„See on õige. meie ei piakfime mitte niisugustest  asjadest rääkima. Muidugi tulete ka teie Pidule?" „Sellepärast, et teie sääl olete, muidugi." „Teie ärajäämist ei wöikfin ma ka kuidagi wabandada. Aga nüüd minge, armas sõber! Minu isa wöib iga silmapilk koju tulla, ja kui ma teie külaskäiku  ka just saladuseks tema ees ei pia, siiski pole see just soowitaw, et tema teid siit eest leiaks." See oli tuntawalt wäga palaw käepigistus, millega tema Sandorile hääd päewa soowis, ja kui see ära oli läinud, wiibisiwad tema sätendawad silmad weel tükk aega selle koha pääl, kus tema oli istunud. „Hispania kuninga" wõörastemaja saalis nägi Sandori, kui ta sinna Pool tund hiljem sisse astus, jälle seda pikka kuiwetanud härrat, kellega ta täna Franz Norrenbergi kontoris oli kokku puutunud. Tema seisis praegu rinnuli laua najal, kus hulk ajalehta pääl oliwad, ning nähti neid hoolega lugewat!  Tema wälimus näitas kohtu-uurija ütlust, et iga inimene oma elukutse pitseri märki enese pääl kannab, elatvalt töendawat. Ei olnud enam wöimalik,  täielisemat õpetlase eeskuju mõtelda, ei piinliku  puhta wanatmoodu ülikonna, ega kuiwetanud habemata näo poolest, mis kül waimurikkust, hoobilt aga ka midagi peaaegu lapsikut argtust ja kohmetust awaldas. Ka Sandori oli ühe ajalehe kätte wötnud ja ühe teise laua äärde maha istunud. Kui kelner temale tellitud weini tõi, kuulas ta sellelt wõöra härra nime järele. „Tema kirjutas wöõraste raamatusse: „Franz Esihenbach, eraõpetlane Hamburgist, härra Sandori!" „AH, tema on siis siin korteris." „Nõnda neh, tema asub just teie tua körwal." „Ia tema jääb siia kauemaks ajaks?" „Selle kohta ei tea mina kahjuks midagi ütelda. Aga kui ma õieti kuulsin, rääkis tema härra Denkerile  sellest, et temal nöuu olewat siin maja osta ning Waldenbergisse elama asuda." Sellelsamal silmapilgul kostis teise laua äärest räägitama wõöra tasane, mahe, peaaegu arg hääl. „Kuulge, kelner, mina oleksin teile wäga tänulik,  kui teie mulle mõneks minutiks „ Kölni zeitungi"  muretseksite." Just selle lehe hoidis Sandori praegu käes, ja ta tõusis sedamaid ülesse ning ulatas lehe suure wiisakusega soowija kätte. Härra Franz Esihenbach oli selle wiisakuse üle nagu kohmetanud. Tema wõttis wabandust kogeledes lehe alles siis wasta, kui Sandori  mitmel korral oli tõendanud, et tema ise muidu ajawiiteks lehe kätte oli wötnud, ilma et temal mõtet  oleks olnud, seda lugema hakatagi. Nad tutwustasiwad  endid wastamisi, ja Hamburgi õpetlane oli wäga rõõmus, kui ta kuulis, et Sandori tema tuanaaber olla. „Ärge minu üle selle weidruse pärast naerge," ütles ta. „Aga mina olen oma eluajal nõnda wäha reisinud, et ma ikka päris õnnetu olen, kui ma kusagile  wöörastemajasse korterisse pian jääma. See mõte, et ainult õhukene sein mind inimestest lahutab,  kes mulle wõörad ja tundmata on ja kes wahest  kahtlase karakteriga wõiwad olla, ajab minusarnase  ärewusesse, nõnda et minul sagedaste undki silma ei tule. See on muidugi suur narrus, aga seda wõib ehk ühe mehe juures wabandada, kes, nagu mina, ilma elu ja kära ainult raamatutest tunneb." Sandori awaldas naeratades lootust, et härra