süüdlane oli üleüldine waikimise ja warjamise sisteem, aga paljudel juhtumistel seisis ajaleht ometi täitsa tsensuri tujude all. Kõik see on nüüd möödas, möödas, nagu kuri unenägu! Palju, palju saab nüüd muutunema, paljud küsimused ja nähtused arutuse ja arwustuse alla tulema, mida senini ainult ääri weeri mööda ehk ei sugugi puudutada wõidi. Kõige selle põhjusel usume meie kindlaste, et Paljudki meie kaaskodanikud mitte-eestlaste seast murega tulewikusse  waatawad, oma aluseid wankuma tundes ja lähcnewat tormi ette aimates. Ometi wöime neile siin kohal kindlaste tõendada, et üleliigseteks  kartusteks Põhjust ei ole. Sest meie usume, et Eesti ajalehtede hulgas waewalt kedagit  leidub, kes tormi jooksmist iga hinna eest oma kohuseks teeks, selle wastu on aga kindlaste  loota, et Eesti ajakirjandus, kõigiti armsate  abinöuudega wõitleb ja kus iganes wöimalik,  kodanlist ühistöötamist wöimalikuks teeb. Wiimane juhtumine on aga muidugi ainult siis wöimalik, kui waated ja wöitluse wiisid Baltimaa pärisrahwaste ja nende ajakirjanduse wastu Põhjalikult muutunewad, kui meie pääle, nagu enese wääriliste ja üheõigusliste kaaskodanikude  pääle waatama hakatakse, kelledel täielik õigus on, oma iseolemise ja waimlise ja waranduslise edenemise eest wõidelda, missugust edenemist enam mingisuguste kunstliste tõkete abil takistada püüda ei maksa. Auus wõistlus  ühesuguste õiguste ja ühesuguste  kohuste alusel, see on meie tulewiku lipukiri. Iseenesestki mõista, et kui mõnel pool endistest sugugi lahkuda ei taheta, siis uue, wärske elu wägew wool niisugused kõdunenud ülejäänused warem ehk hiljem ära pühkima saab. Auu kõigile, kes selles suures wabastamise töös ligi on aitanud, auu ja igawene rahu ka neile, kes selles wöitluses ohwritena on langenud!  Meie aga, kes meie kätte jõudnud wabaduse  wilja maitseda wöime, astugem rõõmuga edgsi! —ss— Aeg on wahet teha. „Postimees" kirjutab oma 235 nr. järgmiselt  : Nagu muis asjus, nii on meie maa ja rahwas ka üleüldistes ühiselulistes ehk sotfialsetes  küsimustes nagu poolpimedas hämaruses istunud. Eesti ajalehtedel oli igaühel oma poolehoidjate  hulk. Sagedaste oli poolehoidmine otse tuline ja kirgline. Kuid mis oli poolehoidmise põhjaks? Sagedaste toimetaja isik, sagedamine weel ajalehe kirjutamise wiis. Seisis ajalehe eesotsas inimene, kes oskas inimestele meelejärele olla, oli ta oma sõnades ja wälises olemises hästi „rahwalik," siis oli sest kül, et lehte „rahwaleheks" kiita. Need on „Sakala," „Olewik" ja „Uudised." Julges mõni toimetaja õigluseta oleku, wale ja nurjatuse  wastu käredaste wälja astuda, ei tahtnud tema inimeste meelitamiseks suurte hulkade ees küüru selga tõmmata, siis oli tema liig uhke (ja seda ütleb ta enese kohta, kes rahwa pääle kõrgilt alla waatab S. t.). Ja sellest oli kül, et ajalehe wastu, mida kangekaelne mees juhtis, ägedaste kihutusetööd tegema hakata. Nii siis ka tuli, et Eesti erakonnad wiimse ajani suurelt osalt just aialehe-toimetajate isikute  ümber keerlesiwad. Wiimsetel aastadel hakati ajalehti enam selle järele lugema, kuidas keegi kirjutas. Oli ajalehe kõne hästi lahtine ja „selge," siis oli sellest paljudele juba kill. Ja kui leht pääle selle weel teistele „hästi andis," s. o. wastalistele  kõiksuguseid wöimatuid asju kaela luiskasja siis oma waletamiste põhjal wastast  kangesti mustas ja tõrwas, siis oli