XXXVII. Reisijate rongi ärasõiduni oli weel kaks tundi aega. Nehljudow mõtles esite selle aja sees weel kord õe juurde sõita, aga nüüd tundis ta ennast, täna hommikuste sündmuste  tõttu, nii üritatud ja wäsinud olewat, et ta esimese  klassi saalis sohwa pääle istus, siis aga ootamata nii uniseks jäi, et külili wajus ja, pääd käe pääle tuetades,  kohe magama jäi. Teda äratas sabakuuega, ametimärgiga ja salwrätikuga  teender ülesse. Härra, härra, kas ehk teie ei ole Nehljudow, würst? Proua otsib teid. Nehljudow karga° üles, öõrus silmi ja tuletas meelde, kus ta on ja mis täna hommiku oli sündinud. Tema mälestuse ette tuliwad: wangide rongikäik, surnukehad, wöredega wagunid, kus naesterahwad wangis, kelledest üks lapsewaewas wintsles ja kellegi poolt abi ei saa, teine aga raudwöre tagast haledaste tema poole naeratab.  Aga päriselt olid ta ümbruses koguni uued asjad: pudelitega, Maasidega, lühtritega ja söögianumatega laud, laudade ümber wirgalt keerlewad teendrid, tagapool saali seinas kapi ees puuwiljade Maasidega ja Pudelitega puhwet ja puhweti juurde käijate reisijate seljad. Sel ajal, kui Nehljudow lamewast olekust istuwale tõusis ja ta mälestus pilkamine selgus, märkas ta, et kõik tuas olewad inimesed uudishimuliselt ukse poole wahiwad. Tema waatas ka sinna ja nägi inimeste rongi, kes üht naesterahwast leentoolis kandsiwad, kelle pää ümber õhukene  loor oli mässitud. Eespoolne kandja oli tuapoisi riietes ja näitas Nehljudowile tuttaw olewat. Tagumine oli ka tutwa näoga uksehoidja riidis ja kuldkarrast mütsi äärega. Leentooli taga käis tore tuatüdruk põlle ja kähardatud  juukstega ja kandis nahkse paunakese sees mingit ümmargust asja ja päewa warjusi. Weel tagapool käis Würst Kortshagin oma jöllis silmadega ja halwatud kaelaga,  ette wälja aetud rinnaga ja reisi mütsiga, ja tema järele Missi, siis selle onupoeg Mischa ja Nehljudowile tuttaw diplomat Osten oma pika kaelaga, suure kõrisõlmega  ja alatise rõõmsa näo ja tujuga. Ta näitas midagi tähtsat ja naljakat naeratawale Missile. Kõige taga käis, wihaselt paberossi suitsetades, tohter. Kortshaginid söitsiwad oma linnalähedasest mõisast Würsti õe juurde Nishegorodi raudtee äärde. Kandjate, tuatüdruku ja tohtri rong läks naesterahwaste  tuppa ja sundis sääl olewaid inimesi uudishimule ja auupakkumisele. Wana würst aga istus laua taha, hüüdis teendri enese juurde ja hakkas midagi tellima. Missi ja Osten jäiwad ka söögituppa ja tahtsiwad parajaste  maha istuda, kui nad tuttawat naesterahwast silmasiwad  ja temale wastu läkfiwad. See tuttaw oli Natalia Jwanowna, kes Agrafena Petrowna saadetusel tuli ja ümberringi  waatas. Pea ühel ajal silmas ta wenda ja Missit, nikutas esimese poole pääd, musutas Missit ja pööras kohe wenna poole. Sain sind weel wiimati kätte. ütles ta. Nehljudow tõusis püsti, teretas Missit, Mischat ja Ostenit ja jäi seisma. Missi jutustas, et nende mõisas tulekahju olnud, mis neid tädi juurde sundida sõitma. Osten jutustas naljakat tüli, mis tulekahju ajal sündinud. Nehljudow ei kuulanud Osteni kõnet lõpuni, waid pööras ennast õe poole. Kül olen ma rõõmus, et sa tulid. Ma olin juba tükk aega siin, rääkis Natalia. Meie otsisime sind igalt poolt Agrafena Petrownaga,— ütles ta, Agrafena Petrowna poole näidates, kes kübara, weekindla mantli ja lahke, suurelise