Saarlane UW Mleüldine politika ajaleht ma- ja iinuarahalale. UU H 4S Teistpäewal, 7. detsembril 1904. XX. aaStakiiik. maksab: Ilmub igal tsiftP»AssV«»t. „Saarlase" toimetus sa wölssandmine KuresaaresKauba-uulitsaS ur.l7. Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste petit rida maksab k k "Mis ma säält saan?" Saaremaa Eesti Põllumeeste Seltsis, 1. now. 1904 kõnelenud G, Markus. Auustatud koosale sad l Minu tänase kõne püälkiri „Miõ ma säältsaan?" kõlab küll nõnda, nagu ei puuduks see põllumehesse. Aga et see ometegi  põllumehe ütelus on ning ka meie EeSti Põllumeeste Seltsi kohta puutub, siis arwan et sellel kõnel ka meie Seltsi kohta tähendust on. Ma kuulsin seda ütelust küla tänamas Kärla ja Kihelkonna metsa tukkade taga. Asi oli nõnda : Ma küsisin ühe meie Põllumeeste  Seltsi liikme käest, mikspärast tema mitte Põllumeeste Seltsi koosolekutel ei käi. Küsitaw wastaS mulle selle pääle nagu imestades : „Mis ma säält saan, et ma sääl pean käima?" Üks teine wastas mulle Mk sellesama küsimise pääle: „ Mis see Põllumeeste Selts mulle annab, et ma tema pärast aega wõiksin wiita?" Need ütelused sundifiwad mind mõtlema ning'ivõrdlema. Wõrdlemine tuletas meelde, mida õ.O aasta eest üks Kaarma seminari kaSwandiku isa minu käest küsis. Kaarma õpetaja poolt saadeti ka Matsi poeg Madisson seminari õppima. Paar nädalat selle järele tuli ka isa Mats ise minu jutule Natukese aja jutu wiskamise järele küsis MätS tõsist nägu tehes minch käest: „Aga kuulge, armas kooliõpetaja, ütelge mulle ometi, kui palju siis mõisnikud mulle selle eest tasu mäksawad, et ma oma poja kooli saatsin." Et Mats mitte nalja ei teinud, maid tõelikus arwamises küsis, nägin ma tema näost. Wastusega olin ma agä nõndasama hädas, nagu 30 aastat pärast seda põllumeeste  Seltsi" liikmete wastusega. Pitkalise seletuse järele, et hariduse eest midagi juurde ei makseta, tegi Mats suured silmad ning ütles: „Soo, minu poiss peab kolm aastat koolis aega ära wiitma ning ma ei saa selle eest midagi tasu, kas see mitte mõni sakste kamalus ei ole?" Matsiga oli sel korral just niisamasugune lugu, nagu 30 aastat pärast seda küla tänamas küsijaga. Seminari haridus oli Matsile uus ning tundmata asi. Ta ei teadnud sellest midagi, et haridus warandus  on, mis alalist kasu kannab. Tema rehkendas aga ainult ära wiidetud aega. Küla tänamas küsijale piimad ka meie Põllumeeste Seltsi koosolekud uued ning kasu, mis nendest tuleb, tundmata. Ta mõtles: „Kui paari tundi Seltsi ruumides ära wiidan, siis peaks ju midagi tasku weerema." Tal ei tulnud meeldegi, et Seltsi ruumides ainult külwatakse. Lõikus jäätakse iga liikme enese hooleks. Ta ei mõtelnudgi selle pääle, et enam ehk wähem õpetlikud kõned ja mitmesugused läbirääkimised  ühine külw on, mis nii hästi üksikule, kui terwele kogule kasu peab tooma. Kusi niisugused waated tulewad? Wist küll sellest, et meie rahwa mere soonte sees weel rohkesti endise aja tuimuse merd jookseb, mis iga ühist tööd, ühist jõudu, ülepää meie rahwa edu wäga takistab  ning seltsliku elu küsimustes sagedasti sulase waimu awaldab Maksaks Selts igale kooskäijale korra päält rubla ehk poolteist, küllap meil siis koosolekutest osawötjaid  küllalt oleks. Nüüd on meil aga Seltsis sagedasti mähe koosolejaid, ehk mitmed tulewad koosolekule, astuwad uksest sisse, istuwad siin natuke aega päält kuulates ning lähemad sedamaid jälle uksest wälja, nagu poleks Seltsi arutustel  nende kohta midagi tähtsust. Kes selle pääle mõtleb, kudaS mujal haritud rahwaSte seas, nagu Prantsuse, Inglise, Saksa ja Soomemaaligasugu seltsisid olemas on, kes kõik ühenduses kasuliku  tööd teemad: kül õitsewad sääl müür- Tennekstoni õnn. 24 A. v. Perfalli järele E. W. E. Laewa hukkaminemist ja kudas meie mõlemad ühe puutüki püül surmaga wõitlefime,  tunnete juba herra Dearborni suust. Mina pean oga weel nõnda palju sinna juurde lisama, et mina ilma herra Dearborni  suuremeelelise abita ialgi mitte pääsnud  ei oleks. Ainsast paadist, mis