Saarlane UM Uleiildine politika ijaleht maa- ja liii«arah«»>lt UU lk ti). Teisipäewal, 13. märtsil 1901. XVlt aastakiiik maksab - Pooles aastas 1 „ SS ~ -«- Ilmub igal tsistP>äs»Vt»k. Kurcsaares Kailba-uulitsas ar.l7 Saarlase toimet»selr,K«resaarde. Kuulutuse rida ehk selle ruum Enam iseseiswust! Meie maitseme juba ligi sada aastat priiust, oleme juba ammu walitsuse poolt kõlblikuks arwatud ise oma asju ajama, ise oma asju juhatama, aga siisgi puudub meil iseseiswuse tundmine, iseseiswuse tähenduse arusaamine. Priimees peab ka omas tegewuses  prii olema ja sellepärast on kõrge RiigiwalitsuS meile kaunis suure majanduslise  tegewuse priiust andnud. Oma majanduSliste asjade sisseseadmine, oma hää käekäigu eest hoolitsemine see on meie omas käes. Waldadele on omawalitsus  antud, kus talumees ise oma asju wõib õiendada, seda sisse seada, mis tarwis, ja tegemata jätta, mida ta tarwis ei arwa olewat. Koolide eest hoolitsemine on talumehe  wõimuses, ja nõndasama ka kiriku eest muret pidamine. Kiriklikus asjus on talumehel  isegi õpetaja walimise asjus hääleõigus.  Nõnda on siis wabale talumehele ka kaunis suur wavadus tema igapäewase elu tegewuse piiris. Teisiti see ka olla ei wöigi. Kui meil mitte wabadust ei oleks oma igapäewase elu sisseseadmises, kui meie ainult seda mõõda oma asju peaksime  ajama, kudas meid aga kästakse ehk juhatatakse, siis poleks ju meie wabadusel mitte õiget wabaduse tähendust. Isegi waimulises asjus, hingeõnnistuse nõudmises, seega kõige ülemas asjas, on inimesele wabaduS antud, kudas wöiks see siis olla, et meil ajalistes asjades, oma elu mamnduslises  sisseseadmises mitte wabadust ei oleks. Aga kudas tarwitab talumees seda wabadust?  Iga hing ihkab ja iga loom püüab wabaduse järele, aga siin ei pea talumees wabadusest suuremat lugu- Kudas me ühest asjast lugu peame, seda awaldame oma tegewuses. Meie tegewusest ei wõi ega keegi näha, et me siin wabadust kalliks peame- Kudas walla elu parandada, kudas kooli ja kirikut paremale järjele tõsta selle üle ei mõtle talumees mitte järele, ehk tal küll nendes asjades õigus ja kohus on järele mõtelda. Mis need ametnikud korda seadwad, kes walla omawalitsuse, kooli wõi kiriku eestseisuse otsa on seatud, seda arwab talumees, et see nõnda peab olema, olgu ta sellega rahul, wõi mitte; hääleandmises ütleb ta ka „mh!". kus juhatajad seda ees ütlewad, kuigi ta ise südames täiesti teisiti mõtleb Aga et talumees katsuks ka siin juures temale antud wabaduse õigust tarwitada, seda tuleb wäga wähe ette. Seda ei ole aga sugugi weel näha ja kuulda olnud, et talumees ise hakuks järele mõtlema, mis näituseks walla omawalitsusele kasuks, mis koolile tarwilik, mis kiriklikus asjus puudub. Ma arwan kusagil poee weel ettetulnud, et talumees ise oma pääst midagi küsimust ühele ametlikule koosolekule harutamiseks oleks ettepannud, mis tema majanduslist elu wõiks tõsta. Ikka harutatakse neid asju, mis temale ettepannakse. Oleme siis tõesti nii mõtte wõimuta, oleme siis tõesti nii wühese arusaamisega, pole siis meil mitte tundmist selle üle kui tähtjas asi see on, oma asm ise õiendada ja ajada. Tahame  meie siis selles asjas ikka wecl teiste orjad olla! Buri talupoeg wõitleb meeleäraheitlikult oma wabaduse eest. Ta tahab ise oma jubataja olla. Koduses ja majanduSlises asms on kõrge RiigiwalitsuS meile wabaduse  andnud, on lubanud meid ise oma asju õiendada, ise wallaametnikkusid, koolmeistrist  ja õpetajaid walida, ja meie tallame  seda suurt õigust jalgade alla, teotame  seda õigust, mille elamaks tegemine meid ainult õigeks wabaks inimeseks teeks. Selle õiguse mitte tarwitaminc on meile häbiks- See näitab, et meie weel wabaduse  kõrgest tähendusest aru ei saa, sest wabaduse kõige suurem tundemärk ja kõige kõrgem omadus on ise- See ise- tundmine  ja selle tundmise elamaks tegemine ehtigu ka sind talumees! Oma asjade ise toimetamine ei ole aga mitte üksnes kõrge wabaduse mõtte poolest tähtis, waid selle sees on ka terme rahwa