Saarlane Ilmub kaks korda nädalas, igal kesknädalal ja laupäewal. Toimetus on KuresaareS, Pikas uulitsas, Treffeni majas »r. IS. Kuulutuste wastuwõtmiur kuni kella 1 xSemal Kuulutuste petit-rida 3 k., lehe eesotsas LK k. Rdressi muutmise eest liv kop. Tellimisehmd: kroonupostiga: aastas . . S rbl. kop. Vz . . . k „ ss V. .. . . - „ ?s maapostiga: „ . . 1„ S« „ Vs « . . t „ „ .. . . - „ so .. ükstk number maksab ik kop. M 74. Laupäewal, 10. oktobril 1909. XXV. aastakiiik A. W. Koltsow. Aleksei Wassiljewitsch Koltsow sündis Woroneshis,  1809 aastal. Ta isa oli jõukas Woroneshi  kodanik, pidas omal terwed karjad lambaid,  millede raswa raswasulatamise tehastele müüs. Isa lootis ka pojast omasuguse ärimehe teha ja sellepärast ei leidnud sugugi tarwiliku olewat tema kaswatnse eest enam hoolt kanda. Kümnendamal eluaastal hakati Koltsowile lugemist  õpetama. Tundide andjaks oli keegi seminari õpilane. Pääle koduS õppimise pandi ta kreiskooli. Siin ei lasknud aga isa teda kooli lõpetada. Juba teisest klassist wõeti ta wälja. Poiss mõistis lugeda ja kirjutada. Mitte rohkem. Isa lootis, et seda ärimehele küllalt on. Et Koltsow küll wähe koolis käis, tõi see temale fiiSgi kasu. Tõsi küll, et ta suurde wigadega kirjutas, selle eest armastas ta aga kangesti lugeda. Kõik oma taskuraha pruukis ta raamatute pääle. Isa ei wõtnud aga teda mitte lugemise jaoks koolist koju. Ta pidi isa äri õppima. Suwel käis ta steppides,  kus nende suured lammaste karjad oliwad;  talwel jälle käis ta isa sellidega laatade pääl. Niimoodi laatafid kaudu hulkudes pidi ta palju toorust ja roppust näha saama. Koi» gist sellest läks ta aga tähelepanemata mööda. Stepi elu oli tal meele järele. Tä armastas pudru-pada ääres istuda, armastas ka öömaja rohelise muru pääl ja sinawat lõunamaa taewast.  Kui ta isa lammastega ühest kohast teise käis, fiiS ei tulnud ta wahel terwe päewa jooksul  hobuse seljast maha. Linnas ootafiwad teda sõbrad ja ilusad jutud. Ühel Koltsowi sõbral rikkal kaupmehe pojal oli terwe kast raamatuid. Ahnelt hakkas ta neid wahet tegemata  lugema. Salmikuid ta weel ei lugenud, ei nüinudgi neid, ehk küll juba 16 aastat wana oli. Kord osliö ta juhtumise teel turu päält Dmitrijewi kirjatöösid. Salmikuid nähes oli Kotrsowi rõõm kirjeldamata suur. Ta läks oma kodu aeda ja hakkas neid laulma. Tema arwas, et kõik salmikud peawad laultud saama. Sest saadik hakkas ta salmikuid armastama, ehk küll «See! ei teadnud, mis wahe salmi ja proosa wahel on. Paljud Dmitrijewi tööd õppis ta pähe ja katsus ise ka midagi luuletada.  Pääraskus oli aga see, et millest kirjutada,  ja kudas selle uue töö kallale hakata. Siin läks tal sellest arusaamine üle mõistuse. Kord nägi keegi tema sõber und. Unenägu kordas kolm ööd järjestikku. Sõber rääkis sellest Koltsowile.  