mis teie oleksite teinud, et ennast ümber muuta, et oma mehe sarnaseks saada? —Mu maene laps! Mul ei ole jöuudu kuulata, kui teie nõnda räägite! See ei puutu aõjaSse. Ma palun teid mulle ütelda, kuidas teie oleksite teinud, teie mõistate ju, millest ma räägin? Mõistan, aga ma ei tea. Gledis, kuidas ma oleksin teinud... töeSti ei tea. Kuidas? Teie wõi mind õpetada, mulle ütelda, mis ma pian tegema? Ei wõi! Suure waewaga hoidis ladi Blei pisaraid tagasi. Noh, siis ei maksa sellest enam pikemalt  arutada! wastas Gledis kibedalt. Aga kas teie ei wöiks kõige wähemalt mulle õpetada, kuidas ma ennast hoidma pian, et wähagi  teie sarnaseks saaks? Wõi ei tea teie sedagi! E> wõi, mu laps.. . Ja mina ennast ka ei piagi eeskujuks. Siis lähan ma ära Ma ei hakka teid rohkem tüütama. Enam ei ole mul midagi tarwis. Ta tõusis ülesse, ja tema kurblik pilk juhtus  uuesti ladi Blei silmadega kokku. Ühe minuti  waatas ta, ennast ümber pöördes, tule pääle. mis punastes wärwideS tema näo pääl mängis ja tema läikiwateft silmadest wastu säras. Selle noore nuesterahwa olek tumedaste walgustatud tuas, m>lle aknateS wihm wahetpidamata peksis, nagu oleks soendanud ja kurbtufe eemale peletanud. Kas sellepärast, wöi mõnel muul põhjusel, ei tea, aga ladi Btei tõmbas palawalt teda käest tagasi. Ärge minge, mu laps! Jääge minu juurde. Meie räägime ju esimest korda teiega nõnda. . südamest, mu armas Gledis! Kuhu teie ruttate? Istuge ometi. Ja ma ei tahaks, et teie mind ikka „l di Blei" kutsute. Aga kuidas ma teid teisiti piaksin kutsuma?  küsis Gledis naeratades ja tale silmi wahttdes. L di Blei ei lasknud tema kätt lahti, ja ta pidi istuma, ning oma järjekefe tema leentooli ligi nihutama. Miks ei nimeta teie mind emaks? Gledis hakkas naerma. Noh, see on raske. Miks pärast? Sellepärast, et teie kuidagi moodi minule  emaks ei wõ>ks olla. Mõnele teisele minile, ehk wöikS, aga minule ei. Teie, nii ilus, pchme, kas teie mõtte niisuguse, noh, nagu mina, niisuguse ema olla. Kõik naeraksiwad. kui kuuleksiwad,  et mina teid nõnda nimetan. Gledis, Gledis! kui ülekohtune teie enese wastu olete! Teie ei ole ju sugugi niisugune.  Siin, praegu... Jah, siin! segas mini wahele; siin, teiega kahekesi, on kerge ennast wiisakalt pidada. Ja ka päew on niisugune. On wahel niisugusid päewi, kui ma ennast hästt pian, ma tean seda, aga tean ka, et wahel rumalusi teen, kuid see on halb. et ma alles pärast seda tunnen, et rumalusi tegin. Mõnikord unustan ma enese ära, mõistate? Ja ma olen tähele pannud, et see siis alati juhtub, kui minuga Australiast räägitakse.  Ma olen muidugi wäga wäha ladi sarnane.  agi siis ei ole ma enam põrmugi. Seda on mulle ka Alfred rääkinud Eila, näituseks, ehk ma kül töeStl ei tea, mis kurja ma eila tegin. Mina mõtlesin, et ma ennast terwe päew hästi pidasin Ma ju ei teinud peaaegu suudki lahti Aga niipea, kui Australiast rääkima hakatakse,  nii tulevad mul kohe mu aasad meelde Ma olen ju aasades üleSse kasvanud. Aga ärge mõtelge, et meil kõik tüdrukud niisugused on, kul unna. Sugugi mitte, nad mõistaksiwad mind niisamuti hukka, ku? teie. Ärge mõtelge nende üle minu järele. Jolgi ei saa ma nõnda üritatud,  kui kuuldes, et inimesed pahaSte Australia üle mötlewad. Siin aga, teiega kahekesi, kui kõik ümberringi nii waikne