hää käekäigu äluS peidetud. Mida rohkem sarnane is e - toimetamise tundmus meie Ilmasüüta ehk wöit õiguse teel. 96. Kirjutanud Rõõmsa südame ja lahke meelega seisiwad  kõik laewa tekil ja waatasiwad Borneo saare poole tagasi, kelle wiimane kalda wiir praegu homikuse udu rüppe silmist kadunud oli. Jah, sääl oli see paik, kus õnn ootamata kombel, nii järsku ja aimamata  kõigile sülle tormas ja kõikide püüdmistele  krooni pähe pani. Ahastused ja õhkamised oliwad nüüd lõppenud ja armas õnnerikas tulewik naeratas Willemann'ile ja wana grahw Riehnberg'ile üli armsalt waStu. Waenlased oliwad wõidetud, ülekohus  mahatallatud ja õigus pühendas wõidule kõige kaunimaid teeradasid! Küll oli ülekohus kange olnud, küll oli ta oma mõju koledasti awaldanud, aga ometi pidi ta wiimaks õigusele maad andma ja sinna teed tegema, kus õigus ja wöit käsi käes kõndisiwad. Grahwinna Miurctta von Riehnberg  kannatas oma ränga pattude eest ilmaliku  kohtu ja seaduse käes, aga ta wõis weel õnne tänada, et tal selle läbi aega oli, ennast Jumaliku igawese kohtu wastu walmistada ja oma hirmsaid tegusi kahetseda.  Faringa Weiksel'il ei olnud seda aga enam wõimalik, waid ta oli, kõige oma kurjuse fees weel ise oma elu külge kätt pistnud ja sellega ilma patukahetsemata ennast igawese kohtumõistja kätte annad! Ta kannatas nüüd seda hirmust nuhtlust, mis igawesti ei lõpe! Hirmsam ja koledam  oli tema lugu nüüd, kui see ilmaliku kohtu käes ialgi olla wõib ... I Seda koledat mõtet unustades, waatame meie nende õnnelikkude nägude pääle, mis „Walkeri"  päält meile waStu läigiwad. Sääl on grahw Riehnberg ja Willemann käsi käes ja nende juures seisawad lord Hildebert,  Mr. Duulmann, Dolfe, kapten Milhorn  ja meel palju teisi tuttawaid ja räägiwad  lõbusat juttu. Täna homikul on nad Borneo saarelt tulema hakkanud, see on kolmas päew pääle wiimase teatud juhtumise. Paar päewa oli neil asjade kordaseadmiseks ära kulunud. Faringa asutuS  ja maja, kogu kraamiga ühes, oli kohtu poolt kinni pandud ja taheti seda hiljemini grahw Riehnberg'i kahjutasumiseks ära müüa. Küll astusiwad ka mitmed kaubamajade  omanikud ette ja püüdsiwad Faringa asutuse inwentarile wasta waielda, andsiwad  suured rehnungid üles ja tcgiwad kõiksugu  lärmi, aga neid ei wõetud mitte enam kuulda. Faringa kena armuke Sharlotte tunnistati kõiges kuritöödes osaliseks ja teda wõttis kohus oma hoidu. Nõnda ei olnud siis meie tuimatel Borneo saarel enam midagi wiiwitust, nad jätsiwad wa õnnerikka kaljukoopa jumalaga ja sõitfiwad kolmandamal homikul see on seesama homik, kuS meie käes olew päätükk algab kõige parema tundmustega teele. Tõesti, ütles Willemann, kui nemad jälle otsata kena saarekeSte wahel edasi sõitsiwad, täna on minu meelest kõik ilusam,  kui see ialgi enne on olnud! Kõik loodus hiilgab palju kaunimalt ja näitab, nagu ei wöikS, nii paradiislikult kaunistatud,  ilma sees ühtegi kurjust ega ülekohut olla. Kui ma kõige selle pääle mõtlen, mis koledusi mööda läinud aastad minu elus kõik ette toonud on, siis ei jõua ma neid ometegi uskuda, kui praegust silmapilku  nende körwa sean, kus mulle õnn jälle nii kenasti waStu naeratab. Jah, tulemi! astub jälle nüüd kõige kaunima toutustega minu ette, õnne wäraw seisab mulle jälle lahti! Eks ole tõsi isa? Sa ei saa minu õnnele nüüd mitte enam tõket tegema? Sa ei taha minu ühendust selle neiuga nüüd jälle uuesti ära keelata, keda ma, kõigist kiusamisteft hoolimata, ikka meel nii kindlalt ja palamast armastan ja kes kõiges hädas ja wiletsuses mulle ikka ja alati truuiks jäi? Ma olen üliõnnelik, et ma sind jälle leida wõifin, aga minu õnne kroon seisab meel sinu käes, see on sinu õnnistus, minu ja Maria Helm'i abielusse  astumise juures. Ära seda kallist õnne krooni minult ära wõta isa. Siiamaani  olen sinu needmise all ühest äpardusest  teise sattunud, aga nüüd ootan ma sinu õnnistust ja igatsen õnnistuse wilja, see on rahu! Armas poeg, ÜtleS mana grahw wärisewa  häälega ja langes nuttes Willema»n'i