walt igale ühele näkku ei Vahiks! Häbi teil olgu õige! Aga röömu. ütlemata elawat rõömusädet  õhutawad need kadedad tundmused oma tundjate südames ometigi elule, mis kõige sees mõtteks muutub ja lõpuks otsuseks saab, otsuseks, mis meestele kasu, härra von Arkwurrile aga auu sünnitab. See otsus on: Sarnane tarkuse kehastatud kuju, kellel päris Jumalik köneand ja waimu osawus on, piab meie tulewane maa marshal. meie möisnikude päämees olema! Ainult tema mõistab meie kasusid nüüdsel tormirikkal ajal õigel wiisil kaitseda. Sellepärast, kallis silmapilk tule tule ju! Ja ta tuleb. Ta ei tule mitte kui Varas öösel, ilma teadmata ja ettehoiatamata. Ei, ta tuleb kui juut weksli järele, teatud tunnil, kindlalt ja korralikult. Ta tuleb! Mis tulemas on, seda ei saa ükski maapäälne jõud ja wägi enam tagasi lükata ega ära pöörata. Ta tuleb! Ja ime kül, mida lähemale see silmapilk jõuab, seda elawam on härra von Arkwurri südames soow, et see weel kaugel, kaugel oleks. Et ta päris ära jääks, ei seda härra von Arkwurr  kül ei soowi! See oleks temale ju hull pauk. Need kaunimad ootused ja lootused, mille üle mõteldagi juba nii hää on, need ei lähaks siis ju elu ilmaski enam täide. Parem, palju parem kui see silmapilk juba käes oleks! Ja ta ongi käes. Suures, toredas kiriku mõisa härbäri saalis kõige oma kihelkonna ja ka paljude wööraSte aristokratide eeS astub ta pakikene käes (kas teate ka, mis selle pakikese sees on? Sääl on täitsa tuhat rubla 10 tuliuut Katharina kujuga sajarublalist sees. Meie mõisahärra Väikene kingitus oma armsa pastori härrale) õpetaja juurde ja köhatab. Kuidas ta köhatab?! Oi, see köhatamine on tähelepanemise Vääriline  „köh, köh, köh!" kolm korda, nagu kohtu seadus nõuab. Siis awab ta suu —ja pitsitab ta jälle kinni. Mehe kõhetu nägu lähab punaseks. Erne tera suurused higitilgad hüppawad  kui põgenejad hirwed tal mööda pöSkefi maha. Üks neist, suuruse poolest kui Väikene kartohwel kohe, kukub „karnätsti" mehe nuuskamise toru otsast wärisewa raha pakikese pääle. (Järgneb.) Wiin. Wene kirjaniku S. T. jutustus. Eestistanud J. Kotfar. IX. Semjon tuli kodu ja ütles wennale, et ta jälle tööle tahab minna. Kirjan hakkas teda tagasi hoidma, et ta wähemalt Kolmekuninga päewani ootaks. Aga Semjon ei tahtnud teda kuuldagi, ja läks kohe teisel uue aasta päewal jälle puid wedama. Ta mõtles, et töö juures ennemalt mure ununeb ja ka pulmad nägemata jääwad. Kui ta Nikolskisse sai, imestas isegi walitseja tema üle, keegi puuwedajatest polnud weel nii wara tulnud; sellegi pärast aga andis ta Semjonile luba üksinda wedama hakata. Semjon hakkas jälle puid wedama; kõik läks wana rada edasi. Muud kui enne oli ta töö juures rõõmus, kuna nüüd meel kurb ja töö wastumeelt oli. ükskord sõitis Semjon, kui puukoorma päält üra oli ladunud, trahterist mööda. Ta mõtles sääl natukene theed juua ja hobust sööta ning pidas sellepärast  hobuse kinni. Mli ta kaera torba hobusele ette oli pannud ja trahterisse sisse hakkas minema, nägi ta korraga, et säält Boris ja Anna ja nende järel weel kolmas mees peigmees wälja astufiwad.  