reisinud, ilma et teid jumalagagi oleks jätnud, ja kõige inimliku ettearwamise järele ei tule ta ilmaski enam tagasi. See terwe mäng on lihtsalt otsas ja see ei aita midagi, et teie sellepärast körwad lonti lasete. Wöi eh? on teil weel mõni teine Põhjus, selle proua Pollnitzi äkilise ärareifimise Pärast leinata?" Sigismund pööris oma näo kõrwale. „Ärge nõudke mitte, et ma sellest kõneleksin. Selle juures, mis kord on sündinud, pole enam wõimalik midagi muuta." „Wõi siis tõesti? Noh. see õrn ema pole mitte rumal olnud, seda piab ütlema! Teie olete temale siis raha. andnud? Wõib olla suure summa." ~Ärge piinake mind mitte ma palun teid! Mina ei wöi ma ei tohi seda ometi mitte ütelda." „Aga Pagana Päralt, noormees, miks teie seda siis ei tohi ütelda? Wahest ehk sellepärast mitte, et teie seda alatut isikut tahate kaitsta, kes teid häbemata  kombel pettis? Teie näete ometi, et mina teile halba ei soowi. Palja uudishimu pärast mina ju teie usaldust ei püüa." „Noh, olgu siis, mina ei taha mitte, et teie minu waikimisele niisuguse tähenduse wõikfite anda, mis teie kohta haawaw oleks. Jah, lugu on nõnda, nagu teie aimate; ja see raha, mis ma temale andsin  see ei olnud päälegi minu oma. Ja nüüd laske mind minna! Kui see mäng otsas on, nagu teie ütlete, siis ei maksa selle üle ka enam asjata sõnu raisata." „Wäga ilus! Aga kui ma teid nüüd minna lasen, mis teie siis tahate teha?" „Seda, mis igal inimesel minu asemel ja seisukorral  iseenesest mõista tehn üle jääb, härra Sandori." „See on harilikul keelel ära seletatud: Teie tahate omale kuuli päha lasta, wöi mõnel muul Wiifil oma elu wötta? Elu on ju ikka see kõigeesimene  asi, mis teie, noored inimesed, niisugusel Puhul walmis olete enesest ära wiskama." „ Minul on ainult wangihoone wöi surma wahel  walida. Ja mina arwan, et teie nõndasama otsustaksite, kui teil see õnnetus oleks, minu naha sees olla." „Waewalt kül! Ehk olgu siis, kui mulle keegi kindlaste wõiks ära.seletada ja põhjendada, et ühe püstoli pauguga kõik otsas oleks. Aga ma annan järele, et mind just kõige sündsamaks näituseks ei sünni pidada, ja sellepärast jätame minu isiku sellest asjast suutumaks wälja. See raha oli teie isa oma?" „Ei! Selle usaldas minu peremees minu kätte, et ma selle ühte elukinnituse seltsi pidin ära maksma." „Ja kui suur on see summa?" „Kakstuhat marka!" „Mis teie muidugi sellele naesele wiimse tengani  ära andsite!" „Jah! Proua Pollnitz tõutas selle summa mulle seitsme Päewa jooksul tagasi anda, ja mina lootsin, et asi enne seda mitte ilmsiks ei tule." „Wäga waimurikas ja osaw, see näitemängijanna!  Ja teil ei ole lootust seda summa ära tasuda, ka siis mitte, kui teie asja oma isale ülesse tunnistate?" „Minu isale?" hüüdis Sigismund waluga. „OH, kui teie teda tunneksite, siis poleks teie seda mitte küsinud." „Hää siis kül! Siis annan mina teile selle raha laenuks, muidugi selle tõutuse pääle, et teie ta mulle siis tagasi maksate, kui see teil wõimalik on." Sigismund lendas tema juurde ja haaras tema paremast käest kinni. „See on suuremeeleline pakkumine. Mina tänan  teid selle eest südame Põhjast. Aga wastu wõtta ei wõi mina seda mitte." „ Kuidas? Kas teile see surnukslaskmine juba nõnda wäga meeldib, et teie seda enam ei suuda jätta? Sus olen ma teie iseloomu hindamises kül eksinud, noormees!" „Teie ei piaks minu üle mitte pahandama, sest see teeks minule wäga haiget, kui ma just teile, kes teie minu wastu nõnda suuremeeleline olete, enesest halwa mälestuse maha jätaksin. Aga teie piate ometi aru saama, et ma teist wiifi teha ei wõi. Minul wõiks ehk alles mitme aasta pärast wõimalik olla, teile seda raha ära maksta. Ja kui teie seda ka selle pääle tahaksite julgeda mis see mulle ka sellegi  pärast kasu tooks? Kas minu alatu tegu awalikult  ilmsiks tuleb, wõi mitte, oma enese südamest ei saa ma seda ikkagi mitte ära kustutada. Ja mis on niisuguse inimese elu wäärt, kes iseennast piab