Esihenbach täna õhtu mureta wõib magama uinuda, ja tema sõnades oli nõnda wäha pilkamist, et teine ainult rahulolles pääd nikutas ning täitsa usaldawa  inimese jutukal wiisil oma Waldenbergisse reisimise  otstarbest hakkas kõnelema. Temale olla selle linna kliima wäga hääks kiidetud, ja tema tahtwat siit kusagilt mõne kena suwemaja osta, kus tema wagusi ja eksitamata ainult oma teaduslikudele töödele  tahta elada. Muidugi pidawat tema esiteks linna ja selle elu pisut tundma õppima, mis temale ju suotumaks wõörad ja tundmata olla, ja see olla temasarnasele mehele, kes tegelikust elust wäga wäha mõistwat, paraku wäga raske ülesanne. ! „Siis lubate ehk wahest, auuline härra, kui mina teile selle poolest weidi abiks olen," ütles Sandori  oma wabal, wiisakal toonil. „Mina elan kül isegi alles mõnda nädalat Waldcnbergis, aga mina olen kauasel rändawal elu wiisil sellega pidanud ära harjuma, inimeste ja asjaolude üle rutulisel Pilgul otsustama, ja ma usun, et ma juba tänagi siitsct elu ja olu kaunis õigesti wõin arwustada." „Teie olete wäga lahke, armas härra! Ma ei tea sugugi, kuidas mina nii suure lahkuse eest sündsal  wiisil wöiksin tänulik olla. Aga kas see mitte Wiisakuseta ei oleks, kui ma teie kallist aega oma tähtsuseta asjadega julgeksin rmsota?" „OH, mis sellesse puutub," naeris Sandori, „fiis Mõite üsna mureta olla! Mina rändan ilmas weel ainult oma enese lõbuks ümber, ning sellepärast  pole minul ajast puudust. Kui teie soowite, siis wõtame kohe pärast lõuna sööki wäikese jalutusekäigu  läbi linna ette. Seni ei taha ma aga kauem teid lugemises eksitada." Nad raputasiwad wastamisi kätt, ja Sandori läks oma laua juurde tagasi. Weidi aja pärast tõusis härra Franz Esihenbach ülesse, kummardas wiisakaste  weel kord tema poole ja sammus saalist wälja oma tuppa. See oli pimt aega enne lõunat, kui ta «Hispania kuninga" wöõrastemajast uulitsale astus  ja oma sammud kirjapostimaja poole seadis. Temal oli üksainukene kiri kasti wisata, aga wist oli see nõnda tähtis, et ta seda asja isiklikult toimetas. Ja Rudolf Sandori meelest oleks see wist kül weidi wöörastaw olnud, kui ta oleks näinud, et see kiri mitte kellegi muu, kui Berlini kriminal-politsei presidendi adressi kandis. VIII See oli päewal enne oodetawat näokatte pidu, mis ühtlasi näitemüük pidi olema, ning mis wiimasel  ajal kõiki Waldenbergi elanikka suures, otse palawiku  sarnases ärewuses hoidis, kui Rudolf Sandori enne lõunat kägisewat treppi mööda proua Pollnitzi korteri poole ülesse sammus. Tema leidis auuwäärt naesterahwa üksi kodus olewat. Tema tütar oli proowil teatris. Proua ise aga oli suures ärewuses ning ei püüdnudki nagu muidu harilikult, ennast lahke ja rõõmus näidata. Sandori osawötliku küsimise  pääle oli ta kohe walmis oma murerikast südant  tema ees wälja puistama. „OH, teie ei wõi uskudagi, kallis sõber, kui raskeks ühele kaitseta naesterahwale elust läbisaamine  wõib minna! Teie saate otse pahaseks, kui wiletsat palka see wereimeja direktor maksab. Minul on päris häbi teile seda ütelda. Ja sääl juures weel need kallid riided need häbemata kõrged hinnad  siin wiletsas urkas, mis