Saarlane M 3. Teisipäewal, 33. januaril 1903. XVIII aastakiiit. maksab: Pooles aastas 1 „ i»g .. —K- Ilmub Kurcsaares Kauba-««litsas »r.17. KuuluiusLe petit rida maksab 3 k. —O — UM Ulkiildine politika ajaleht Naa- ja linnarahivale UU Wennastuse paleus ja rahwusline iseteadwus. Uuemal ajal on Eesti ajakirjanduses pääle rahwuslise iseteadwuse paleuse, mida wanem Eesti päewaleht ..Postimees" rahwa sisse istutada püüab, weel teisest paleusest juttu tegema hakatud, nimelt: wennastuse paleusest. See paleus pole küll mitte ei tea kui suur uudis, sest seda paleusi on meile kõigile juba lapsest saadik sisse istutatud. Ligimese armastuse käsk eks see ole ju wennastuse  paleuse põhi. Mis aga siin uudis, on see, et wennastuse paleuse rääkijad, kelle häälekandja uus Eesti päewaleht „Teataja" on, kes nimetatud paleuse tõttu rahwusliseft iseteadwuseft mitte lugu ei taha pidada. Rahwuslist istteadwust tahetakse  kõrwaliseks asjaks heita, ehk ka täiesti maha suruda. Kudas aga wennastuse paleuse püüdjatel korda läheks, ilma rahwuslise iseteadwuseta rahwusts wahel wennastuse paleusi kätte saada, see on meil, ja ka neil enestel, arusaamata asi. Sest m-nnastuse paleuse mõtet rahwuSte  wahel elule kutsuda, ilma rahwuslise  iseteadwuseta, on täiesti wõimata. Kui meie näituseks igapäewases elus wcnnaStuse paleuse juhil üksikute isikute wahel elada tahuksime, siis peab nendel isikutel iseteadwus, oma isiku tundmus olema. Kui üksikutel isikutel mitte iseenese isiku tundmust, iseteadmust ei ole, kui meie koigi isikute iseteadmust üheks üleüldiseks isekeadwuseks kokku sulataksime,  kudas wõiksime meie siis üksikute isikute wahel wennastuse paleusest rääkida. Ei ole meil mitte üksiku isiku iseteadmust,  on meil üks üleüldine, terme inimsuse  kohta üks ainus iseteadwus siis jääb meile wennastuse paleuse aime täiesti arusaamatuks. Mis aga siin iga üksiku isiku kohta maksab,' missugune tähendus siin wennastuse paleusel iga üksiku isiku kohta on, see maksab ja tähendab siin ka iga üksiku rahwuse kohta, iseäranis, ja rahwuse wennastuse paleuse kohta üleüldse. Sest kuda wõime meie rahwuse wennastusest  rääkida, kui meil rahwuslist iseteadmust  ei ole. Kaotame iga rahwa juures rahwuslise isekeadwuse ära, siis saaksime ainult ühe ainsa rahwa, mhe ainsa rahwuslise  olemust- j<, nüüd keegi sellele ainuüksikule rahwatombule wennastuse  paleuse jutlust pidama. Kui meil «vendi ei ole, siis ei wõi ka «vennastust olla! Nõnda siis näeme, et rahwuste wennastuse paleuse kättesaamiseks meil tingimata rahwuse iseteadmust tarwiS on. Nõnda kui ma wsnda armastada ei wõi, kui mul wenda ei ole, sigimisele hääd teha ei wõi, kui mul sigimist ei ole, waenlast armastada ei wõi, kui mul «vaenlast  ci ole, nõnda ei wõi meie ka rahwusliftft  «vennastusest rääkida, ilma et meil üksikuid rahwaid, iseteadwusega, iseenesetundmusega  rahwuste üksikuid ei ole! Jselugu oleks aga, kui wennastuse paleuse jutlustajad kõik rahwa üksikud ära kaotada tahaksiwad, iga rahwuselt tema isekeadwuse ära häwitada mõtleksiwad, ainult üht e suurt rahwuse tompu asukada katsuksiivad, et siis wennastuse paleust terwe inimsuse sees iga Üksiku isiku wahel elule kutsuda jah, kui see nõnda peaks olema, siis peaksime  küll selle kohta ütlema: tuul puhub, ja sa kuuled tema hääle, aga sa ei Lea mitte, kust tema tuleb ja kuhu tema läheb. Sest sarnast paleust wõiksime ainult siis kätte saada, kui kord „üks kari ja üks karjane, saab olema" Wtsalt pärast miimist päewa. Päälcgi ei ole wennastuse  paleuse püüdmisel iga üksiku isiku Mamsel Ilmaaegne. 