meie ligidal oli, sai meile wiimaks köis wisatud, mida meie ka suure püüdmise järele õnnelikult kätte saime. Herra Dearborn oli enam paadi pool ja mina nägin, kudaS tema ühest mehest üle paadi ääre sisse tomati. Nüüd on sinu käes kord, mõtlesin mina, kuna rõõmus lootus elu päüle minu rinda täitis. Selle lühikese aja feeS lendas kõik minu minewik wälgu kiirusel minu maimu silma eest mööda. Kes ehk ise korra surma suus olnud, teab, et see wõimaltk on ja mõistab küll minu tundmusi. Minu tehw lapsepõlw, minu tormiline ja kergemeelne nooruse aeg ja minu eksitus, mis mind wiimaks kuristikku tõmbas, kõige enam aga minu naene, keda mina enesega ühes häbi ja pimedusesse tõmbanud olekt, minu ainus lapS, keda ma hukatusesse saatnud olin, kõik lendas minu pääft wälgu kiirusel läbi. Sääl mandusin mina omas südames püha wannet, et ennast parandada ja teiseks inimeseks saada, täiesti ja põhjalikult teiseks inimeseks ja uuendatud jõuga hakkasin mina jälle paadi äärest kinni. Minul ei olnud mitte nõnda hääd õnne kui herra Dearbornil. Meresse tagasi tema, ga, HÜÜdfiwad hääled läbisegamini, paat on juba waibumiseni täis, ning, üks madrus lõi minule nõnda tugewaSti aeru serwaga käe pihta, et kõik kondid temas puruks läkfiwad. Ühe käega hoidsin meel kramplikult  paadist kinni ning ka minule firutafiwad  wiimaks awitajad käed waStu; minu päästja lähenes. Carter pidaS iseäranis pitka wahe aja, enne kui jälle rääkima hakkas. Peaaegu tardunud pilgul wiibifiwad tema silmad Braddoni pääl. Lugu oli tõesti põnew, erutatult waatiS igamees tema poole ja ootis edafirüäkimist. Palawad tänu ja õnnistuse sõnad oliwad juba minu kangeks ja tuimaks läinud huulede pääl, tuline tänu tundmus täitis mu terwet südant ja hinge minu päästja waStu sääl lasksiwad awitajad käed minust järsku lahti ja tõukafiwad mind mere sllgawusesse  tagasi. Nii palju on minul weel meeles, et mina temale wiimase jõuga saadan waStu hüüdsin, ning saadanaks on tema mulle tänase päewani jäänud. Mina wihkan teda kuni praeguse silmapilguni otsegu saadanat. NärwlikuS ärewuseS sasis tema oma suurt habet, tema silmad kiirgafiwad kui murdjal loomal ning wiibifiwad peaaegu wahet pidamata Braddoni näol nõnda, et ka teised tahtmatalt omad pilgud tema poole pöörfiwad.  See oli endise kauba waStu. Mustad mõtted asufiwad jälle Braddoni hinge. Miks ei olnud tema päewal, kui teine weel midagi rääkinud ei olnud, oma rewolwrit tarwitanud?!  ÜkS neist mõlemist oli siin maa pääl ülearune! Häkitselt kargas tema, ennast Carteri poole pöördes, püsti. Mina pean teie juttu segama, hüüdis tema; nõnda kui teie asjalugu  praegu kirjeldasite, peab ju igaüks, kes seda lugu herra Dearborni suust enne luulnud on, mind selleks saadanaks pidama ning selle wastu pean mina protesteerima. Niipalju pean mina ka weel teie juttu tõendama, et mina seda ka nägema juhtusin, et üks madrus teie poole lõi, aga mina olin herra Dearborniga nõnda tiitsasti ühes, et mina edasi enam tähelepanna ei saanud, kuidas asi edasi harguS. Aga, herra Braddon, kuidas teie ülepää sellele arwamisele tulla wõite, et herra Cacter teid mõtelnud wõib olla l PaatiS oli ju ometi palju mehi pääle teid. See on ju ilmwõimata, et just teie ühte päästa ja teda paar silmapilku hiljem jälle ära oleksite tappa tahtnud. Kõik saalis olijad awaldasiwad oma arwamist selle asja kohta sellessamas mõttes. Earter ootaS magusalt kuni rahutus soiku jäi. Mina omalt poolt mõistan herra Braddoni  erutust täiesti, waStaS tema wiimakS. Sarnane tegu on ju tõesti taewa poole kisendaw toores, surmaga wõitlejat inimest just sel silmapilgul, kui tema ennast arwab pääsenud olewat, jälle surma suhu tagasi wiskada. Ning kui teie kõik teda kui herra Dearborni auuwäärilist päästjat ei tunneks, wõikfite ehk siiSgi kergesti selle mõtte pääle tulnud olla, et tema see tõesti oli. Minu arwateS on kõige parem, et seda punkti nüüd edasiharutamata jätame ja jälle edasi oma jutustamisega läheme, lõpeta» herra Carter teiste harutamist.