Jutustus awaldas Koltsowi pääle mõju ja tema otsustas selle unenäo salmides ära kirjeldada. Esimene kümmekond salmist ei õnnestanud  ; pärastpoole läks aga kergemaks ja ühe ööga oli sõbra unenägu päälkirja all „Kolm nägemist" malmis. Et küll esimene töö halb oli, tundis Koltsow fiisgi kanget tahtmist salmikuid  luua. Ta ostis omale Lomonossowi ja Derjhllwini kirjatööde kogu ja luges neid. Wahel kirjutas ka ise ja otsis põhjust, et miks teiste salmikud nii ladusad ja kerged lugeda on, küna tema töödel midagi nagu puuduks. Ta läks raamatukaupleja käest nõu küsima. Tal oli kindel aimamine, et kes kirjastab, see ka kirjutamise kunsti peab teadma. Kirjastaja maa» tid ta esimesi tööfi. Wiimane oli harimata, kuid arusaaja ja hää inimene. Ta waatis Koltsowi salmikuid, ütles, et need olla tema arwates halwäd, kuid mis just neil weaks on, seda öelda ei teadnud. Hää kirjastaja lubas Koltsowile maksuta raamatuid lugeda anda. Koltsowi rõõm oli otsata. Terme uus ilm oli nüüd ta ees lahti. Ta luges palju ja ostis paremad raamatud päristks. Warsti õppis ta salmikute  loomise ära. Sel ajal sai Koltsow ühe seminari õpilasega tuttawaks. Wiimane tegi ta tööde kohta arwustusi, näitis nõrgad kohad ära jne. Palju õppis Koltsow temalt. Sõbrad pidiwad aga warSti lahkuma. Siin saatis saatus temale üliõpilase Stankewitjchi, kes tema töödest 18 paremat ära waliS ja 183 S aasta iseraamatuna «välja andis. Raamat tõi iseõpijale luuletajale kuulsuse. Järgmisel aastal käis Koltsow asjatalituse pärast Moskwas ja Peterburis.  Siin sai ta kõikide selleaegsete paremate kirjanikkudega mttawaks. Teda wõeti lahkesti wastu, kiideti ja jumalaga jätmisel kinkis igaüks temale oma kirjatööde kogu. Kahe aasta  pärast oli ta jälle Moskwas ja Peterburis. Palju sai ta sel reisul kuulda ja näha. Haritud  seltskond oli temale meele järele. Ta tahtis ikka temas wiibida. Woroneshi tagasi sõites jäi luuletaja kurwaks. Mitte lambad, waid ikka salmikud ja salmikud oliwad tal mõttes. 1340. aastal käis Koltsow jälle päälinnades. Tuttawate' kirjanikkudega kõnelemine äratasiwad teda jälle. Ta otsustas Peterburki elama jääda. Et aga raha ei olnud, siis pidi ta selle mõtte kõrwale heitma. Isa ei olnud pojaga rahul. Koltsow jäi haigeks, kuid mõte Peterburki elama minna, ei annud tale rahu. Haigus läks aga wahe pääl raskemaks ja sügisel 1842 aastal ei olnud enam luuletajat. Ta suri 34. eluaastal. Koltsowi loetakse rahwaluuletajaks. Tema oli liht rahwaga läheduses, tundis tema puudust,  tema kurbtust ja rõõmu, mõtteid ja tundmusi  ja kõiki seda awaldas ta oma salmides.  Siia maale ei puudutanud Wene kirjanikud peaaegu talurahwa elu sugugi. Koltsow aga tutwustas selleaegset haritud seltskonda rahwa eluga, äratas talupoja wastu kaastundmust. Koltsowi keel on lihtne, arusaadaw, peaaegu niisamasugune kui rahwa lauludes. m. Ruhnu saar ja tema rahwas. Kaldad. Saare hommikupoolne kallas on kõrgem ja järsem, põhja-, õhtu- ja lõunapoolsed  selle wastu aga madalad ja lausalised. Hommiku poolt küljest on mere laened kalda mõnes kohas üsna järsuks uuristanud ja sööwad teda ikka edasi, nõnda et mitmes kohas puude juured on paljaks kistud, mille tõttu mitmed suured puud ümber kukkunud on. Kuusi põllal Pärnu pool küljes on sügaw lõuka koht, kus mere room nii «valusast wastu liiwa kai- Kaks Dianat. 74 Prantsuse kirjaniku Aleksander Dumas ajaloolik roman kolmes jaos. Eesti keelde J. Piklep. Selle eest wõin ma wastutada. Teie tunnete teda ligemalt? Kuri wõtku, ma olen ju tema sõjariistadekandja.  