Saarlane Iv S l Teisipäewal, 25. mail 1904. XX. aastakäik. maksab: Postiga saadetud S „ „ Pooles aastas .... .' l „Sg Ilmub lgaltei,ftzsä-s»V«5.k. ~Saarlase" toimetus ja wälsaandmine Kuresaares Kauba-uulttfas nr.l?. Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste petit rida maksab 3 k. UM Kleiildine xolitikl aialeht «aa- ja liaaarahmale. UM Sõda. Tokios, 14. (27.) mail. (Reuter.) 13. mail ivõtfiwad jaapanlased Tsintshou ära. Nemad liiguwad edasi, et wenelastele kallale tungida, kes mägesid löuna-pool linna enssle käes peawad. Berlinis, 14. (27.) mail. Tokioft teatatakse lähemalt Tsintshou pääle tormijooksmisest.  Pääletungimine algas 13. mail hommiku seega, et tormijooksul kõrgustikud löuna-pool kindlust ära wõeti. Wõitlus oli kangesti äge. Pääle keskpäewa oli kindlus  wõetud. Shanghais, 14. (27.) mail. (Reuter.) Tsintshou on 13. mail jaapanlaste poolt ära wõetud. 12. mail awasiwad jaapanlased kanget tuld Wene pääjõudude wastu poolsaare  kõige kitsamal kohal. 13. mail päikesetõusu  ajal tungisiwad nad Tsintshou kallale.  Wsnelased pidasiwad linna kuni keskpäewani  oma käeS ja tagamsiwad siis kõrgustikkudele, misjuures nemad edasi wastu panimad. Jaapanlaste pääletungimine kestab  edasi. 14. (27.) mail. (Reuter.) Jaapanlased  ehitasiwad üle öO penikoorma wäljaraudteed,  et piiramise suurtükka Port-Arturi alla wiia. 14. (27.) mail. (Reuter.) Ägeda lahingu järele, mis 5 päewa kestis, wõtsiwad  jaapanlased eila Tsintshou ära ; pääle seda wõtsiwad nemad kange wõitluse järele Dinghuantshanst ära, mis wenelastel kindlustatud  seisupaigaks oli. 14. (27.) mail. (Reuter.) Ametlik. Osa Jaapani maamäest, kes Ljaotungi poolsaarel maale läks, tungis päewatõusu ajal 13. mail kangesti kindlustatud Wene seisupaikadele Tsintshou juures kallale. Pika, raske wõitluse järele läks jaapanlastel korda wenelasi tagasi tõrjuda ja mahajäetud  seisupaikasid ära wõtta. Wsns wäcd taganesiwad Port-Arturi poole. 17. mail. Kindral Oku teatab : Kui Nanshani mäe kallale tormi jooksti, oli neljas diwisjon paremal tiiwal, kolmas diwisjon pahemal, esimene oli keskel. Wsne wäes oli: üks diwisjon jalawäge, kaks wälja-patareid, kindluse suurtükiwäge ja merewäge. Jaapani neljas diwisjon wõitis wenelaste pahema tiiwa ära, keS palju kahju sai. Et meie laewastik Tsintshou lahe poolt seda tiiwa laskis, siis läks sellele diwisjonile wiimaks korda Wene seisukohtade wahele tungida. Kaks teist diwisjoni läksiwad talle otsekohe järele. Wene wägi taganes, kuna tagawaraladud Dafansheni juures ära põletati. Jaapani sõjasaak on: 68 suurtükki, 10 kuulipildujat ja palju muud sõjakraami. Jaapanlased kaotasiwad 3,500 mehe ümber. Wenelased jätsiwad lahinguwäljale üle SOO surnu. 17. (30.) mail. (Reuter.) Laewastik, mis Tsintshou kindluste «võtmisest osa wõttiS, sõitis lahte kolmepäewal. Wäga tormiline meri ei lubanud päälstungimifega mitte kohe alata. Nii tui ilm paremaks läks, läks laewastik lähemale ja hakkas Wene patareisid laskma. Miinilaewastik laskis raudteed ja suurte laewade suurtükid, mis Jaapani wäe pahemal tiiwal ülesse oliwad seatud, toetasiwad pääletungimist. Jaapanlaste tormijooks Nanshani kõrgustikkudele  on üks kõige ägedamatest ja weriStest, mis uuemas sõja-ajaloos tuttawad on. Esimesel pääletungimisel langesiwad kõik ohwitferid ja soldatid, enne kui nad Wene esimeste ridadeni jõudsiwad. Sellepärast  oli tarwis Wene seisukohta kõwaSti lasta, enne kui wiimost meeleheitlikku tormijooksu ette wõis wõtta, mis meel mehisemale wäesalgale korda läks, kui esimene oli. Temal oli sellepärast wõimalik Wene kaitseliinide wahele tungida, et ta Patu läbi õnnistusele! 