Wiimane oli õige tüseda !ja sileda kaswuga Pois; seljas kandis ta kalewiga kaetud kasuka!. Tema järele tuliwad weel üks Manamees ja wanae!t, kes, nagu näha, peigmehe wanemad oliwad. Semjon kohmetas ära, ja ei saanud enam Paigastki ennast liigutada. Ta waatas Anna pääle, ka Anna waatas tema pääle ja pööras näo kõrwale. l Warsti oliwadnad möödas... Semjon Vaatas , neile Veel kord järele, surus mütsi kõwemine päha ja läks üle hoowi trahterisse. Astus trahterisse ja istus laua äärde. TuttaV teender tuleb juurde ja küsib: Noh Senja, kas theed tahad Või ? Ei, Vennas, anna Viina. Kuidas? Sina ju ennemalt ei joonud? Ei joonud, aga nüüd joon. Too sorokoVka. Teender tõi Viina lauale ja Semjon hakkas järele pärima, kuidas see seltskond, kes temale ukse pääl Vastu tulnud, trahteris olnud. Teender jutustas, mis teadis. Purjutasid tubliste, ütles ta, terwe „noi" tegid tühjaks ja pääle selle jõid weel pudelit kümme õlut ära. Aga mõrsja kuidas oli? TuttaV asi, piab moodi. Aga kuidas ta peigmehe Vastu oli? Peigmehe Vastu oli ta lõbus; naeris alati, kui rääkis; nagu näha, oli peigmees tale Väga meele järele. Aga mis tartvis nad siin käisitvad? Niisugune mood on; peigmees joodab ja söödab mõrsjat ja selle Vanemaid nii moodi. Nii, nii... Kimle, Vennas, joome meie kahekesi! Mure muljutuseks, Vennas, piab jooma. Mis mure sul siis on? Tean seda ise... Halb on aga rääkida... Noh, joome! Jöiwad, ajasiVad juttu, teender läks ära. Semjon jäi üksinda ja Vajus mõtete sisse. Weel täitis ta klaasi, selle järele teise, kolmanda. SorokoVka sai tühjaks; ta küsis teise Veel. Peagi oli Zemjon purjus: silmad läksiwad segaseks,  körwad hakkasiwad Pilli lööma, keel jäi kangeks, ja kõik liikmed just nagu lagunesiVad ühest ära. Märgutalt langes ta laua Pääle. Teender astus ta juurde, ja kui ta nägi, et mees ju tüma oli, tõukas ta teda kaunis tuge Vaste. Hei, Senja! Raha tarVis ära maksta. Semjon ümises midagi Vastu. Teender ei saanud aru ja tõukas ning raputas teda weel. Senja! Senja ae! Maksa, Vennas, raha ära, muidu jääd magama, unetad ära. Semjon tõstis pää ülesseja Vaatas teendri otsa. Mis sul Vaja on? Raha, kahe pudeli eest. Semjon ajas käe tasku; Väljatõmbamise juures aga ei kuulnud käsi sõna. Suure waewaga sai ta rahakoti Viimaks Välja, aga Vajus ise selle juures jälle laua pääle. Teender Võttis kotist nelikümmend kopikat Välja ja surus siis koti Semjonile tasku tagasi. Pool tundi aega „.agas Semjon niiwiifi laua juures. Siis ärkas ta ülesse, tõstis pää Püsti ja hakkas silmi õõruma. „Tarwis sõita," mõtles ta. Ta katsus püsti tõusta, kuid jalad ei kandnud. Korda kolm kukkus ta tooli pääle tagasi, enne kui wiimaks ülesse sai, mütsi Päha surus, kindad kätte tõmbas ja seina najale tuetades tuast wälja ronis. Wäljas puhus tnul tast üle, ja ta pää läks sugu selgemaks. Ta Mõttis kaera torba hobuse eest ära, sidus ohjaharu ja sedrukarihma kinni ja tahtis ree pääle istuda; jõud aga oli kasin ja ta langes keskpaika rege pikali. Katsus kül weel ülesse tõusta, aga ei saanud; tiris siis aegamööda jalad ka ree pääle ja jäigi seda wiifi põõnutama. Hobune aga pööras ümber ja hakkas tuttawat teed mööda Nikolski poole minema. Semjon jäi ree pääle magama. X. ülesse ärkas Semjon alles teisel päewal, ja nägi siis, et ta tee kõrwal lume sees lames, kuna ümberringi kedagit ei olnud ja ühtegi elumaja kusagilt  silma ei paistnud. Ilm oli sula. Päikene seifis ju ligi lõunas. Semjonil oli külm; keha walutas tal igalt Poolt, pää pakitas, süda pööritas. Kasukas oli üleni märg, ja lume sisse, kus ta lames, oli sügaw hauk sisse sulanud. Semjon tõusis Ülesse ja waatas ringi, koht oli tundmata. Ta katsus meelde tuletada, kuidas ta sinna oli saanud, kuid midagi ei mäletanud ta enam; ainult niipalju oli tal weel meeles, et ta trahterisse oli läinud ja sääl wiina wõtnud. „Kus mu hobune siis on?" mõtles ta. Ta waatas weel kord ringi, ei kedagi. „Asi on halb," mõtles ta jälle. Weel natukene  aega seifis Semjon Paigal, raputas siis pääd ja hakkas umbkaudu teed mööda edasi astuma. Ta katsus taskut: rahakott taskus oli terwe ja raha 2r. ! 