põlgama?" Sandori tõusis ülesse ja astus otse meeleheitja ette. „Nüüd kuulake mind kord tvagusi päält, noor sõber, ja ütelge mulle pärast oma aun sõna ja südametunnistuse  pääle, kas minul õigus on wõi mitte. Kõik, mis teie iseenesele ja mulle sääl kaduma läinud  enese lugupidamisest ja muust ette kõnelete, ei ole tõfi. Teie eksitus oli ühe armastusest pimestatud  narrikese lollus ja ei kellegi kõlwatus. Tuhat teist olekfiwad teie asemel niisuguses kiusatuses jöhwi päält nõnda sama teinud ja selle hirmuga, mis teie kuni Praeguse silmapilguni olete ära kannatanud, olete teie oma karistuse rikkalikult kätte saanud. Aga see ei passi teile sugugi halwaste, et teile oma andeks andmata süüd nõnda paras on, oma lollile enesetapmisele põhjuseks wötta. Kui teie kuulsite, et teie jumaldatud neiu teile igawesti kadunud on. siis tulite teie ilma pikema jututa sellele otsusele, et nüüd kõik lihtsalt otsas on. ja et elust ilma Ellita iseenesest mõista juttugi ei ole. Üks püstoli pauk, wõi hüpe wette, on teie wanadustele õnnetumalt armastajatele ikka kõige lähem mõte. Selleks pole ka rohkem julgust waja, kui hamba wäljatõmbamiseks.  Ja sääl juures on niisugune luulelik kättemaksmine  päälegi wäga meelitaw, uimastaw. Üleüldse pole see ka mitte seda waewagi wäärt, niisuguseid nõrku iseloomusid, kelledest enamiste ialgi enam õiget asja ei saa, maailmale alles hoida. Teist aga oleks kahju, sest teie olete anderikas inimene ja wüite enesest  pisut waewa nähes, weel päris karakteri kaswatada.  Sellepärast pange enesele weel kord tõsiselt see küsimus ette, kas see mitte enam poisikese taoline meeleheitmine kaotatud kallikese pärast, kui kahjatsus teie eksituse üle ei ole. mis teile rewolwri pihku tahab  pista. Ja siis tuletage ka lahkelt weel seda meelde, et pääle teie ka weel teisa inimesi ilmas on nagu näituseks teie isa ja ema; inimesed, kes teie pärast mitte seda pole ära teeninud, et teie neile nõnda suurt kurwastust walmistate. Tarwitage  oma luule andi ja maalige enesele ette, kuidas siis lugu teie wanemate majas oleks, ja kui teie seda kõik olete teinud, siis häbenege pisut ja tänage taewast, et siin kogemata keegi leidub, kes teid sellest kupatusest tahab wälja aidata. Aga ärge omale liig palju aega järele mõtlemiseks wõtke, sest mina ei wihka midagi ilmas nõnda, kui selguseta ümberkobawat  tundehellitust! Siin on kaks tuhande ma>- galist paberit ja sääl kirjutuse laud, kus vääl wõla tähe wõite kirjutada. Wõi pian ma teile selle lipaka  allkirjaks walmis kirjutama? —Ja wõi ei? Mina ootan selget, kindlat wastust, nagu see mehest mehele kohane on." Sigismund tundis enese alandatud olewat nagu karistatud poisikene. ,Noh olgu siis. jah! ' ütles ta wiimaks sügawaste ohates. „Mina tahan õiglaselt katsuda, teie usalduse wääriliseks saada, et teil waja ei oleks oma auusameelelist tegu kahjatseda." Ilma Pikemat wastust ootamata, istus Sandori  kirjutuse laua ette ja wiskas suure rutuga, aga kindla käekirjaga, mõned riad paberi lehe pääle. ~So! Seda ei wõi ma teile mitte jätta, sest igal asjal siin ilmas piab oma aru ja kord olema. Mina ei tungi teile maksmisega pääle, aga teil piab ikka meeles seisma, et minu wõlglane olete. Kirjutage  oma nimi siia alla ja pistke raha tasku. Wöib olla, et weel täna wõite selle summa sinna, kus tarwis. sisse maksta. Siis on see rumal lugu kord ära õiendatud." Wärisewa käega kirjutas Sigismund wõla tähele  oma nime alla. Tema silme ees wirwendasiwad  kirja tähed nõnda pööraselt läbi segi, et tema wõlakirja sisust waewalt oleks suutnud aru saada, kui ta ka ülepää selle pääle oleks mõtelnud, teda läbi lugeda katsuda. Enne weel, kui ta sule sai laua pääle panna, wõttis Sandori paberi lehe tema eest ära, lehwitas teda mõne korra siia sinna, et ta ruttu ära kuiwaks ja murdis ta siis hooletumalt kokku. Nagu tahaks ta oma külalisest nüüd tvõimalikult ruttu lahti saada. Pakkus ta temale jumalaga jätmiseks kätt. „Ärge