ennast linnaks nimetab! Selle pääle ei tohi mõteldagi, kui meelt ei pia ära heitma!" „Aga kui lugu nii on, armas proua Pollnitz," ütles Sandori, kes suitsewa sigariga sisse oli tulnud, «mispärast ei pane Teie selle wereimeja käest siis mitte lihtsalt plehku?" „See nõuu on hää! Kui see nõndasama kerge oleks selle järele teha. Siin waadake ise" ja ta ulatas Sandorile ühe raswa plekkidega ära määritud  kirja, mille pääle ühe Berlini teatri agendi nime oli trükitud praegu pakutakse mulle ja minu Ellile wäga hääd kohta Brünnis. Enam kui kahekordne  palk ja pääle seda tubli lisamaks igakordse etteastumise puhul. Põlwili tänaksin mina taewast, kui meil wõimalik oleks, seda auustawat kutset wastu wötta." Ja mis see siis on, mis teid seda tegemast keelab?  Ometi mitte teie kontraht?" „AH, mis kontraht! Sarnasest tühjast paljast pole mina ialgi midagi hoolinud. Häda ajab härja kaewu. Aga, et ma teid oma sõbraks pian, miks ma seda siis piaksin salgama? Meie Mõlad on need, mis meid siin kinni piawad. Meid ei lastaks siit ära minna, enne kui need tasutud on. Ja kust meie ka reisiraha piaksime Mötma? Kõik minu ehte asjad ja Elli paremad riided on muidugi juba pandimajas." See oli otsekohene ja usaldaw tunnistus. Aga Sandori ei pannud seda nähtawaste sugugi imeks. „ArMataMaste kuluks teil kaunis suur summa ära, eks ole?" Proua Pollnitz läks ühe sahtli juurde ja hakkas sääl paberite seas kraamima, mis sääl puudri pintslitega,  kinnastega ja kõiksugu muu asjadega segi wedelesiwad. ~Mina ei ole kõike Meel kokku arwanudki," ohkas ta, „see pole just mitte lõbus töö. Ah, siin on mõned arMed. Aga ega kõike wist polegi Maja ära maksta. Pääasi aga on, et inimesed sellest enneaegu  haisu ninasse ei saa, et meie punuma tahame i pista. Ehte asjad ja ülikonnad tuleksiwad aga tin- S gimata Mälja lunastada. Alla tuhat marka kül Mist läbi ei saaks." „Ja preili Elli? Kas ta on teie plaanidega nõuus?" „AH, mis teie ei mõtle? Temal pole tegeliku eln küsimustest wähcmatki aimu, on selle poolest päris wäikeue laps. Kui ma tema nöuusolemist tahaksin  ära oodata, siis poleks meil selle wihatud ikke alt ialgi päästmist loota. Ei, tema ei tea minu uõuust midagi, ega pia sellest ka esiotsa midagi teada saama." ..Aaa teie piate temale ikkagi asja ära rääkima,  kui teie temaga ühes tahate reisida." „Muidugi! Kui minul piaks korda minema kusagilt need tuhat wiissada marka saada, mis muidugi  ainult mõne imeteo läbi wöiks sündida, fiiS waletakfin ma temale midagi lühikesest mängu wöörsil  käigust ette, et teda fiit ära wiia. ma tema kord Brünni saanud, siis piab tema lõpuks ikkagi kõigega rahule jääma." „Teie plaanitamise and on tõepoolest imestamise  wäärt! Aga ütelge mulle ometi, kallis proua Pollnitz, kuidas arwate teie õieti Sigismund Ruthardist?" Proua Pollnitzile ei näitanud see sugugl meeldiwat,  et külaline jutu nõnda järsku teise asja pääle pööris. Tema nägu läks pilwe ja ta tegi põlastawa käeliigutuse. „Mis ma temast pian arwama? See noor inimene  on waimustatud tuulepää, muud midagi?" „Noh, mina arwasin, et nende kokkupuutumise juures tema ja teie tütre wahel õrnad tundmused maad oleksiwad wõinud wötta." „Selle eest hoidku meid taewas ise! Ellil ei piaks ju mõistuse põrmugi olema, kui tema niisuguse  lolluse ära teeks." ~Noh, kuulsa doktor Ruthardi poega ei tohiks sugugi ära põlata, arwan mina." Aga proua Pollnitz tegi törkuwa liigutuse. „ Sellel ei ole nõnda hästi kui mingisugustki warandust.  