Waadake, Feodor Jwanowitsh. waadake ka meie inimeste ilmamureta oleku pääle! Nad weeretawad  oma laulukest, nii kui ei oleks neil sõjaga ja kõige muu asjaga tegemistki ja tvist mõtlewad, et nad oma armsal isamaal Wäikse-Wenemaal, kuskil  jõe kaldal istuwad. Hoopis teise mõju awaldab see olek Tshitsherini  pääle, kelle mõttest niisuguse hooletuma ametikohuste  täitmise järeldus läbi wilksatas. Lähame, rääkib ta waewalt hingates, oma seltsimeest käiksest enese järele tõmmates. Ma karistan neid, nii kui asi nõuab... see on Päris mõistust ära segaw asi! Mõlemad sammuwad nobedaste süüdlaste poole, kes 200 meeteri nendest eemal olid. Nad ei jõudnud  pooltki teed ära käia, kui midagit kuulmata, imestamise wäärilist sünnib. Paremal pool, kus tagawara rong seisab ja kaugemale nägemist kinni katab, selle tagumise waguni alt hüppab wäike nobe inimene wälja. Wälgu kiirusega on ta lokomoliwi pääl, kergitab piatus pressi ja niisama'nobedast kaob jälle tagumiste wagunite alla, aga masin, enne kui maschinist ja ahjukütja asjast märku said, hakkab wisisedes ja sisisedes imestuse wäärt kiirusega liikuma. Hotingfu! korraga hüüawad Tshitsherin ja Gontsharow kähisewate häältega. Süüdlased, kes sest sündmusest nii ära kohkusid, jooksiwad metsiku kisa ja wälgu kiirusega weerewa lokomotiwi järele. Tshitsherin tõmbab wöö wahelt rewolwri, kõlab wali pauk, aga kuul purustab ainult  waguni küljes rippuwa laterna ja ühes sellega  sünnitab kõige jaama Pääl rahutust. Kinni pidada! Kinni pidada!  kisendab  major kõigest jöuuft ja ise jookseb telegrahwi aparati juurde, et raudtee wahtidel teada anda: „ kinni pidada kõik, mis tee pääl ilmub." Kõigest kehast wärisedes, muljub ta klahwi. Kolm lööki kaks lööki, kolm lööki kaks lööki, see on tuntud signal, mis iga raudtee pääl teenija were tarretama paneb ja hirmsast sündmusest teadustab,  mis enam tee ülema wõimuses ei seisa ja et tee pääl kõik korras ei ole. lNrgneb.z Naesed. Anton Tshehowt jutt EeStiSt. E. P. Raibushi külas, otsekohe wasta kirikut, seisab  kahekordne puu maja, kiwi vundamendiga ja plekist katusega. Alumise korra pääl elab maja peremees Filip Ivanov Kashin, rahva kutsumise järele Düdja, ise oma perekonnaga, aga teise korra pääl, kus suvel õige palav ja talvel kaunis külm, piatawad läbisöitjad ametnikud ja kaupmehed. Düdja rendib maid, piab suure tee ääreS kõrtsi, kaupleb tökati ja meega, kurielajate ja harakutega ja ta on omale juba kaheksa tuhat rubla kogunud, mis linnas pangas seisab. Tema vanem poeg Feodor on vabrikus vanemaks mehanikuks,  ja, talumeeste üteluse järele, nüüd õige kõrgele tõusnud, et temale enam ligi ei saa. Feodori  naene Sofia, mitte just iluS, haiglane naesterahwas,  elab kodus äia juures, nutab sagedaste ja sõidab iga pühapäev haigemajasse ennast ravitsema.  Teine Düdja poeg, küürakas Aleshka, elab koduS isa juures. Ei ole kaua aega tagasi, kui ta Warwaraga abielusse heitis, keda vaesest perekonnast valiti. See on noor, iluS, täiskasvanud  naesterahwas. Kui ametnikud ja kaupmehed  öömajale jäävad, siis tahavad nad ikka, et neile Warwara theemasina laua pääle tooks ja voodid üles teeks. Ühel ilusal juuli kuu õhtul, päikese weermise  aeg. kui sääsed surusiwad ja õhku värske heina lõhn täitis, sõitis Düdja hoovi pääle liht vanker, milles kolm inimest istusivad. umbeS 30 aastane meeS purjuriide ülikonnas, kõrval 7 —B aastane poisike, pikas mustas kuueS luu nööpidega ja punase särgiga noormees kutsari eest. Noormees võttis hobused eest lohti ja käitaS  neid uulitsat mööda, aga võõras pesi oma nägu, pööriS kiriku poole ja lõi risti ette, võttis  fiis ühe riide, laotas vankri kõrva maha ja hakkas poisikesega sööma; ta sõi parajaSte ja mõistlikult ja Düdja, kes oma elu ajal palju võõraid oli