haridus rikastel iseenesest arusaadawaks asjaks peetakse. Wististi on linnalaste ükskülgsus, nimelt wälimine hiilgaw wõõp, mis sisemist õõnsust marjad, selle juures palju süüdlane, et tüsedust ja tuuma armastan? eestlane peenemate kombete  wastuwõtmises wanameelseks on jäänud, jah koguni neid põlgab ja mõnikord seda endale auuksgi loeb, et ta neid mitte pole omandanud. Kuid mõlemad siin kirjeldatud nähtused linnasakste päälsikaudne lubjawikk ilma sisemise tubliduseta ja eestlase sisemine tüsedus ning haridus ilma seltskondlise kaswatuseta  on liialdused, ekstreemed, ja sellepärast ebaloomulised, kahjulised ja parandust  nõudwad olud. Sisu ja wülimus, tuum ja koor peawad wõrdlemisi kokkukõlas seisma, tublil tuumal peab sünnis koor ümber olema, kuna meie ümberpöördult läikima wälimuse alt õigusega tublit sisemist wäärtust otsida tohime. Seltskondline haridus on tähtjas osa üleüldisest haridusest, mida iga europlane kõrgeks peab, kuna wälimist silumata olekut asialase tundemärgiks wõiks lugeda. Eestlaste hariduse järg, kodune elu ja wüline läbikäimine nõuawad talt tingimata wiisakuse ning peenemate kombete omandamist, ja igalt ühelt nimelt sel mõõdul, mis tema seisuse kohane on. Julgen tähendada, et ses asjas meil lood mitte kõigiti korras pole. Muidugi nõutakse minult selle üle tõendusi. Astume siis otsekohe elu igapäisusesse ja ütleme õiglaselt ning otsekoheselt, mis sääl näeme, sest puuduste salgamine ei tee neid olemataks ega meid paremaks. Sedamaid paistab meile suur põhjusmiga silma: meie ei pea teisest isikust kuigi suurt lugu. Wanad kui ka lapsed ei palu sagedasti mitte, kui nad teiselt midagi söönumad, ei täna, kui nende soowi täidetakse. Muidugi ei tohita mu sõnu mitte üldistada, erand isid on siin palju olemas. Meil tuntakse ja tarwitatakse kästimat kõnewiisi: „Too siia! Anna kätte!" ka sääl, kus kõnelejal sugugi õigust käskida pole. Hästi haritud seltskonnas amaldatakse isegi tultawate ja omade wastu käsud palme kujul. Iseäranis rumal ja näotu on aga, kui noorsugu wanemaid inimesi paluda ega tänada, oma eksitusi wabandada ega andeks paluda ei mõista, mis lugupidamatu olekust tunnistust annab. Samasugust lugupidamise puudust wõõrast isikust awaldab suur tungimine,  rüselemine, tõukamine uulitsatel, seltsides, kirikutes ja muudes rahwa kogumise paikades. Sääl on see mees, kes teise eest jõuab ära tõugata ja ise asemele astuda; lisame jälle juurde: mõnikord, sest meil on ka korralikku  rahwast. Haritud rahwas hoiab teise lMu kehaliku puudutamise eest. Niisama on ka suusõnalik wõi kirjalik isiklik puudutamine hää kombe rikkumine. Karjajõmpsikutel on musiks üksteise risti- ja liignimesid mõnitada, nendest salmisid teha, misläbi teisele loodetakse meelehaigust sünnitada. Nii Juhani «imelistele:  «"Juhan Jussi, tapms kassi, tegi nahast kasuka" jne. Peetrile: «Peeter piuku, härja auku" jne. Seesugused karjaste taolised nimede mõnitused on ka meie ajakirjandusesse maad leidnud. Kui wastasels enam midagi asjalikku j ütelda ei ole, siis mõnitatakse ta nime ja isikut kas mõnes riimisepitsuses, Kalja Pärdis ehk kusagil naljalisas wõi nurgas, mida nüüd iga leht tarwiliseks kaasandeks peab. Seesugust iramist peetakse peenikeseks naljaks, mis Jakobsoni  ajal moeks sai ja palju järelahwijaid leiab. Meie arust ei peaks karjalaste maota ! tembud meestele mitte kõlbama. Mis armate? Et Luttaw tuttawast tummalt nuufides mööda läheb, ilma et teisele hääd termist soowiks, awaldab ka hariduse puudust, hoolimatust,  kõrkust, ülbust. Tuttaw selts koduloomi,  kelle nime sõimusõnaks peetakse, näiwad sellest aru saaivat. Wististi oleks noorema kohus wanemat, wähema haridusega mehe kohus kõrgema hariduse osalist, alamast seisusest mehe kohus ülema seisuse liiget, kui üksteisele tuttaw oldakse, enne teretada, seega lugupidamist  awaldada, tarwiükul korra! teed anda. Siin on waft nii mõnelgi sõna keele pääl: sa õpetad saksu kummardama! Rahwus ei tähenda siin midagi. Et sa tuttawale wastutulijale, olgu ta mis tahes rahwusest, termist ei soomi, sellepärast ei lähe tema termis karwawäärtgi  pahemaks, ei kahane ta aun põrmugi, aga su enda Väärtus ja auu kahaneb, kui sa, kuda pruuk, wiisakuse kohuseid ei täida. Seega peame juba iseeneste pärast miisakad olema, st haritud inimese nime kanda wõiksime. Teine lugu on see, kui termist mastu ei wõeta ehk seda alandama! wiistl tehtakse. On ka mehi, kes paenutust enama ehk wähema lugupidamise puhul kraadide järele toimetawad. Sääl kisub neil keha mõne suurt Lõugu plika ees õigesse winklisse (900), kuna lihtsamast seisusest pärit olema auuwäärt hallpää ees sõrm ainult pisut mütsi poole liigub (s—lo°). Sarnaseid wiisakuse kombeid ma küll ei soowita. Aga ehk ma olen oma tähelepanemises eksinud, wahest ei sünni mu ütlused rahwa kaswatuse  tõsiste oludega kokku? Kuulgem siis mõnda teist waatlejat. Astume Kiisa Tooma perekonda,  keda Ernst Peterson kirjeldab. Juula söödab oma lapsi: «Õgige, õgige, küll tuleb peenikene pihku!" Toobile, kes wäga riiakas ja pahur, annab ema mööda kõrwu. Poiss 419 Lesti Postimees M 2.