sellest „rahwalehe" auu jaoks enam kui kül. Wastaste kahtlustamisest, laimamisest ja sõimamisest on mõned „rahwalehed" just oma eluülespidamist saanud. „Olewik," „Uudised," „Sakala" oma muu sisu pärast oleksiwad need ajalehed kül ära surnud, kui neil mitte alalist sajatamist meie kallal ei oleks olnud. Mis kuulsime „rahwalehtede" poolt ärewuse  päiwil, kus inimeste üritatud meeled kaljudele  hüüdsõnadele iseäranis wastuwötlikud oliwad? Sõda „kodanlaste" wastu, kajas igast äritusekõnest wälja, mida mässulise sotsial-demokratia  alusel seiswate „rahwalehtede" toimetajad  ja kaastöölised erutatud rahwakoosolekutel Pidasiwad. Töörahwast kutsuti üles wägiwalda tarwitama, et rahwalikku wabariiki maksma panna, mis kõik era-omanduse ära häwitaks,  kõik waranduse rahwa ja riigi kätte annaks. Maksusid ei ole enam maksta, wallamaksu ei tohi enam nõuda, mõisad ja maad jaotatakse ühetasa ära, wabrikud, töökojad saawad tööliste omanduseks nõnda kõneldi suurtel rahwakoosolekutel."  18. oktobril üeldi ülikooli  ees Peetud kõnes rahwale: „ Põletage mõisad maha, saate maad omale, lõhkuge kirikud ära, tehke neist näitemajad, pooge Eisenschmidt ja Willigerode (Tartu koguduste  õpetajad) üles, pange neile haak kõrisse." Nõnda kõneldi rahwakoosolekutel, kus Eesti „rahwalehted e" mehed eestwõtjateks oliwad. Üeldagu nüüd, kas see kõik käib nende inimeste arwamistega kokku, kes rahwalehti -- „Uudiseid," „Olewikku" ja „Sakalat" - lnewad  ja tuetawad ?! Kas on Eesti wäikepõllupidajad  maal, kus neid lehti kõige enam luetakse, sarnaste õpetustega nõuus ?! Nõnda kirjutab Eesti päewalehe postimehe"  toimetaja Jaan Tõnisson, ja kas on meil weel sarnaste sõnade pääle midagi wastata ? Meie oma arwates kül wist mitte midagi enam: need on mõistuse kaotanud mehe sõnad. Seletust  tema käest nende sõnade kohta ka enam wöimalik nõuda ei ole, sest ei olnud tal mõistust,  oma sõnadele kirjutamise juures piiri Panna, siis ei ole tal ka mõistust, neid enam seletada. Teadwad ju lugejad, et nimetatud lehed, iseäranis „Sakala", niisugustest ütelustest  täitsa Puhtad on, aga et Tõnisson sarnasid  sõnu wälja loobib, annawad need tema waimunõrkusest tunnistust, sest et ta mõistus ja pääajud Tartus tema oma rahwa poolt, rahwa koosolekul kepi wöi kiwiga segamine pekseti,  kus ta ehk wast ka samasugusid sõnu wõis rääkida. Ka ei olnud sugugi ime, et ta oma rahwa Poolt kord kooditada sai, eks ta olnud ju ise, Kampuse Mihklega seltsis, mitu aastat järgimööda rahwale kooti tahunud ja rahwale ihunuhtluseks witsahirmu tagasi nõudnud, ja kui see koot nüüd teda ennast puutus, ei olnud sugugi ime, oli ju ta enese walmis tehtud, mis tale nüüd ainult maitseda anti, kui hää koot ka õieti on. Arwatawaste on hra Jaan Tõnisson, „Postimehe" toimetaja, selle süüdistuse kirja otse meie wastu sihtinud, ja nimelt sellepärast, et meie julgesime awalikult ütelda, et tema riigi wolikogu liikmeks ei ole soowitaw, tema on liiga tagurlane; selle ütelusele toome siin ka tõendusi. On ju meie rahwal wäga selgesti teada, et meie Ew. Lutheruse koguduste õpetajad  siin monarchisi tahawad asutada, kirikumõisa  de maid, mis kihelkondade omandus on, jääda Walt õpetajate omaks kiskuda, niisama ka terweid kirikuwalla talusid õpetajate mängupallideks  teha, millede üle kihelkonnal sõnagi ütelda ei oleks; kõik seda leiab lugeja 1903 a. „Postimehest," millele „Sakala" wastu astus ja meie wahel tüli tõusis, ja see sündis sellest, et meil siis auusam ja wabameelsem tsensur, hra Babanow, ametis oli, kes õiguse andis, igale ühele enese eest kosta ja ennast kaitseda, kuna see waremalt keeldud oli, ja üksi Tõnissonil  „Postimehes" teisi lehe toimetajaid siunata  ja sõimata, woppi ja wommutada õigus jäi, sest tema kaitsejaks oli hoolas wärawa waht Jögewer, kes juba „Postimehesse" puutuda ei lubanud ja nõnda pidid kõik teised rahulikult kannatama; aga et tsensur hra Babanowi ajal kõik ühesuguste õiguste osalisteks lueti, sai Tõnisson ka mõne sõna tõtt kuulda, mille üle ta 1904 a. nowembri kuul, ajalehtede toimetajate  koosolekul Tallinnas awaldas, kui tsensuri  oludest kõne oli: Täieline trükiwabadus ei ole weel mitte soowitaw, meie lehtede toimetajad  ei ole kõik weel nii kaugel; juba nüüdki, kus meil tsensuri muudatus oli, on mõned lehed oma morali kaotanud j. w. m. Meie rahwas nõuab wabadust, olgu trüki,- kiriku-, oma walitsufes ehk muus, ja et „Postimees"  õpetajate erakonna Poolt ülewel Peetaw leht on, kes nende ainu-kasufi kaitseb, waat sellepärast  oleme meie Tõnissoni wastane. Et ta aga nüüd trükiwabaduse poolt tormawalt wälja astub, ei tee ta seda mitte sellepärast, et ta trükiwabadust igatseb, waid sellepärast, et ta riigi wolikogus omale hiilgawat platsi tahab wöita. Soowib rahwas Tõnissoni riigi wolikogusse  walida, wõib ju walida, meie teatame ainult, mis meie kohus on, et ka rahwas teaks, keda ta walib. Kirikumaksud ja kohustused Liiwi kubermangus. Pärisrahval ei wöinud loomü!'kult oma rõhujate  valgustajate wastu muid tundmusi olla. kui ainult kõige sügawamat wihawaenu. Pärast verist eestlaste mässu .1343 aasta suvel, kunaS palju sakslasi hukka sai, saatsiwad eestlased Rootsi fogti juurde AboSse saadikuid, selle ettepanekuga, et ta neile abi annaks, kus juures nad teada andsiwad, „et nad Harjumaal kõik saksad selleparast  ära surmasivad, et need neid piinasiwad, waewasiwad ja rõhusiwad, nii et neil oma suure ja raske töö eest isegi hagana-leiba ei olnud." Parem ei olnud lugu ka esimesel usu uuendamise  aastasajal. Rüssow tõendab, et „ka mitmed  Ewangeliumi kiriku õpetajad sisemaal ei häbenenud  sohi-naesi pidamast. Ja paljud kirikuteendrid  hoolitsesiwad wäha õpetamise ja jutluste tegemise eest, ja ei teinud midagi muud, kui sõitsid ühe kihelkonna junkru (kihelkonna mõisniku) juurest  teise, ühe waba elaniku juurest teise juurde, söitsiwad ka talupoegade seas ringi ja lasksiwad endid hästi üles pidada. Ja kes kirikuteendrite seast lõbus inimene oli, nalja teha, rõõmsaid pidusi  korda seada ja nii rääkida oSkas, kuidas see kuuljatele meeldis, see oli rahvale kõige parem õpetaja. Rootsi kuberner Aksel Oksenstierna tarvitas  ühte lauset, nagu ei oleks Liiwimaal pastorid  tallipoistest paremad". Piiskop Rudberg tõendas  aastal 1627: „Pastorid oskavad väga wäha rahva keelt, mil põhjusel kirik eestlasi sugugi ligi ei tõmba, keõ ometi ülepäa kiriklikku õpetust kalliks  piawad." Rootsi walitsus hakkas warsi pärast seda, kui maa oma kätte sai, agaraid abinõuusi kirikliku  korra hää jalale seadmiseks ette wötma ja rahwa hulkasi usulikult kaswatama, aga kahjuks ei olnud abinõuud alati mitte otstarbe kohased ja tihti olid need ka liig waljud. Nii tehti kõigile  koguduse liikmetele kohuseks, et nad tähtsa- G a k a l a H 81. 1905 642