ja rahuline on, kui mind mingi asi ei ärita, piaa ma ennast ka nii, kuidaS nõutakse. Ja tõesti, ladi Blei, ma tahaksin  alati niisugune olla. Ühekorraga ei saa ma ennast ümber muuta, aga kui sagedamine saan teiega, noh, nõnda nagu nüüd, olla, siis wõib olla, et ma aja jooksul natukenegi teie sarnaseks  saan. Teie saate alati minuga olla, mu tu-- wikene! Saate alati, kui tahate. Tänan teid. Ma ei pane mitte pahaks, kui mind ära käsete minna. Ma ei hakka ka lobisema, kui teie töös olete; lubage aga ainult mind mõnikord teiega lori ajama tulla. Alati, kui tahate, mu laps. Wanakene tõmbas minija pää oma põlwede paale ja silitas, ta kamina poole pöördud näo üle kummardades, tema pehmeid juukseid. Korraga  tundis Gledis, et tema pääle kuum pisar kukkus. Selsamal silmapilgul tõusis noor noes' terahwas ülesse ja kahmas ladi Blei kätest kinni. Teie nutate! hüüdis ta: Teie nutate  minu pärast! Oh. ladi Blei, andke mulle ande?s. Ma ei teadnud, et teid kurwaslan. Ma ei wöinud aimata, et see kõik nõnda lähab... Alfred tõendas mulle, et ma wiimaks teie kõikidega  kokku lepin. Tema oli pime, waenekene, aga mina oleks wöinud ennast tunda. . . Aga meie armastasime üksteist nii wäga .. . Andke mulle andeks, et ma temale naeseks tulin! Ütelge, et andeks annate! Jumal näeb, et ma seda ette ei näinud, mis sellest wälja on tulnud! - Mu tütar, mul pole midagi andeks anda... Anna mulle suud, Gledis, süütele mind! Gledis suuteles teva, aga lisas juurde: Mina ise ei anna enesele »'algi andeks, et teile niisugust muret olen kaela toonud. Armas, see pole tõsi. Ära mõtle seda ja ära mine minu juurest ära! Ei, ma pian minema. Ma olen tänulik  teie wastu, teie häädvse, teie lahkuse eest, aga ka minul omal on raske, ehk ma kül ei nuta. Ma ei nuta ialgi, aga mõnikord, kui järele  mõtlen, siis tahaks nii nutta. .. Aga nüüd tuled sa sagedaste minu juurde Gledis? Jah; ja püüan ennast ümber muuta. Teie olete mind juba aitanud. Muidugi, ühe korraga ei saa, aga ma püüan teile mitte enam põhjust anda, minu pärast inimesi häbeneda. Kui see meel piaks juhtuma... Ta jäi seisma, nagu seda järele kaaluma, mida ta ütelda tahtis, ja ta nägu kahwataS ära ning läks tõsiseks. Kui see weel piaks juhtuma, rääkis ta pikkamisi ja selge häälega edasi, siis teadke, et ma parandamata olen! Ta läks ukse juurde, aga waatas ukse wahelt  weel tagust, nagu oleks ta soowinud kõike seda pilti: pool walgustatud tuba, ära kustunud  kaminat, mis oma süte kumaga poleeritud wase pääl mängis, pimedaks läinud aknaid, mida wihm edasi peksis, ja tasakest! nutwa ladi Blei tumedalt paistwat tuju pitseriga oma mälestusesse  kinni wajutava. X. PZew, mis Askoti wõidusöitude järele tuli, jagunes Alfred Bleil kahte üksteisest sootumaks lahkuminevasse jokku: esimene pool oli pime ja kurb. kui sügisene öö, teine selge ja rõõmus, kui kewade hommik. Hommikul, paale kohtunikuga  kõnelemist, keS Gledise auuStamata oleku pärast oma isa waStu wäga üritatud oli ja te- male, Alfredile, sõbralikult, aga tõsiselt ette pani, tingimata oma naest ümber kaSwatada, sõttis ta kibeda südamega linna poole, teel isamajast Viibimata  Väljamineku plaani läbi mõteldes. Õhtul.  