Saarlane /G 44. Teisipäewal, 6. nowembril 1901. XV!! aastakäik. maksab: LOOU6 aastas 1 „ L-z „ —S— Ilmub igaltst!rp«äe»v<s Saarlase toim«t«sele,K»rcsaardc. Kuulutuste petlt cidu uuksub Z k- WA Kieiiidine pslitikg ajaleht Raa- ja ljuaarahßalt Saaremaa endise talurahwaasjade  kommissari J. K. Kossatzki kohtuasi. Et wallaraha wäljaandmine wallawolikogu  wõimuses on, siis ei tarwitanud Kossatzki oma waljust mitte ainult wallawanemate  -vastu, maid ka wallawolinikkude wastu. Ka neid laskis ta sagedasti Kuresaare  linna tulla, sõimas neid ja pani wiimaks kinni. Kui tema wallawolikogu koosolekul oli, siis ei tohtinud üksgi -volinik  piiksatagi. Selle, kes seda tegi, pani Kossatzki -vali käeliigutus ehk arest maikima.  Üks wolinik saadeti kord koosolekult  ära, sest et ta oma pää teise woliniku korwa poole oli pöörnud. Ühel wallawanema  walimisel Lümmada wallaS seisis Kossatski walimisekasti juures ja lõi igaühele  waZtu kõrwu, kes tema kandidaati mitte walida ei tahtnud. Wallawanematelt ja kirjutajatelt nõudis ta, et nad -volikogu koosolekut nendele antud ettekirjutuste järele  pidama peawad, ja ei lasknud koosolekut  ühtgi isesistwat otsust teha. Kui wolinikud mingi ettepaneku poolt olla ei tahtnud, tarivitas Kossatzki järgmist abinõuu:  koosolek lõpetati ära ja kutsuti mõne päeiva järele jälle kokku, ja kes mitte ei ilmunud, neid karistati 1 rublaga. Seda tehti nii kaua, kuni koosolek ettepandud küsimuses soowilud otsuse tegi. Kartes, et nendega midagi pahu ei juhtuks, tarwitasiwad  siis wallawanemad ja kirjutajad kõiki abinõuusid, et wallawolikogu Kossatzki ostetud  asjad wastu wõtaks. Mõnikord katsusiwad  maimikud Koswtzkile teatada, et wallanõuukogu ostetud asja mitte mustu wõtta ei tahtwat, aga igakord saiwad nad wastuseks sõimusõnu ja walju käsu, ostetud  asju wastu wõtta. Selle käsu kannul käisiwad mõnikord karistused ja mõnikord pidiwad kangekaelsed wallad trahwiks ostetud  asjade eest rohkem maksma, kui teised wallad maksnud oliwad. Sagedasti kursus Kossatzki wallawanema lihtsalt oma juurde koju ja käskis teda asju wastu wõtta ja raha ära maksta. Ära hirmutatud, ei julgenud  wallawanemad oma ülemale wastu kõneleda ja maksiwad raha ära, ilma et nad wolikogu otsust oleksiwad oodanud. Et raha juba makstud oli, siis wõtsiwad wo» linikud wahel haledast meelest wallawanema wastu kulud walla kanda. Abruka wallas ei wõtnud wolikogu KoSsatzki muretsetud piltisid mitte wastu, mille kohta walla» kirjutaja protokolli tegi. Aga wallawanema!  ei olnud julgust Kossatzkile protokolli ette panna ja ta tahtis esialgul seda suusõnal  teatada. Kui La Kossatzki juurde ilmus, ei lasknud wiimaue teda midagi ülrloa, woid karjus waljuSti, miks ta raha weel ära maksnud ei ole ja käskis raha kohe ära maksta. Kossatzki asja kohta leidub „Birsh. Wed.-is" kaunis huwitawaid harutusi. Saäl laidetakse näituseks kaitsja kõnet, kes „oma õnnetu kaitsealuse hinge puhta ja walge nurgakese juures" ja „tema seltskondliku tegewuse hääde külgede juures" peatas, tema „moraalilikka kannatusi" kujutas j. n. e. „Jga kurjategija äratab loomulikult haledat meelt, kirjutawad „Birsh. Wed." ; aga haleda meele ja kaastundmuse  wahel on suur wahe. Ka meil on hale herra KoSsatzkist, aga meie arwame, et tema teenistuse tegusid kaitsja ja prokuröri  abilise püüdmiste tõttu kohtus liig roosilises wärwis kujutati. Asjata kirjutab „Now. Wremja", Kossatzki olla, kui ta „ Saaremaa würstiks" oli, korrategija olnud. Korda huopuMm) on ta sääl küll teinud, aga niisugust, mille all kõik ägasiwad  ja wärisesiwad. Ta läks ju nii kaugele,  et mäss tõusis. Waesed talupojad on ju palju rohkem kannatanud, kui praegu herra KoSsatzki kannatab, ja tema kannatused  oliwad ju tema turiteolise elu tagajärg.  