enam asjata sõnu raisake, kui ma paluda  tohin! See asi on õiendatud, ja kuni selle päeloani,  kus teie mulle wöla ära tasute, ei pia meie vahel sellest enam sõna lausutama." Tema saatis külalise uksest välja ja fiis sirutas  ta enese jälle sohva pääle pikali, pani uue sigari suitsema ja hakkas uuesti lugema, milles teda Sigismund  Ruthard efite eksitas. (Zärgneb.i Preili Krysanthemum. Saksakeelest E. Werk. „Teie mõtlete siis tõepoolest ühte reisi Jaapani  maale ette võtta, preili Margret?" armas doktor, kui ma aga wec! ülepää nõnda kaua elan!" „Oho, mis te nüüd jälle räägite? Kui inimesel  südame haigus on, fiis piab ta kül pisut ettevaatlikum olema, aga muu juures võib kasu- kindel olla. Ma imestan ainult teie kõikumata otsuse juureS." Margret Vaatas vanale majasõbrale oma sinihalli silmadega unistavalt otsa. »Teie imestate selle üle?" ütles ta. „Teie teate ju, et ma Jaapani maad üle kõige armastan;  teie piakfite minust rohkem aru saama, te tunnete mind juba kakskümmend kaheksa aastat." „Ja ja, teie olite ikka iseäralik lapS. Nüüd, mil te ise oma käe pääl elate, mil te pääle oma isa surma, kellegi nõuu järele ei tarvitse küsida, ei seisa teie ilmareisil mingisugusid takistusi eeS. Muu aSja juures on teil sula oiguS õieti olete teie Jaapani päralt, preili Krysanthemum?" „OH!" naeris ta, „see nime on minu kohta liiga ilus!" „Ja ometigi piad see noor gardewäe ohvitser,  keS teile selle nime andis, seda kõige kohasemaks.  MikSpärast lükkate tema käe tagasi?" et ma mitte abielusse ei taha heita, armas doktor. Mina ei wõi mitte ilma armastuseta abielusse heita ja ma ei wõi ka mitte kahtekorda armastada." Ta rääkis seda üsna tasa ja ta pääke oli wiltu vajunud. Brongsi karma, lokendaw juukS, roosipunased huuled, waikne kahvatanud nägu ja väsinud olek andsiwad tale imelise väljanägemise;  selles olekus tuletas ta toeSti mõnda valget.  närtsiwat lille meelde. „Preili Krysanthemum," kordas doktor, „see on mul palju armsam näha. et te mõne aruldase  süzisiroosi moodi Välja näete, aga mitte mõne iseäralise wööramaa lille moodi; aga ohwitseril  on siiski õigus, teie olete tõesti nagu see Jaapani öis külm ja kare!" Ta laskis pääkese rinnale. „Ja, ma oleu külm. Ah! Teie ei aimagi, kui häämeelega mtl mõne kodumaa lille sarnane soowiklln olla see ei pruugi ju sugugi mõni roos olla. waid mõni muu lill, minu pärast mõni lihtne aasaöieke  aga mis ma parata wõin ma olen südamega rohkem Jaapani kui kodumaa oma!" Ta aStus tasa kamina juurde, mille pääl kallis Jaapani waaS seifis ja mille pääle suur Krysanthemum! oks maalitud oli, wõttiS selle ja pani laua pääle. Walgt lokendaw kleit, mis Jaapani siidist oli, heljus kõndides kui laene ja doktor märkas, et ta noore sõbranna hingamine märksa raSkem oli, kui kõige wiimase nädala jooksul. Vaiksest! paigal, Margret, ja ärge rääkige midagi enam kurwaStawat. Teie olete jällegi wäga ülesäritatud tont teab, missugust  raamatut te jälle lugenud olete eks ma hoiatanud teid niisuguste asjade eest." „See ei olnud mitte raamat, doktori härra," ütles ta wäsinnlt naeratades manale sõbrale ja laskis ennast lähemal seisma leentoolile „need on ainult minu oma mõtted." .Teie arwate oma õnnetut unistamist?" .KoguniSte mitte. Täna on see paew, kuS juhtumine oli, mis mu südame haigusele Põhjust 4»ndis sest on juba kümme aastat mõõda." .Ärge siis mõtelge enam selle pääle tagasi!" .Ja seda ütlete teie, üks arst? Maailmas wöib kõike õppida, äraunustamist ainult mitte. Ma tahtsin teid just paluda, et te seda lugu jutustada  lubaksite —" .Ei mingi hinna eest! Kas tahate endid weel rohkem üles äritadu?" „See ei ärita mind sugugi, kül on aga see palju raSkem, kui te mind waikima sunnite. Oh palun, palun! laSke mind rääkida!" Ta sinihallid silmad lõiwad häkitselt sügawaSte  särama ja palgetel laenetaS läbipaiStew õrn puna. Arst nägi, kuidas weri meelekohtades tormiselt  peksis ja ta andis järele. 196 S a k a l a H 25. ISOS