Saarlane M 44. TeisiMwäl, 4. Mvembril 1903. XIX. aastakäik. ~S«»t»rtcr»rs" maksab: Ilmub igaltsrsipAo<v«»r. ..Saarlase" toimetus ja wäljaandmine Kuresaares Kauba-ualitkas nr.l?. Saarlase tolmeiusclc.Kurcsaarde. Kuulutuste xetit rida maksab S.-» »- NW Ulküldine jlvlitika ajaleht Naa- ja linnarahmle. UU Rahwuse mõtted. Saaremaal ja Kuresaares magab Eesti rahwus sügawat und. On küll siin M Ml Eestikeelt kuulda, siin ja sääl tehakse CeSti nime all tööd, aga seda on siisgi õieti wähe. Linnas polegi see sugugi ime. On ju siin kõik „saksad," ja ega siis „sa Isad" eestlased ei wõi olla. Eestlane, see lihtne nimi, kas see wõib linna „sakste" toas elutseda. Noh, kui asi nii on, mis siis üleüldse Eesti rahwusest juttu teha, pole eestlasi, ei wõigi Eesti rahwust ka olla. See jutt pole sugugi õige, mis hr. Markus aastal 1894 Kuresaare Saksakeelses lehes ütles, et siin Eesti rahwusest lugu peetakse,  ja et nüüd igaüks püüda, üsna suupärast  eestlane olla. See ütelus wõis ainult suurest juubeli laulupeo pidamise tuhinast tulla. Nõnda on siis selge, etKuresaares Eesti rahwuse  tundmist ei ole ja asjaolemiste järele öelda, polegi eestlasi. Pääle seda tõendas ka rahwalugemine seda selgesti aastal 1897 Eestlasi oli Kuresaares õige wähe. Enamisti  nimetasiwad endid kõik „bürger," mõned ka „bürgel". Ka taheti seega nüidata, et isiku kohta trobikord  nimesid ülesse anti. Siisgi on räägitawal asjal täiesti teine külg, mis teisiti näitab ja tõendab, ja nimelt seda, et Kuresaare elanikud enamisti.  Wk eestlased on. Üks wäikene jagu on aga teise rahwuse liikmeid. Et suurem osa Kuresaare elanikkudest peaaegu  enamisti kõik eestlased on, seda tõendust  saame kätte, kui igaühe rahwust järele hakkame uurima- Siis saame kätte, et mitmed nendest, keda õige eestlanegi eestlaseks  ei arwanud, tõesti eestlane on, kui ta seda isegi ei tea. ? Suurem osa Kuresaare elanikkudest on maalt linna elama asunud. Esiti tullakse üsna lihtsasse teenistusesse, kas kutsariks, toapoisiks, poepoisiks jnd. Aega mööda muudab linnas elu, mees saab juba majaomanikuks, mõiste peremeheks, ei taha enam wallamehe istmega rahul olla laseb ennast „linna külge" istesse kirjutada, saab see läbi bürgeriks, kus juures ta ka oma nime mähe ümber moonutab,  ning nüüd arwab ta, et ta enam eestlane ei olla. Bürger eestlane kes seda enne on kuulnud ; ega seda olla ei wõi! Nõnda on enamisti kõik Kuresaare linna kodanikud, wõi „bürgerid" sündinud. Aga uskugu nad wõi mitte bürgeri nimi ei kaota eestlase  nime meel mitte .ära. . Ole sa Kure- saare bürger, Tallinna wõi Tartu bürger, eestlaseks jääd sa ikka- Nõnda on enne sündinud ja sünnib igapäew  juurde. Wanad kirjad näitawad, kuda aastate jooksul talupoegadest bürgerid on saanud, ja need samad kirjad näitawad  ka, et peaaegu kõige linnaelauikkudega seda wiisi on sündinud. Ka need, kes priikslaskmise ajal Kuresaares on elanud, oliwad suurem osa kõik eestlased. Wähe nendest oli sakslasi, rootslasi ja wenelasi- Mitte üksnes need eestlased, kes juba bürgeriteks on saanud, ei ole oma rahwust  maha roiskunud, ivaid ka kõik need, kes alles waldade liikmed on, alles talupoja  nimegi kannawad, ei taha ennast eestlaseks tunnistada. Nõnda on siis Kuresaares tõesti küllalt eestlasi, ja siisgi ei ole neid mitte. Peaaegu  iga eestlane mõtleb kui sakslane. Tal olla häbi eestlane alla sest eestlased alla must rahwas. Nõnda mõtlewad haritud,  nõnda mõtlewad harimata, nõnda mõtlewad noored, nõnda mõtlewad wanad. Aga see mõtlemine ei awita midagi kes eestlaseks sündinud jääb ikka eestlaseks I Oh kas sul mitte häbi ei ole eestlane olla, ja ise sa oled ju „saks" ! Aga mis teha, oled sa Eesti kännust wõrsunud, siis pead Armastuse proow. Uudisjutt. E. Annuske järele Elly Weltmann Elly oleks hää meelega Friedenfeldi sõitnud oma jalgrattaga, nii kui ta seda enne tihti teinud oli, aga isa oli tal seda ära keelanud. Kui Hans ometi tuleks! Jälle läks üks nädal mööda ja weel üks, aga Hans jäi tulemata. Elly jäi ikka enam maitsemaks ja töelikumakS. Igal pool tundis ta Hansust puudust; ka mitte jalgratta sõitmine ei teinud temale enam rõõmu, sest temal ei olnud enam ühtegi, kes teda oleks aitanud ja saatnud. Ühel päcwal oli kõma müristamine, wälk ja rohke «vihmasadu. Naabruses Friedenseldis,  kus HanS oma isa koha pääl kes ise haiglane oli kõik tallitust korral pidas, oli pikne moonakate majasse sisse löönud.  