Ta ise on oma elu nõnda seadnud Õde õe eest. 3 W. Mölder! külajutt. Ja Liisa hakkas jutustama. Ta kõneles aeglasel, wäsinud toonil, kus juures ta sagedasti peatas ja edafikõnelemiseks uut jõuudu kogus. Ta rääkis, kuda talle ühel õhtul koguni ootamata kodust wanemate poolt kutse tulnud, täna õhtul tingimata nende poole tulla. Teda imestanud küll weidi nii hiline kutse, ometi pole ta sellest midagi iseäralist aimata wõinud ja läinud kutse pääle kodusse. Sääl leidnud ta naabri walla noore taluperemehe, Silla Kustase, eest, kes -vanematega lõbusas jutupuhumises  olnud ja neiu sisseastumisel sellel iseäralise sooja sõprusega kätt pigistanud.  Pitkemal jutuajamisel saanud talle selgeks, et külaline kosilasena nende poole ilmunud, niisama ka, et wanemate ja kosilase  wahel asjad juba kindlaks tehtud. Nüüd saanud Liisa oma hädaohtlisest seisukohast  aru, ta sõdinud wastu, mis wõinud, aga, sa tead, wend, Liisa isa on wali, kindla enesetahtmisega mees ja ei salli üheski asjas -vasturääkimist, wöõras-ema (oma lihane ema, tead ju, on Liisal ammu mulla-pöues puhkamas) on weel karmim ja waljum, ja nõnda ei jäänud waesel Liisal muud üle, kui Kustast wõhiwõörast inimest, keda ta süda sugugi ei armasta ja ialeski armastama ei saa, wastu wõtta. Mulle on ka üsna ükskõik, ütles Liisa lõpetusel, mis minust saab! Mu elu-õnn oleks ka ilma selle juhtumiseta ikka otsas. Mis sa räägid, Liisa? küsisin ma imestusega.  On sulle siis weel midagi muud õnnetust juhtunud? Ah ja sa ei teagi ju weel ma pole sulle jutustanud. Nüüd alles jutustas Liisa mulle oma terwe armastuse-100 otsast otsani ära. Ma olen õnnetu, nii lõpmata õnnetu! kurtis ta ja uuesti ilmusiwad ta silmi pisarad.  Oh, mul oliwad nii roosilised lootused  nüüd on nad kõik puruks tallatud!  Waene süda, mis wöid sa weel loota? Nii kaua aega olen ma Pritsu läheduses salaja armastuse õnne maitsenud, aga, nagu näha, pole minu jaoks õnne loodud ta ei armasta mind, ja ma pean murtud  südamega temast lahkuma, surmani lahkuma! Oh ma wilets, oh ma . . . Liisa hakkas jälle kibedasti nutma. Nüüd pean ma mehele minema, kõneles ta weidi aja järele, kui ta oma waimukindlust  wähe tagasi wõitnud oli, mehele, kes mulle täitsa wõeras on ja kelle wastu mull ka siiski, kui mu süda täiesti waba oleks, tundmusi olla ei wõiks! See on nii wancmate wankumata tahtmine ja mina, nende laps, pean sõna kuulma! Aga ma ei tahagi kauem wastu sõdida, waid heidan  rahulikult oma saatuse alla wõib olla, ehk leiab mu süda uues elu-korras wähemast rahu, ehk suudan ma oma senised  tundmused elu-jooksul äralämmatada. Ma trööstisin Liisat ka omalt poolt, mis wõisin, manitsesin teda kibedatel tundidel  ikka kannatust alal hoida ja mitte meelt heita, sest, kui ka selleks küll wähe lootust on saatuse teed on äramõistmata,  kes teab, ehk wõib talle elus weel kord soe päikene paista ja kõik hääks muuta. Liisa raputas uskmatult pääd, ei hakkanud siiski minu armumisele wastu waidlema. Weidi aja pärast läks ta minema. Nii kurwad lood on siis praegu Liisal käes. Kodus walmistatakse ühtelugu tiitsasti  pulmade wastu, aga Liisa on kõige wastu tuim ja erapooletu talle on üks puhas, mis osa teda ees ootab, ta on juba selle mõttega äraharjunud, et elu talle enam midagi rõõmnStawat pakkuda ei wõi. Sellega lõpetas õde oma jutustuse. Ma lahkusin warsi õe juurest ja läksin sõpru waatama. Kuuldud lugu ei ununud mull enam meelest. Ma olin ju ise noor inimene ja teadsin wäga hästi, kui suur mõju armastusel inimese südame kohta on, polnud siis ime, et õnnetu Liisa lugu mind sügawasti liigutas. Waene Liisa, mõtlesin ma, sinu noor elu on nüüd niisama hästi kui juba hauda maetud! Nädal hiljem olin ma jälle õe pool. Esimene  asi pääle teretuse ja teineteise terwise järeleküsimise oli mul kohe toatüdruku Liisa käekäigu järele pärida. Seekord sündis see ennem kaastundmuse, kui palja uudishimu  pärast. Liisa lugu läheb ikka kurwcmaks, ütles õde. Nüüd oli weel uus juhtumine, mis Liisa ärritatud meeleolu kohta hoopis halwasiawalt  mõjus. Jutusta aga, õde ma himustan lugu kuulda. Mõni minut hiljem, kui sa minu juurest ära laksid, jutustas õde, tuli Liisa jälle siia. Ta oli esiotsa nii erutatud meelekvrras,  et ainult segased sõnad suust kuul-