Saarlane 15° 4« Reedel, 19. nöwetnbril 1904. XX. aastakäik. maksab: HiSttza saadetud aastas. 2 „ „ LaoleS aastas l „ 2S „ Ilmub igal UW ZlleMiit xolitika ajaleht maa- ja liaaarahwale. UW Paar sõna lugemiseringidest. „ Saarlase" 40. seisis lühikene teatuS, et KuresaareS lugemisering asunud olewat. WiStisti on teatuse kirjutaja eksinud, sest niipalju kui mina tean, on siiaajani teatud ringkonnas alles ainult mõte liikunud  sarnast ringi asutada, et ta aga >uba käimas oleks, pole ma weel kuulnud. Iga tahes aga on see ettewõte wäärt, et ta laiemat tähelepanekut leiaks. Sellepärast arwan tormiliseks asja siin kohas ligemalt kõne alla wõtta. Meie rahwal on üliwähe awalikka raamatukogusid.  Saaremaal näituseks ei tea ma peaaegu ühtegi, mis seda nimetust wõiks ära teenida. Neid awada pole kerge, sest mõnel põhjusel oldakse ülemal pool tarwikise  luba andmisega kaunis kidfi, ja kuigi õnn peaks olema luba saada, siis ei jõua raamatukogu neil seaduste määrustel, mis ta kohta praegu makswad on, kaugeltgi oma otstarbet täita. Sest teatawasti lubatakse  awalikkusse raamatukogusse ainult need raamatud, mis selleks läbi -vaadatud ja hääks kiidetud on. LM -vaadatud ja lubatud  on aga, kui mõni üksik raamat mahaarmata,  ainult pahn ja kõlkad. "Selle kahjatsemkse mAärt nähtuse juures on küll suurelt osalt meie auuwäärt raamatu kirjas- tajad ise süüdi, kes waewaks ei wõta, trükkis  ilmuwaid paremaid kirmnduslisi toodeid läbiwaatamiseks saata ja oleks tungiwalt soowida, et asi sellepoolest tulewikus paraneks.  Praegustel oludel on meie paremal kirjandusel peaaegu ilmwõimata tarwilikul mõõdul kaSwada ja edeneda. Et aga rahwa  seas tung lugemise järel elab, jah püewpäewalt  koguni kaswab, selle juures pole wõimalik kahkleda. Nende ridade kirjutaja on oma silmaga mitmel korral näinud, kudas Pärnumaal kusagil seltsiraamatukogus  raamatute wahetamise päewadel koguhoidja  päris ära wäsinud on raamatute wastuwõtmisega ja wäljaattdmisega Seltsi liikmed, iseäranis nooremad, sõna tõsises mõttes otse nelfiwad neid. Mitmes Eesti ja Liiwimaa nnrgas ütlewad rändajad raamatukauplejad  oma äri päris hiilgawalt minewat.  Ajalehti hakatakse ikka rohkem ja rohkem tellima, suurel maal tean ma mitu walda, kuS wiimaste aastate jooksul poStikottisid  pidi suurendama: ajalehed ei mahtunud  enam sisse. Ka kõige pimedamatest nurkadest on juba hüüdeid kuulda: andke meile kirjandust! Ja need hüüded ei ole mitte kõrbe kajanud. Neid on kuuldud ja nende pääle avastatud? aga kudas?t Krahw Mönte-Kristo, Prints Waldemar, Roosa Bürger, Morando-Morandini, Rööw- lipäälik Jaanus, Must Kapten. Pekingi surnute müür. Jrmgard, Marietta, Noorerahwa  laulikud, taskulaulikud. täpitargad, kaardimoorid, unenägude seletajad, õnnestunud  j. n. e. j. n. e. see on see kallis ja kosutaw waimutoit, mida meie armsale Eestirahwale nii tungiwalt pakutakse ja mida ta niisuure isuga õgib. Ja kõigest sellest merest ja kihwtist, mis neist Loodetest"  wälja hoomab, millesse meie rahwaS nagu mädas mülkas uppuma peab, mis ta maitse täiesti ära rikub, ta raha ja kõlblise  jõu wälja kurnab, kõik paremad, pühamad  ründed ta südamest juurtega wälja kisub, sellest kõigest ei arwata meel küll saawat, ei, maid nagu kõige suuremat rõõmusõnumit kuulutab keegi M. Kuusik ajalehtedes, et tema kulul peatselt ka meel Rinaldo-Rinaldiini teises trükkis ja tosinas andes ilmub! Siin tekkib nüüd küsimus: miks toidab rahwas ennast niisuguse pahnaga.  