Mina olen asja usaldatawate inimeste kaudu järele kuulanud. Ja see noor inimene, kellel midagi ei ole ning kes ise midagi ei ole, kuidas piaks tema ülepää naesewõtmise pääle mõtlemagi? Temal pole see wahest kümne aasta pärastki weel wõimalik. oma naest auusal wiisil toita. See on püsti narrus, sellest ülepää rääkidagi. Teie wõite arwata, armas sõber, et minul praegu koguni teised asjad pääs liiguwad,  kui niisugused lapsemängud. Kui minul ometi kuidagi korda lähaks, need närused paarsada taalerit kokku saada? Ilma ei jääks neist tõesti keegi, sest Brunni teatri direktor Piaks mulle, nõnda pea kui ma sinna jõuan, sedamaid nõnda palju palka ette andma, ja meie palk oleks suur küllalt, et meie temast ühe osa wõiksime tagawaraks panna." Rudolf Sandori, kelle mõtted lõpeks laokil näitasiwad olewat, waatas uuri. „Mina pian nüüd minema, sest et mul enam aega ei ole. Kui ma teile nõuu tohin anda. siis pöörge selle palwega Sigismund Ruthardi poole, et ta teie wastu seda tväikest lahkust ülesse näitaks." Proua Pollnitz ei suutnud seda warjata, kui halMaste teise sõnad tema pääle oliwad mõjunud. Tema heitis pahase pilgu kõneleja otsa. „Selle poole pian ma Pöörma? Millega olen ma seda ära teeninud,  et teie mind waest naesterahwast pilkate, härra Sandori?" „Aga mina ei mõtlegi selle pääle, Leid pilgata, armas proua Pollnih! Ja ma ei annaksin teile mitte nöuu, seda sammu astuda, kui ma selle pääle mitte julge ei oleksin, et teie soowi täidetakse. Miilas  mõtlesite teie siit ära reisida?" meie wõiksime juba ülehomme teele minna. Niisugusel puhul ei wiideta asjata ettewalmistustega aega. Aga mis see kõik aitab, sellest rääkida, kui minu asi selle noore inimese hää tahtmise hooleks piab jääma! Tema on meile ise ütelnud, et temal midagi ei ole." «Selle wastu wõin mina teile tõendada, et temal igal ajal wähemalt paartuhat marka taskus on, mis ta teile ilma pikema jututa anda wöiks. Ja tema saab seda tõesti tegema, kui teie teda sellepärast  tungiwalt palute." kJärgneb.^l Tark rumal. Heinrich Wõsu uudisjutt. Pühapäewa hommikul awab Poeg Andres juba oma suu: „Me teeme tööd, näeme waewa, katsume igapidi  kudas maa rohkem wälja annaks, oma waewa sa raskuse pääle waatamata, ja nüüd, kus meil lootust  oli pisut rohkem saada. uüüd... kui töötegija juhtub pisut enam saama, kui just hinge sees hoidmiseks  waja on, siis arwatakse see kohe ülemate omadus  olema... kus on siis kombluse käskude täitmine? Kus on siis õigus?!" Waewalt jöudsiwad wanemad poja wiha taltsutada.  „Ma oleks rahulik," rääkis Andres, „ma tahan  mõistlik olla, wähemalt täna, aga kui ma selle kirja pääle mõtlen tuleb mul kohe selge Pilt mu waimu silma ette, mille pääl ma kahtesugu inimesi  näen, ja mina ka ühede seas ja ma saan wihaseks... Kas maksab täna kiriku minnagi?" 124 G a ? a l a H 16. ISOS