid mitte ära." „Mis Te siis teete, herra?" „Ma leidsin alles praegu, et ülekohut tegin,  kui selle koha Teile andsin, kus tingimata  üks mees peab olema. Sellest peate aru saama." „Seda oleksite aga ennemini mõtlema pidanud,  herra." „Muidugi. Aga et ma Teid aidata tahtsin,  sellepärast olin läbemata. Jääge kuu lopunt.  Seni otsin ma Teile ühe teise koha, mis Teie iseloomu ja waimuannetega rohkem kokku käib." Johanna 'oli üsna meeletu. „Ei, ei, herra!" kogeles ta. „Mina lähen kaheksa päewa pärast, sest see maja oli mulle põrguks. Mul oli, nagu oleks ma siin were seeü käinud oma koledate mälestustega. See on üks äraneetud maja, kus mu waene mees surma on saanud ja mina palju muret ja häda näinud. Mina lähen ära!" Ja nägu kahe käega kinni kattes, tormas ta nuttes tuast wälja. * : „Waene naine!" sõnas insener temale [b *' , reie waadates, kuda ta üle õue «anuva poole Waata .Hllhwa lõbulehe" kuuluw neljandamal küljel.