21 Jeannvt Emil von Grotthussll jutustus. Aga ohwrianniks ei tahtnud Jumal minu elu minult mitte. Koolerasse jäin mina küll ka korra haigeks, aga see oli ainult kergelt ja läks ruttu mööda. Ning, mis weel enam minu ihu jõud tuli mulle pärast minu lühikest põdemist Jumala armu läbi endise Lugemusega jälle tagasi, ja tema käsi õnnistas silmapaistwalt minu tcgewust. Minu wõitlus tigeda haiguse wastu oli, teiste arstide osakondadega wõrreldes, kõige rohkem mõjunud, minu piirkonnas oliwad kõige wähem inimesi temale saagiks langenud ja rahwas, kes sääl maanurkaS wäga ebausklik  oli, arwas, et sääl ikka midagi iseäralikku  wõi koguni nõiakunsti juures pidi olema olnud. Kui nemad mind ja minu jumalakartlikku elu aga ligemalt tähele hakkafiwad panema, ei tuurinud kaua, et nemad mind pühaks meheks ja imetegijaks pidama hakkafiwad, keda Jumal kaugelt maalt mid päästma oli saatnud. Need silmapilgud, kus need alandlikud inimesed minule waStu tulles peaaegu maani kummardades  mulle auu andsiwad, walmistasiwad minule igakord tulist häbi, iseäranis weel siis, kui naesed, s. o. manad ja lapsed uste ehk wärawate wahel mind ootasiwad, et minu riiete ja jalgadele säält läbi minemisepuhkel suud anda. Ja kui mina oma kvlrvatut elu tundes neile nende tegu karedate sõnadega  kee Isin, ei aitanud see ka midagi, seekord just astusiwad nemad küll tagasi, aga ometi paistis nende nägudest weel selgemini wäija, et nemad mind üleilmliku wöimuga ehitud pühaks meheks pidosiwad. Ühe asja poolest oli neil nüüd küll ikka õigus, sest, Jumala käsi oli see ju olnud, mis mind siia nende sekka neid awitaina saatis ja minu tööd õnnistas. Ja see õnnistus oli ju ka õnnistus patu läbi, ilma selle suure patuta ei oleks ma ju wist ilmasgi siia tulnud, ega ei oleks nendele õnnetumatele minu abi osaks saanud.  Ja ka seda, mis mina omas kõrkuses ja südame kõwaduses tagaajanud ja just nende kahe nimetatud omaduste läbi süütumaks  ärakaotanud olin, auu ja kuulsust inimeste ees, andis tema minule just nüüd, kus mina tema ette põrmuni alandasin, kahewõrra ja kuhjaga jälle tagasi. Arstimine,  mis mu! ka ühe wäga kõrgest seisusest  naesterahwa juures õnneks läks, tõi mulle Peterburist auunime ning ka auutähe osaks. Mina olin nüüd tõsine riiginõunik. Minu kurwastus oli aga wäga suur, et just minu Gertrud, kellele see kõik suurt rõõmu walmistanud oleks, kaugel Saksamaal  halja muru all puhkas. Ei tea, kuidas see üksik, mahajäätud haud kaugel kodumaal praegu wäljanäeb? Igatsus selle haua ja kalli isamaa järele lõiwad korraga minu südames lõkkele. Mina astusin Weneriigi teenistusest wälja ja läksin oma kodumaale tagasi. Oli ilus suwins õhtu. Mina seisin jälle tuntud künka pääl ja waatasin oma ümber. Aga, täna ei olnud mitte kõtk minu ümbrus halli uduga kaetud, kuda wiimasel korral. Täna oli kõik, niikaugele kui silm ulatas sinine ja päikese paistne. Mina aga istusin oma, nii wägaarmastatud,  aga ometi mi hilja äratuntud kalli abikaasa hauakünkal. Täies ilus õitses aga tema haud kui ka selle terwe ümbrus kadunu kõige armsamate lilledega. Mina olin seda kaugel Wenemaal nõnda seadnud. Õitsewate lillede hulgas oliwad mõned närtsinud krantsid wist samadest lilledest. Minu küsimise pääle, kes need sinna too» nud, wastas wana surnuaiawaht, et üks peenike herra ilusa noore naesterahwaga sagedasti siin olla käinud ja igakord ilusa roosi krantsi kaasa toonud. Need oliwad Edgar ja Anni olnud. Ja musta risti päält hiilgafiwad kuldsed kirjatähed: Nüüd aga jääb usk, lootus ja armastus, need kolm. Aga, suurem nende seast on armastus. Kaua aega istusin ma nõnda ja lasksin oma möödaläinud elu waimu silma eest mööda libiseda. Mõtlesin ka selle wana õpetaja pääle, keS nii wägewasti minu südame püüle oli mõjunud, ja kellele ma fiisgi teda mitte awada ei tahtnud. Ka tema oli oma igawese rahu sisse läinud ja puhkas nüüd nende tuhandete kõrwal, keda ta trööstima sõnaga igawesele elule oli juhatanud. Mu kirjadest oli ta kuulda saanud, et ta sõna oli tõeks läinud ja ka minu tund tulnud oli. Nõnda kui tema oli ütelnud: Tema mandumist muudad sa, Issand palweks ja wiid teda patu läbi õnnistusele. Sest kaS nad wanduwad  ehk õnnistawad, nemad wanduwad ja õnnistawad sind, kes sa oled ja olid ja jääd igawesest ajast igawesti. Aamen! kahises haua seest üles minu poole õitsewate rooside huultelt, keda tasane tuule õhk liigutas. ... Tohter Günther oli seega oma jutustuse lõpetanud. Kõik waikifiwad kui surnu hauas. Aeg oli juba hiline. Wõorad töusiwad kõik waikseSti üles ja jätfiwad maja herraga jumalaga. Käe pigistamine wõõraste poolt oli südamelik ja tunnistas,