söögi ajal, märkas ta aga oma ema ja Gledise  wastaStikus olekus midagi uut. ja sellest tunnist saadik hakkas tema koit tõusma. Järgmised päewad oliwad täielikud õnne päewad nii Alfredile, kui ka Gledisele ja ladi Bleile. Midagi iseäralist ei juhtunud nende Viimaste  juuli kuu päewade sees, mil wihma sadud  üle jäiwad, tuul teisele pööras ja päikene uuesti paistma hakkas; ja ometi maletasiwad Blei perekonna liikmed pärast poole neid rahulisi päewasid  elawalt minewiku kauge udu seest. Liginemine niisuguse hää, pehme ja targa naesterahwaga, nagu ladi Blei, ei wõmud Giedlse  pääle seda kasmaiuslist mõju, mida see nii walmis oli wastu wötma, «maldamata jätta. Imet muidugi ei sündinud, sest Gledis ei muutunud  mitte ühe päewaga ümber; kuid sellegi pärast  andis muutus paremusele end ime ruttu tunda. Aegamööda tuli Gledisele tema iseenese pääle usaldus tagasi ; ta hakkas juba fir DihemS'iga juttu ajama ja leidis ka saladuse, kuidas teda „kötistada". Messe, kus juures ta ometi hoolsamalt  weel, kui sir ise, tema ameti kohuste külge puutumisest eemale hoidis. Mitugi korda käis ta kohtunikul tema hommikustel jalutus-käikudel aias ja hoonete ümber kaasas, ning aitas teda mitme Väikese asja poolest, mis sellega hurjumata Vanamehele, kel ialgi tütart ei olnud, wäga meeldis. Mõnel hommikul ilmus kohtunik suure lillekimbuga nööbi augus ja waewalt nähtawa naeratusega huulte ümber, mida mõnikord kohtus siis ta näol nähti, kui teised kohtu liikmed naeru pärast wabisesiwud. pruukosti wötma. Tuli walja, et see ilustus tema minija tehtud oli, aga et sir DshemS'L weel keegi lillekimbuga nööbi zugus ialgi polnud näinud, siis tegi tema niisugusel  korral perekonnale palju nalja. Üksnes Grenwill kritiseeris peaaegu alati lillekimbu sisu, ja jättis ükskord selle, mille Gledis  just tema tarwis oli teinud, koguni waStu Võtmata; kuid Grenwilli ei pannud suurt tähele. Temal oli ameti asjadega palju tegemist, mikspärast  ta armaste Twikehanis oli. Wäljaspidi aga jäi tema olek Gledise wastu endist wttsi sõbralikuks.  Tõsi oli, et tal mõnikord klhwtised sõnakesed.  mis umbes nagu hunti lamba nahaS nättasiwad. suust wälja pääsesiwad, ja et ta Gledise  Võitude pääle hirnutavalt waatas, aga ta ei seganud ennast kõige Vähemalt enam tema asjade  sekka. Ei tohi ära unustada, et Grenwill sugugi päris Mephistopheles*) ei olnud. „Õnnelik  paar", näitas nüüd sõna täies mõttes õnnelik  olema. Juhtus wahel kül, et Gledise pilk mõnikord mõttes kaugusesse wahtima jäi ja nagu igatsust ja muret awaldas, aga üleüldse näitas ta ikka rõõmust meelt ja rahul olemist. Mis Alfredisse puutub, siis arwas tema oma maapäälse  õnne kar-ka juba täis olema, nii et isegi tema paleuslik ferma, mida ta osta otsis, et seda Australia asunikude eeskuju järele sisse seadlda, enam suurt tema önsusele juurde ei wöinud lisada.  Ta maalis omale tulewikus waiklst, õnnelikku  ela ette, aga ka olevik oli täis päikese paistet ja rõõmu. Wiimasel juulikuu pühapäeval läks Blei perekond kirikusse. Hommikul ladaS müristamise vihma, õhtul aga oli õhk wärske ja puhas, ning täiS rohu ja lillede magusat lõhna. Kõlaw kella hääl wana küla kiriku tornist ju mööda märga rohtu libisewad looja-minewa päikese kured sünnitasiwad  nii südant sütitavat värvide ja häälte kokkukõla, et see õhtu elavalt Alfredile meelde jäi. l Järgneb.) *) Kurivaim, kiusaja. (Ü. p. t.) S a k a l a H 42. 1905. 332