30 k. oli ka alles. Astus siis edasi ja mõtles: „Läl  han, kuni küla wastu tuleb ja küsin hobuse järele." Kui ta wersta seitse ära oli käinud, jõudis ta ühte tundmata külasse. Waatab ringi: teiwas kuusekesega  paistab wististe kõrts. Lähab kõrtsi poole ja mõtleb: „Ehk teadwad  sääl." Rahwast kõrtsis ei olnud, üksnes müüja tukkus leti taga; kui ta Semjoni silmas, tõusis ta ülesse. Semjon tegi wäikese palwe Püha kuju poole, kummardas  müüja poole ja hakkas kogelema: halb oli oma hobuse järele küsida. Mis sul waja on? küsis kõrtsmik. Semionil tuli meelde, et pää kangesti walutas. Juua tahan ütles ta. Palju? - Saab esiotsa ühest klaasist. Kõrtsmik kallas klaasi täis; Semjon tegi selle tühjaks ja istus laua äärde. Warsti tundis ta endal parem olema ja ta hakkas süüa tahtma. Küsis siis theed ja sugu „sakuskat" kõrwale. Kuule auus mees, kuidas selle küla nime on? Selle küla nime? Dubrowino. Kas Nikolski siit kaugel on? Wersta kümme saab ikka ära? Miks sa seda küsid ? Semjon hakkas rääkima ja jutustas oma luo otsast otsani ära. Paha lugu! Aga kas sa ei mäleta mitte, kuidas sa linnast wälja tulid, kas hobusega wõi jala? Mine tea... Just nagu oleks hobusega olnud. Siis ei wöinud muud olla, kui et hobune läks teiste hobuste järele, raputas sinu kuidagi moodi maha ja läks ise teistega ühes edasi. Aga kuhu see tee lähab? See lähab Nikolski pääle, see aga wiib Jeremino külasse. Kas su hobune wahest mitte Nikolski poole ei läinud? Wöib ka wõimalik olla! Nii siis ma lähan kohe Nikolskisse. Kui sääl ei ole, lähan linna ja küsin trahterist järele, wöib olla, et säält jala tulema  hakkasin. Mine, mine, wöib olla, et saad kätte. Missugune  su hobune oli? Kõrb mära... saab warsti kaheksa aastaseks. Hää kül! Ma kuulan siit järele, wöib olla, et keegi ta kinni wöttis, ehk keeras ta ise kuhugile sisse. Semjon maksis arwe ära ja läks. (Järgneb.) Langenud "laululinnule." kütuste kajs. üöpik dõiskas deliaal Lorä jälle koäu taeva all. Kle' lootsime, vt laululiuõ tema õraakesv riuä 5 alles puktaä, palavaä j Mag ülistavaä isamsaä; Lt arm ja truuäas uagu kulä Biiu Üdutamas vaimutulä. Luiä öüpik, vaoae liuauke, 0a vksiaä võõra laaatosse, siuos jätuuä süõamo, Li tada olla eestlane; Li armust meile döiska ta, . I'»! tegemist oa kullaga... ?»! võõras kõrgus võõras meel, ulatu oa ema keelel Lks võõras kuja muumia Las maksad meil uvick jamaläa? Las kummaräame aäki ees Les määgib ilma mere vees? Las oa seo meie kiiäulioä. Lell' uaust'uä oa emariaä? Las aua ja armu aaaame. Les tadad olla muulaae? 0d ei! Ae' seljack pöörame !?uüä aukral meelel liaauls, Lai suckaat täiesti oi saa, Liis poolikut vi taba ka; Li korja meie võõrast viit, >Vvvl liaaukosi leitaks siit, Lell' põue põkjas palavas 0a Lesti vaim vool säramas. Ue' kadetseme siiäamest Lt ilm oa röövia'ä liaaukost Liit emaliku riuaa alt Mag võrgutanud sõgedalt! võõras uimi. võõras laul ?ariaaus svis'vaä taeva aual -7- Mi kõige kõrgem kadakas 0a vaimu põllul louksmas! 1904. Saka l a 5 55