näinud, tundis temas osavat ja jä° rele mõtlejat inimest, kelle kombetest ja liigutustest  wälja paistis, et ta oma Väärtust tunneb. Düdja iStuS trepi pääl ilma kuueta, palja pääga ja ootas millal wööraS rääkima hakkab. Ta oli sellega harjunud ja armastas, et öömajalised  õhtul kõiksugu lugusid jutustasiwad. Tema naene AfanaSjewna ja minijaS Sofia lüpsiwad kuuri all lehmi; teine minijaS Warwara istus teise korra pääl akna all ja sõi päewalilli seemneid. „See pisuke on wist sinu poeg?" küsis Düdja Võõralt. „Ei, kasupoeg, waenelapS; wötfin teda enesele  kaswatada." Hakkasiwad rääkima. Wõöras näitas jutukas  ja hää köne-anniga inimene olewat ja Düdja sai kuulda, et ta linna kodanik ja majaomanik  on ja et teda Matwei SawwitshikS nimetakse  ja et ta Viljapuu aedasid sõidab järele Vaatama, mis ta Saksa kolonistide käest on rentinud  ja et seda poisikest KuSkakS nimetatakse. Õhtul oli ilm palaw ja õhk raske, magada ei tahtnud keegi. Kui juba pimedaks oli läinud ja kahvatanud tähed taewaS wilkusiwad, hakkas Matwei Sawwitsh jutustama, kuidas ta selle poisikese enese juurde oli wötnud. AfanaSjewna ja Sofia seisiwad eemal ja kuulasiwad päält. Aga Kusta läks Väravate juurde. „See on vaga keeruline lugu." hakkas Matwei Sawwitsh rääkima, „ja kui kõik sulle täielikult ära jutustada, siis ei saaks kõigest sellest  ööst ajast. AaStat kümme tagasi, elaS meie uulitsas, kohe minu maja kõrval, lesk vanamoor Marfa Simonowna Kapluntfewa ja temal oli kaks poega. Üks teenis raudtee paal konduktori ametis, teine, WaSja. elas kodus ema juures. Onnis wanake Kapluntshew pidas hobuseid, paari wiiS ja woorimehi,  kes linnas söitfiwad. Lesk ei jätnud seda ametit järele ja sai sellega niisama hästi toime, kui tema meeS, nõnda et mõni päev hobune wiiS rubla sisse tõi. Ja nooremal pojal oli ka väikene  teenistus: kaswatas tuisid ja müüs neid wälja; sagedaste seisab katuse pääl, vilistab ja plaksutab käsa ja tuid lendavad taeva alla ja löövad õhus ringi, ööpikuid ja kuldnokkasi püüdis  kinni ja wolmiStes neile puurisi... Päris tühi töö, aga kui järele hakkad vaatama, näcd, et mõnikord pzäle kümne rubla kuus sisse tulnud. Läks nõnda mõni aeg mööda, vanamoor jäi haigeks  ja pidi voodisse heitma; maja jäi ilma perenaeseta, aga see on niisama kui inimene ilma silmadeta. Wanamoor hakkaS järele mõtlema ja jõudis otsusele, et WaSjal on vaja naene võtta. Kutsuti paar tuttavat ühes ja WaSja läks omale pruuti vaatama. Wiimaks läks ta lese Samohwalichi  tütre Mashale kosja. Ei mõeldud kaua, mindi papi juurde ja tehti ühe nädali jooksul kõik valmis. Tüdruk oli noor, seitsmeteistkümne  aastane, sirge kasvuga, valge, armsa näoga, nii kui Saksa preili jo kaasavaraga võis ka rahul olla: sai viissada rubla raha, lehma, voodi... Aga kolmandal päewal parast pulmi lahkus  wanamoor siit ilmast ära; ta jõudis taevasesse  lerusalemma, kuS ei ole häda ego, ohkamist Poeg ja minijaS üheS sugulastega saatsiwad teda mulla põue ja pidasiwad matuseid. Pärast seda elasiwad nad pool aaStat õige suureviisiliselt, kui korraga uus mure koorm nende pääle langes. Ühel päewal tuli käsk, et WaSja piab kommisjonisse  ilmuma liisku võtma, ja võeti pääle selle kohe soldatiks; pügati juuksed lühikeseks ja saadeti Poolamaale. See oli Jumala tahtmine, midagi ei olnud parata. Kui ta hoovi pääl noore naesega jumalaga jättis, hoidis ta pisaraid tagasi, aga kui ta viimast korda pööningu tuide poole vaatas, woolasiwad nad tal ojana silmadest.  