KaS meil siis paremat, puhtasisulisemat  kirjandust ei ole? On külli Meil on Wilde, Kitzbergi, Bornhöhe, Juh. Liiw'a, Saali, Petersoni, Kannikese jutud. Koidula, Haawa, Tamme, Grosischmidti, Piirikiwi, Luiga, Auni j. m. kaunid luuletused, meil leidub süür hulk Md tõlkeid Tolstoi, Turgenjewi, Jokai, Fr. Reuteri, Panteniuse,  Dahni, Needra, Smilesi, Spurgeoni, Tennekstoni õnn. 21 A. v. Perfalli järele E. W. E. Teener aStuS tuppa ja teatas, et herra Carter tulnud ja tema jutule saada soowib. Äge, pöörituse sarnane tundmus käis Braddonil kõigest lehast läbi. See mees, kelle käcS tõik tema tulewik seifis, pidi silmapilgu järele tema ette ilmuma. Paluge teda sisse aStuda ja kandke hoolt, et teegi meid segama ei tule, ütleS tema teenrile. Tema ise hakkas toa teise seina üüreS olewa riiuli päült tehtama kauba eelkontrahti, mis tema juba malmis oli teinud, otsima. Erutatud, nagu tema täna juba oli, ei leidnud tema seda kohe. Wiimaks, kui tema seda ometi leidnud oli, pöõris tema järsku ümber, paberi rull kukkus tema käest põrandale  ja walju karjatusega firutaS ta mõlemad  käed wõõra poole. HolStonII! hüüdis tema tahtmatalt. Earter, õiendas see rahulikult, kindla pilguga tema otsa «vaadates. Braddon kargas mõlema käega ligidal olema tooli seljatagusest kinni, tema põlwed wärisesiwad sa kõik tuba pööris tema silmade ees ringi. See ei ole wõimalik, näidake oma tunnistused  ette, et teie see olete. Tema rääkis aeidi, sõnu, ilma et tema isegi nende mõju uskunud oleks. Rahustage ennast, mina tulen otseteed herra Dearborni juurest ja tema teab. et aunu paberid kõik korras on I hüüdis Carter põlgliku naeruga. Kui asi nõnda on, siis palun mina wabandust,  aga teie mõistate juba isegi, et äri- mceS kui, Braddon istus ja pühkis higi rätikuga otsaesiselt. Oh, mina mõistan teid juba küll, see on teie meelest imelik, wõi õigemine öeldud ime, et mina, teie armulikust olekust hooli» mata, ometi wcel eluga pääsesin. Niisama hästi aga kui minu pääsemine sel korral wõimalik oli, on ka see ime wõimalik, et mina suure SanderSfi kaubamaja asemikuna praegu siin, teie ees seisan ning, mis ei ole meil mõlemil ülepää kõik wõimalik korda saata?! See oli selge, et see meeS siin kõik teadis. Tema oli aru oma naese ja lapse üle tema käest nõudma tulnud. Andeksandmatu  waenutuli põleS tema silmas ja kui wägew tunnistaja, lameS wigane käsi raskelt tema põlwe pääl- Nõnda kui merelaened teatud ööl, nõnda mässas weri täna Braddoni pääs. Wälgukiirusega  lendasiwäd mõtted jääl edasi tagasi. Kas pidi tema rewolwri oma eest laua päält paberite alt wõtma ja HolStoni mahalaslma,  tulgu pärast seda siis mis tuleb, wõi pidi tema kõike silmade sisse ärasalgama ja maleks ajama, wõi pidi tema teda raha läbi «vaikimisele meelitama, wõi koguni andeks paluma hakkama. WiimakS tegi tema seda, mis asja kõige pahemaks muutis, tema püüdis ennast wabandada. Teie eksite sellega kui mind süüdistate, iseäranis saatus walitseb meie mõlemi wahel ning, wari langeb minu poole. Teie tähendate nõnda, nagu oleks see minu süü olewat, et tagafitõugatud saite ja oma käe kaotasite, aga asi ei olnud sugugi nõnda. Kas mina ei olnud see, kes õnnetumaid paati aitas, ning, kas mina ehk see olin xeS teile aeruga käe pihta lõi? KaS teie ci kuulnud ise, kuidas kõik paatis olijad wihaselt kisendasiwad, kui mina meel wcest ühte sinna sisse tõmbama hakkasin,  nemad karjusiwad kõik, et mina selle ühe inimese pärast neid kõiki hukka ajada. Ütelge ise, kaS mul ci olnud nõu ka teid päästa? Jah, nõnda kaua küll, kuni teie mind ära ei tunnud, wastas herra Carter. Tema nägu oli täitsa ilma mereta, peaaegu hall, aga tema silmad kiirgasiwad ÜSna iseäralikus tules. Braddonil oli wõimalik olnud ennast koguda. Kellena mina teid siis ära pidin tundma? Kui oma wastast ühe tühjapalja täiesti tähtsuseta tüli seeü ning, sellel põhjusel pidin mina teid siis hukka minna laskma?! See mõte on enam kui naeruwäärt, see on otse ütelda nõdrameelsuse märk. Braddon naeris sunnitult nende sõnade juures. Carter ei lasknud ennast segada. Kuna teie mind teie praeguse naese abikaasana ära tundsite, selle naese mehena, kes mind petnud ja teile ära annud oli. Direktor Braddon lakkis sügama hoigamisega  pääd rinnale «vaibuda. Mõrtsukas! sisises Carter temale kõrwä sisse. Braddon põrkas tagasi. Hirmunud näoga pistis tema käe sinna kohta paberite alla, kust rewolwri otS läikideS wälja paistis. Jätke see riist üsna rahuga oma paika, teie ei pääse ometi minu käest! hüüdis Earter pilkamalt.