Saarlane MZ Ilkiliiik xolitikli -jsikhl «aa- ja >i»„r,»»,lr. Wi M 43. Teisipäewäl, 11. nowembril 1903. XIX. aastakäik. maksab: Ilmub toimetus ja waljaandinin e Zduresaares Kauba-uulitsas nr.t?. Saarlase toimetascle^Kuresaardc. K u u i u t u s t e pctit rida maksab õ I Eesti-laadilise käsitöö edendamiseks. Kes meie näitusid wiimastel aastatel koduse käsitöö poolest tähele on pannud, see on wististi ka seda märganud, et meie mitmesgi asjas edasi oleme jõudnud. Esimesed  sammud on tehtud, kuid nüüd tuleb see järk kätte, kus edenemiseks juba kindlaid  juhtnöörisid maja on. Seni wõideldi majanduslise kitsikusega, mis maitse edenemist  kammitsas pidas, ning osalt ka tehnikalise  küljega. Et need takistused osalt juba wüidetud on, seda näitamad meile näitused ; leidub ju palju niisuguseid peresid, kus kopikad ja rublad, mis kodu ilustamiseks  wälja antakse, enam suurt raskust ei tee. Üks asi, mis aga meie kodust käsitööd  meel takistab, on maitse puudus- Maitse edendamiseks on aga maja sammusid astuda. Et wormide ja wärwide abil ilutundmust awaldada, peab tegejal kindel aime selle kohta olema, mis ilus on. Seda wõib kõige paremini eeskujude läbi kaswatada.  Mitmesugustel põhjustel harib iga rahwas  aja jooksul iseäralise ilumaitse wälja. Ta tunueb sellepärast ühel oma haridusejärgul  ilu ainult iselaadilistes töödes. Haridusega ühes muutub aga ka rahwa ilutundmus, ta saab laiemaks, mitmekülgsemaks.  Kui meie siin rahwast räägime, siis ei mõtle meie mitte laialisi kihtisi. Kuusti- ja teadusewüljal on aga sagedasti, ajaloolistel põhjustel,- sieda kurba nähtust märgata olnud, et rahwast neist eemale on tõrjutud. Kunstid ja teadused edenesiwad  hiiglasammul, kuid rahwas ise, kelle sülest mõndagi wälja on kaswanud, kes neile ehk alusegi pani, jäi neile aegamööda wõõraks, ta kaotas sellegi ära, mis tal hakatuses oli. Rahwa algupäraline maitse kadus pikkamööda ära, ta tähelepanemisel» teadusepõllul muutusiwad ebausuks, mana rahwa tarkuseks. Just sarnane on lugu ka meie rahwaga: ta pidi teatud aja jooksul ainult töötama, kunsti ja teadusi tal maja ei läinud, wähemalt  arwati nii. Nüüd on lugu selle Poolest muutunud; teaduse eest hoolitsetakse jõudu mööda, kui kunstis oleme meie alles lapsekingades. Meie ei wõi ennast sellega trööstida, kui meil mõni üksik rahwaliige kunstis ka kes teab kui kaugele on jõudnud  Meil wõib kuulsaid kunstnikkusi olla, kuid rabwas wõib siisgi kunstile wõõrakslapseksj-jääda.  Kunst ja kunstnikud ei ole weel üE, ja seesama mõiste. Tahame meie rahwa seas ilutundmust harima hakata, siis on kõige loomulikum iamm saält püäle hakata, mis rahwas ise on loonud, kus rahwas ise oma algupäralist  maitset on awaldanud. Selle põhjusmõtte järele käidakse igal pool kunstiilmas.  Kõige esimene töö on rahwa kunstitööst  uurida, neis algupäralisi aimeid leida ja nende majal edasi töötada. Rahwuslise  kunsti wastu ei wõi juba sellepärast  häält tõsta, et rahwuslisel kunstil wähemalt alguses kõige laiem algus on olnud terwe rahwasise. Rahwuslise  kunsti abil on sellepärast kõige kergem ilutundmust laiade kogude sees edasi harida, sest et alus üleüldine on. Seda on suured hariduserahwad ees teinud, selle järele peawad ka wäiksemad käima. Aja jooksul oleme ka meie niisugusele järgule jõudnud, kus rahwa seas tarwidus parema, ilusama ümbruse järele on tärganud.  Rahwas tahab kunsti oma igapäewases  elus. ta tahab teda kätega katsuda, silmaga näha. Seda rahwa tarwitust peame tingimata toetama, sest see on aste hariduseteel edasi. Kudas aga seda teha? Hakkame säält pääle, kuhu rahwas juba on jõudnud. Meil on tarbeasju, milledes Armastuse pärast. Arthur Hartwigi jutustus Oli selge soe suwine ilm, kus ühtegi pilwekest näha ei olnud, mis ehk wihma tuua olcksiwad ähwardanud. Päikene paistis  kõrgel taerva wõlwil ning saatis oma palawad kiired maha maa pinnale. Kergelt kepi najale toetades astub keegi reisya teed mööda edasi. Tema pitkad saapad ja kuub oliwad tolmuga kaetud, millest tunda mõis, et ta pitka teed käinud oli. Siisgi oli ta rõõmsa meelega ning käis sirgelt. Mölemil