Oh fina Juudas! wastas soldat. Ei, wastas Arnold rahulikult, minu ja Juudast wahel on wahe: Juudas poos ennast üles, aga mina ei poo ennast mitte. Wõib olla, et teid sellest waewast wabas» tatakse, ütles inglane hääs tujuS. Küllolt lobisemisest, ütles Arnold, taS olete minu ettepanekuga rahul? Olen, wastas inglane. Ma wiin Teid herra lordi juurde. Siis näitate mulle wsel teine rüütel ja üks rikas kodanik, kui Test neid teate. Ma tean, aga sellesama hinna eest. Ms kõik. Wäga hää, waStas Arnold. Kas Teie herra sularahaga wülja maksad? Muidugi! Teie tulete minuga ühes lordi juurde, nagu vicomte d'Exmaise saatja; ma saan oma summa kätte ja annan Teile kohe Teie jao ka kätte. Aga Äie aitate mind weel teist ja kolmandat püüda, eks ole? Saame näha, waStaS Arnold, katsume esiti esimesega toime saada. Seda teeme «arsti! «sStas inglane. Rin» ge Teie eel, jääge tema selja taha seisma ja Teie näete, et ma oma asja oskan. Arnold lahknS oma seltsilisest ja astus sinna tuppa, kus Gabriele oma sõbraga, Jean Pccoib'ega jutustas, ja küsis, kas teda praegu ehk tarwis on. Enne, kui Gabriele waStata jõudis, astus ka soldat, nagu kogemata tuppa. Inglane läks otsekohe vicomte juurde ja kumardaS alandlikult. Mul on wift au vicomte d'Exmaisega rääkida  ? küsis ta aupaklikult. Ma olen vicomte d'Exmaise, wastas Gabriele  imestades, mis Teie soowite? Teie mõõka, herra, ütles inglane maani kumardades. Smule ?! hüüdis Gabriele põlgdusega tagasi astudes. Mi«u herra nimel, kõrgus, waSta» soldat. Teie olete nende wiiekümne mangi.hulgast, keda admiral peab wõitjale andma Ärge pahandage  Sinu waese pääle, kes sunnitud on Wk seda paha uudist teada andma. Sinu pääle pahandada! ütles Gabriele. Ei, aga lord Gray, kes auwäärt rüütel on, oleks ise woinud minult minu mõõka nõuda. Ainult tema kätte «võin ma seda anda. Kuiva ise hääks arwate, herra. Ms loodan, et su herra minult lunastuse hinna wastu wõtab. O, wõtab küll, uskuge seda, herra, wastaS Ma tulen su särele, ütles Gabriele. Missugune alatus I hüüdis Zean Pccois. Teil on õigus waStu panna, krahw, sest Teie ei ole St. Quentinist pärit l Teie ei ole kohalik  elanik! Herra Jean Pecois'el on õigus, wastaS Arnold du Tille ruttu, soldatile märku andes, et ta ka linna kodaniku siit wõib saada. Jah, hra Jean Pccois ÜtleS selget tõtt vicomte ei ole mitte St. Quentinist pärit, sest herra Pccois tunneb kõik oma linna rahwa ära. Ta elab juba rohkem, kui 40 aastat siin l Ta on kangrute«korporatfiom findikus ja kütiseltst esimees. Mis Teie selle päüle ütlete, inglane? Seda, wastas inglane, kes Arnoldi tähendusest  aru oli saanud, et mul käsk on herra Jean Pecoisst waugi wõtta, sest ta on mu nimekirjas  ülewel. Mind ! hüüdis herra PeeoiS, küfiwalt Gabriele  otsa waadates. Ma arwan, ütles vicomte d'Exmaise tahtmata  ohkades, et meie kui sõidetud sõitjate nõudmistele peame järele andma. Siis peame selle inimese tahtmist täitma? küsis Pccois. Muidugi, sõber. Niisuguses olekus wõin ma end ometi sellega trööstida, et ma Teie juurde jään. Päris õigus! ütles Jean PecoiS liigutatult.  Teie olete wäga hää, ja kui niisugune suur ja wahwa üle», nagu Teie olete, ennast oma saatuse alla alandab, mikSpärast peaks fiiS niisugune wileis kodanik, kui mina olen, nurisema.  Noh, kelm, põöriS ta end soldati poole,