Kahju oli vaadata. Pääle selle kutsus Mashenka enesele oma ema seltsiliseks, et mitte igav ei oleks, ja see elaS sääl niikaua, kui KuSka sündis ja sõitis siis Obojanise teise tütre juurde keS sääl mehel oli. Nõnda jäi Masha väikese lapsega maja üle valitsejaks. Aga see ei ole sugugi kerge, kus mitu meest teenistuses, keS sagedaste  purjus ja sõnakuulmata on, kus palju hobuseid seadida ja järelwaadata, nende riistad ja sõiduriistad, mis kõik parandamist nõuavad, ehk sääl mõnes kohaS aid maha langenud, tuli . korstnasse läinud jne. selle kõigega ei saa naeS- terahwas üksi toime, ja ta hakkas iga aSja kohta minu käest nõuu küsima. Ma läksin ja seadsin korrale, mis tarvis oli ja andsin ühe ja teise aSja kohta nõuu- Pärast kutsus ta mind tuppa, andis mulle theed, hakkasime rääkima. Ma olin noor ja tundeline inimene, armastasin iga aSja üle palju kõnelda; tema oli ka viisakas ja kombeline  naeSterahwas, käis puhtaste riides, suvel kandis päevavarju pääl. Hakkasin ma tale pühast  kirjast seletama, ehk politikast rääkima, siis kuulas ta hää meelega, kandis mulle kõiksugu söökisi ja jootisi ette Lühidalt ütelda, ei läinud aastatki mööda, kui mind kurivaim, see inimese suo vaenlane, kiusama HakkaS. Kui ma mõni päev tema juures käimata jätsin, siis oli mul igav, tundsin enesel just nagu midagi puuduvat.  Ja jälle mõtlesin ma midagi wälja, et mul asja oleks tema juurde minna. „Teil on talveks kahekordsed aknad ette panna," räägin ma ja sean ja kraamin terve päev ja püüan teiseks päewaks weel paar akent jätta. „ Tarvis on Wasja tuid üle lugeda, kas mõni ehk ei ole ära kadunud" jne. Esite rääkisime meie üle aia. aga pärast poole, et lähem käia oleks, tegin ma aia sisse väikese värava. Palju sünnib siin ilmas naeste läbi kõiksugu kurja ja pahandust. Mitte üksi meie patused, vaid ka mõned pühad mehed on nende läbi langenud. Selle asemel, et mehe järele igatseda, ja paha mõtete eest ennast  hoida hakkas ta mind koguni armastama. sJärgneb.) Mõndasugust. Weider inimene Endine kasaka ohwitser, M. W. Lebedew, sõitis omaS noores ias SimbirSkiSse ja elas sääl ilma kuskile wäljasõitmata kuni surmani. KonsistoriumiS iirakirjutaja ametit pidades ja kasinat palka saades täitsa üksinda ja omaksetest jäädawalt  lahti ütelnult oli tal ainult üks mõtte: wõimalikult palju raha koguda. Ta ei raiskanud ka kõige tormilisemate asjade pääle ja toitis ennast, sõna töfiseS mõttes, nagu lind taewa all. Iga hommiku läks ta mankuwal, wanamehelisel kõnnakul, muStaleiwa kanikas käes, piimapoodide ria juurde ja maiustas säält, üeldes, et ta kauba häädust proowida tahab piima ja koort Ahju küttis  ta omas korteris taimel kolme päewa tagast; ühe öõ magas ta põranda pääl, teise õõ ahju pääl ja kolmandama  öö ahjus. Päewal hulkus ta uulitsatel ümber,  korjas närtsufi, naelu, saapa taldafi ja plekk - asjade  jätiseid. Ja ta jõudis nii kaugele, et ta 18SS aastal linna nöuukogusse tuli ja selle kätte jSädamalt üle 70,000 rubla andis, selle tingimisega, et selle rahaga waestelaStele käsitöö kool awatud saaks. Aga kõike ära andes, mis ta! oli, ei jäänud manamees meelgi rahule. „Et ma täitsa üksik olen ja kõik oma raha ära andsin, siis palun, et mulle 42 rbl. kuuS pensfioni antaks," kirjutas ta pea pärast seda linna nõuukogule. Tema palme sai muidugi täidetud ja hiljem  suurendad! temal abiraha kuni 100 rubla kuuS. Aga ka seda andis manamees terwelt selle kooli ülespidamiseks.  , See weider inimene suri just niisama imelikult nagu ta elanudki oli. Kooli wahimees. keS hommikul,  harjunud wiifi järele, teda talitama tuli, leidis teda põrandal surnult, ja päälegi täitsa halaSti. Kes suudab selle weidra inimese hingest aru saada ? . . . Port Artur senini wõitmata kindlv» ja Wene väe ainuke varjupaik Kollase mere iiäreS, on oma praeguse nime mitte ammu aja eest omanda» nud. Hiinlased nimetasiwad seda ennem ,Lju-schunkau'ks"  ja väljamaade laevadel ei lubatud mitte sinna sadamasse sõita. 1858 aastal sõitis üks Inglise aurulaev  esimesena nimetatud sadamasse ja heitis ankru 728 Sakal a U 89 1904