Inimesed, keS säält tuliwad, rääkifiivad,  et Hans, kes sääl tööliste juures olnud, olla sisse jäänud. Teised jälle teadfiwad rääkida, kuidas nad ise olla näinud, kui üks põlew palk sinna kohta maha kukkunud,  kus Hans seisnud. Jälgi enne omas elus ei olnud Elly niisuguseid tundifi rängas mures ära elanud- Wiimaks tuli teadus, et tuli lõppenud olla ja Hans ilma wigata jäänud. Ja nüüd weel ei tohtinud ta teda näha saada! Teisel päewal ei kannatanud ta seda mitte enam, ta istus oma jalgratta pääle ja sõitis edasi ehk küll üle wanemate käsu. Kui ta juba Friedenseldi ligi-lähedale oli jõudnud ja tuttawaid pargi puid nägi, siis tuli ta üle üks imeline tundmus: ta tundis  häbi nõnda, et ta palgede pääle palaw puna tõusis. Ta keeras ühe kõrwalise tee pääle. Siin püüdis ta temale wastu tulla, sest tema ju siit tulema pidi aga asjata. Alles kolmandamal päewal trehwas ta teda. Hans istus hobuse selgas ja teretas Ellyt, ilma et ta kinni oleks pidanud; lahkelt, aga tuimalt sõitis ta mööda. Sellest päewast saadik sai Elly jalgrattas rahu ja seisis kõrwalises nurkas marjul. Nädalite pärast tuli teadus jälle Elly kütte, et Hans ära reisida, kus poole ehk koguni meel terme aasta pääle, õieti ei teatud seda mitte- Elly ehmatas. Siis tuli tal petis troost meelde: Nüüd saab ja peab ta tulema jumalaga jätma. HanS tuli ka, aga sel ajal kui Ellyt kodus ei olnud- Ainult sai ta ühe jumalaga jätmise terwituse meel Hansu poolt. Ta läks ilma teiste nägemata pööningule ja peitis ennast mana wokkide wahele ära sa nuttis sääl kibedasti südame põhjast. Selsamal õhtul sundis ta südame tundmus  teda wälja rohu aeda minema, kus kuu nii heledasti hilise sügise rooside pääle hiilgas, ja waikne tuule õhk üle tema päü lendas. Siis kuulis ta läbi lahtise akna laulu häält, mis pehme häälega klaweri kõrwal kõlas; ta jäi seisatama ja kuulas: laul oli reisimise pühenduseks. See pani Ellyt sügawasti ohkama. Ja, tema läheb ära ja saab palju hääd näha, saab ka armastuse -väärilise naesterahwa leidma, ja meel wiimaks saab ta ehk mõne siia omale abikaasaks tooma. Ta saab aga kaugelt minu pääle waatama ja siis ei ole mul osa tema elust. Rumal, ilma arwamata  rumal ma olin, rääkis Elly ise enesele. Kui ma ka meel ükskord teda näha saan, ja temale ütelda wõiksin: Ära mine minust kaugele, ma ei teadnud ju mitte isegi kui armas Sa mulle oled! Aga teisel päewal,  päewa tõusu ajal sõidab Hans ära ja kui ta ükskord jälle tagasi tuleb, siis on kõik see, mis ta rääkis armastusest, ammugi südames kustunud ja kadunud. Ta ülemeelsed sõnad tuliwad talle korraga meelde, mis ta Hansule oli ütelnud: Et ootame nii kaua kui need roosid sääl kuju pääl õitsema hakkawad. Korraga tuli temale midagi meelde. Sääl need roosid kuju pääl ja need siin samäS aedas, olid ühesugused hilised. Ta hakkas noppima ja tahtis neid Hansule anda enne aga järele waadala, kas mitte ka kuju pääl mõni õiekene näha ei oleks. Ta nappis ja mõtles: kui mind HanS armastab, siis tuletawad need roosid temale meie tõutust, meelde, kui mitte, siis ei pane ta ka neid roostsidgi tähele. Mõne minuti pärast oli tal natukene lillesi nopitud; ta tahtis ka neid kuju päält otsida. Ta keeras wiimse põõsa tagant kuju poole kui korraga Hans! ühe kilkamisega taganes ta tagasi. Hans kohkus ja tõmbas käe tagasi, kuS tal parajaste ilus kimbukene sügisesi roofisid kuju päält korjatud oli. Mõni silmapilk oli waikus nende wahel. Siis ütles Elly tasa, wärisewal häälel : Mikspärast jäid Sa nii kauaks ära? Sellepärast, et ma selgesti teada tahtsin saada, kas see õige oli mis Sa lubasid meie wiimasel koos olemisel. Ei, see oli Sinult ülekohus, üsna ülekohus, kõige wähsm ometi selle juures, mis söbruseS meie siia ajani oleme olnud. Ma armaS-