3 Olgu pääle ilusad, nii ilus kui sina ei ole ometi üksgi tei-n. Ja weel kord sai wastastiku tõotatud: Ela hästi, mina jään sulle truuikö! Tulle wissisti jälle mina ootan sind kaitsku sind Jumal! Tema arwas weel praegu, mitme aaSta pärast tema häält üle jõe kuulwat: Ela hästi, jää jumalaga ma arm, mu kullake! Oh, ning siis! Jgawali ning tumedalt oli päew päewa järele mööda läinud. Tema  ei teadnudgi, kaS ta neid läbi elanud, wõi ära maganud oli. Ainult neidi päiwl mäletas tema, millal üks kiri temale tuli. Iga kiri oli tema meelest kui üks hele taht, mis tema elu pimedasse taewa ilmus. Siis tuli üks kosilane, tema ei wõtnud teda wastu ja siis mõne aja pärast weel ükS, keda tema ka minema saatis. Isa oli temaga selle pärast wäga kuri, aga tema ci ütelnud isale muud kui: Mina ei lähe ialgi mehele. Tema ei unusta seda tuuliSpüüd maalijat  mitte ära, seletas Minna, ja ühel päewa  l, kui Rieked kodu ci olnud, soris ema tema kirjad kõik läbi, leidis Heinrichi adrcssi ja laskis isat üht õige walju kirja «viimasele  kirjutada, mille fees seifis, et tema cdespidi Riekele enam kirjutama ei peaks, sest sellel olla nüüd tarkus pähe tulnud ja tahta mehele minna. Riekcl ei olnud sellest inetumast teust aimdustgi; tema kannatas aga rängasti oma armsama järsu matkimise pärast. Wiimaks,  see oli ühel Jõu!» õhtul, jäi tsma raskesti haigeks. All tubades pühitseti just tema õe, Minna kihlusi, kohtuherra Röettgec'iga,  Rieke sonis -vahetpidamata oma waikses toas ja Ordas ühtepuhku oma küsimist. Oled sina tõesti mind ära unustanud,  mu armsam? Jtalia neiud on wist palju,  palju ilusamad! Siis, kui tema jälle terweks oli saanud, saiwad Minna pulmad peetud. Laulatuse ajal aga nõrkes Rieke kirikus ära, tema ei olnud ometi mitte weel tugew küll olnud.  Aga seegipärast oli tema igaühe meelest otsaiu ilus oma lühikeste käharate juukste ja -valgetest õitest punutud krantsiga.  Kõige ilusam oli tema aga pääliku ErbenStcini meelest olnud, aga Rieked ei huwitanud see sugugi ja tema saatis teda külmalt minema ja pääliku herra pidi omale mujalt troosti otsima. Ja edasi läksiwad aastad. Esiteks suri isa, siis tagajärge ema ja weel surmawoodis  oli wiimane tema käe oma peosse wõtnud  ja ütelnud: Sina ei ole mitte õnnelikuks  saada tahtnud, mu laps, sa ei aima, kuidas see mulle haiget teeb! Ja neiu oli surijale lahkesti -vastanud: Tahtnud olen mina seda küll, emakene, aga mitte Tohtinud, tahtis tema ütelda, jättis seda aga tegemata, et emale surma -voodi Ml mitte üritust teha. Nüüd oli tema siis ainuüksi suures majas,  mida temale päranduseks oli jäetud. Wahete -vahel tuli õde oma käharpääga pojakesega küll teda -vaatama ja -viimane oli osanud tädi terwet südant omale wõita. Tema oli ka hoopis parema meelega tädi juures kui oma koda ja kui surm tema -vanemate õnnetumale abielule lõppu tegi, jäi -väike Friedrich oma emaga paigaliselt tädi majasse elama. Proua Röettger wõttis õe pakumist tema majas elada, häämeelega wastu, sest, et tema rahaline seisukord wiletS olla; surnu olla enamisti kõik nende waranduse  läbi löönud kinnitas tema igaühele.  Tõsi see jutt aga ei olnud, tema warandus  oli puutumata ja ennemine weel kaswandgi  selle läbi, et tema wäga hästi majapidamist mõistis ja wäga ihnsalt elas. Noh, Rieke wõis ju aidata. Temal ei olnud ju kellegi teise eest muretseda ja Friedrich oli ju ainus hing siin ilmas, kes ta südamel lähedal seisis, ja kus pidi tema  kui wana tüdruk oma raha mujal kulutamagi? Tädi Riske pidi ju wiimaks ometi kõik temale pärandada jätma ja proua Minna katsus temaga nii hästi läbi saada, kuidas see tema riiaka ja walju loomu juures wõimalik oli. Proua Minna andis  all tubades kohwipidusid ja kudus alatasa  tekisid ja sukki, aga ülemal korra pääl asus midagi ilusamat ja paremat. Siin seifis enamisti ikka üks käsil pilt tellingi pääl, siia toodi kõiksugused uued raamatud ja tähtsamad heli tööd kokku ja siin helisesiivad  Beethoweni ja Schumanni kõige ilusamad wiisid õhtu hämarikul läbi ilusasti ehitatud ruumide ja tume peaga poisike istus ja kuulas päält, ehk õppis oma ladina keelt ehk lasi omale minewikuft jutustada, ehk mängis ka ise wäikese wiiuli pääl. Nõnda oli siis Rieke wiimaks rahulisemaks  jäänud. Kui aga õde oma hoolimatal  wiisil tema haawatud südant puudutas,  siis põles see jälle tulisemas waluS kui ialgi enne. Ja ühtepuhku soowis tema  teada saada, mis tema noore põlwe armukesest saanud, kas tema weel elas ja Saksamaale tagasi tulnud, wõi kas tema  wöõral maal oma õnne leidnud wõi koguni ehk juba surnud oli.