pool teed oliwad sügawad kraamid,  millede wäljapoolsete äärte pääl tihed põõsad kaSwasiwad. Põõsaste wahel oliwad mitmesugused roosid ja lilled ning lagedama kohtade pääl paks kena rohi. Reisija paneb peaaegu igat puud ja põõsast tähele ning kuuleb, kudas linnud põõsastikus kenasti laulawad ja siristawad; tal tuleb ette, nagu oleks see temale mana tuttaw asi ning see ta ka oligi. Reisija tuli ju wõõrsilt oma kodumaale tagasi. Kõik need tundmused tcgiwad teda nagu uueks, ta hingas kergemini, astus nobemini ja ta süda tuksus rõõmu pärast. Tuul puhus üle wabisewate puude lehtede otse talle wastu nägu; ta hingas wärSket õhku himuga omale sisse. Ta tõttas oma koduse küla poole oma jalgu hoolega teine teise ette tõstes. Nüüd tuli tee pööre paremat kätt. Pahemat  kätt oli kesa põlluke, mille päikene ära kuiwatanud ning otse pruuniks muutnud oli. Weel üks pool tundi siis olen kodus, mõtles reisija. Ta astus kingu kallast mööda üles, mille otsas kuuse ja männi mets kaSwas, jah kõik nägi nii tuttaw ja oma wälja, nagu oleks ta juba kodus olnudgi. Ta oligi juba kingu otsas. Üks wäikene majakene  scisab sääl metsa kaldal, mille ümber wäikene kartuli pöllukene on. Kui wäga tuttaw on see koht talle, kui sagedasti pole ta siin sees käinud, kui ta linna läks! Kas peaks siin keegi kodus olema, mõtles ta omas meeles. Aga õue on täiesti tühi, paljalt üks toower ja manad rattad näikse sääl seiswat, ise koeragi pole näha. Wift on nad kõik töö juures, juh, ka lapsigi pole kusagil kuulda. Kõik oli wagusi, ei kopsu ega kapsu. Ta astuS wäikefest jalgwärawast  Suue mis lahti tehes ning kinni pannes kriiksus. Kõik oli siin wagusi, ei ka lindudegi laulu polnud kuulda. Ta astus mõtetes edasi. Ta tundis ennast jälle kodus olewat ning mitmedgi lapsepõlwe  mälestused tuliwad talle meelde. Tal tuleb meelde, kudas ta wäikese poisiksena  ema ja Tioga, kellega nad sagedasti koos mängisiwad, metsa maasikaid noppima läkfiwad. Oh mis lõbus oli see noorepolwe  aeg, kus meie põõsastest läbi jookstes marju noppisime, korwide sisse panime ning siis neid Tioga jälle ühes ära sõime! Tal tuli weel meelde, kudas nad Tioga ühe suure kiwi otsa ronisiwad ning säält metsa hõikasiwad, kuidas mets neile wastu kajas. Ning Tio seisisgi ta ees, wäikene musta juustega tüdruk, hoidis käed suu ees ning hõikas metsa, kust kaja talle jälle wastu kõlas. Ta tegi oma suu lahti ning hõikas, katsus kas mets nüüd weel niisama wastu kajab, kui enN!'. Jah just niisama hõikas talle jällegi mets wasta. Oh sa kallis lapsepõli, mu nooruse aeg, ütles reisija iseenesele, kus oled sa jäänud, mikspärast oled sa igawesti kaduma läinud I Kurwal meelel mõtles ta mööda läinud aegade pääle. Oh kui rasked elusaatused oliwad teda muljunud. Ta wanemad oliwad  endid petta lasknud suurte hingemaa juttudega, mis neile kütte pidi jagatama,  oliwad oma kena koduse koha ära müünud ning rahaga õnnemaale läinud oma kolli isamaa maha jätnud. Kaua, kaua rcisisiwad nad enne kui oma tgotud Kaanoni maale jõudsiwad. Siin pidiwad nad suurte raskustega woitlema, sest maa, mis neile kätte näidati, oli paksu metsaga kaetud ning täieSti harimata. Raha hakkas suba otsa lõppema, oli weel niipalju reisist järele jäänud, et nad omale mõned tormilised asjad ja põllutöö riistad osta wõisiwad. Pääle seda jäi armas isakene  haigeks ning ei saanud ega saanud enam terweks, kuni ta wiimati igawesti ära uinus. Emaga kahekesi elasiwad nad nüüd edasi. Oh kui raske oli nende elu wöõra rahwa seas, kelle keel ning eluwiisid neile tundmata oliwad. Mure ja elu raskused  walmistasiwad ka emalegi haua ning nõnda jäi poisikene üksi järele, kes nüüd ise enese eest hoolt pidi kandma. Oh küll oli raske elada ning sagedasti tühja kõhtu kannatada. Mitu kord tuliwad talle puudusid  kannatades warguse mõtted pääle, aga selle eest hoidsiwad teda ema sõnad, mis ta oma surma woodi pääl pojale ütelnud oli: Ära ialgi waleta ega warasta. Neid ema sõnu oli ta meeles pidanud ning nende järele elanud. Nõnda kaswas ta mitmesuguste elu raskustega wõideldes wiimaks meheks, kes oma palehigi sees