naeratusega kaugelt Nehljudowi poole kummardas, sest et ta teda kõnes segada ei tahtnud. Aga mina olin siia magama jäänud. Ah, kui rõõmus ma olen, et sa siia tulid! kordas Nehljudow. Ma hakkasin sulle juba kirja kirjutama. Tõesti? küsis õde kohkudes. Mispärkst! Kui Missi oma kawaleeridega nägi. et wenna ja õe wahel kõne südamlikuks muutus, läkfiwad nad kaugemale  ; Nehljudow aga istus õega akna juurde sametise sohwa Püüle, kellegi asjade, papist karbi ja suurerätiku, kõrwale. Eila, kui ma teilt ära tulin, pidin ma juba tagasi minema ja andeks paluma, aga ei teadnud, kuidas tema mind wastu oleks wötnud, kõneles Nehljudow. Ma ei rääkinud sinu mehega mitte hästi, ja see tegi mulle waewa, ütles ta. —Ma teadsin seda, ma olin selles kindel, ütles õde, et sa ei tahtnud... Sa ju tead... Ja pisarad tuliwad tal filmi, ja ta puudutas wenna käe külgi. Sellel lausel oli õrn sisu ja Nehljudow tundis seda tälesti ja sai temast liigutatud. Nende sõnadega andis  õde wennale mõista et pääle selle armastuse, mis tema üle walitseb, armastuse oma mehe wastu, on temale weel kallis ja tähtjas armastus tema, oma wenna, wastu, ja et iga lahutus temale raskeks kannatuseks tuleb  arWllta. l Järgneb.) Wälja pääsemata. 4 SSja aegne jutustus W. J. Nemirowitfch-Dantschenko järele A. Rull. - „Ei, ei, ekstsellents, olge hääd, jutustage edasi. See on nii huwitaw." „Noh, kui siis ilusa Mzcheti soojas orus juba küllalt olin wiibinud ja tema mäeharjad kõik läbi roomanud, ruttasin oma Georgi ristiga isa poole toredust ajama, kuna ma teadsin, et isa mind kannatamata  meelel ootas. Wötsin onu poolt kaks nekruti saatjateks ja tubli hobuse sõiduriistaks, hüppasin  sadulasse, jõin wiimase klaasi kachetini weini ja reis läks edasi. Lootsin öö tvilu lõpuks pärale  jõuda. Aga siin juhtus mulle äpardus. Muidugi  niisugusel kiilunud südidal mehel, nagu teie, praporschtschik, olete, on naeruwäärt weider, toana kindrali argpüksuse üle lugusi kuulata, noh, aga nii see asi kord oli; andke mulle andeks, üks ta kõik, kas Wene wöi kellegi muu ajast ja arust Mmise seaduse põhjusel. Sest sellest ajast ei ole ei rohkem ega wähem, waid just wiiskümmend aastat tagasi... Minu reis algas õhtul pääle. Taewas oli imeilusas  tähtede säras. Jahe selge öö kujutas sinise taewa wõltvi äärtel mägestiku lumiseid latwu ime selge pildina. Tee nähti nagu hõbedane lint olewat. Hulk aega sõitsime isikesi, kuni lõpuks ühele wankrile järele jõudsime. Juba kaugelt olime tema määrima rataste kisa kuulnud. Kui meie sinna kõrwale olime jõudnud,  tõsteti kate ülesse ja meie pääle waatas üks nii ilus naesterahwas, et mul weel praegu, wiiekümne aaste pärast tema pääle tagasi mõteldes, palaw hoog üle ihu jookseb. Niisuguseid iludusi on ilmas wäha ja ainult Grusias leidub neid, kuigi harwaste. Õrn, walge Pääkene, nõiduwliku armsa pikergu-ümmarguse ingliilusa näokesega ja niisuguste suurte mustade silmadega et esiotsa muud ei saagi waadata, kui neid ilusaid südamesse tungiwaid. särawaid  silmi. Alles pärast poole märkad kõrgeid soboli karwalisi kulmust, roosilist põskesi ja huulest, mis just kui mai kuul walminud kirsid, õrnad, punased  ja magusad; fiis alles märkad wäikest käekeft paisuwat rinda ja sirget sihwakat keha kuju.. Mis teil wiga on, praporschtschik? Arwan, et see osa minu jutustusest teile piaks meeldima." Meie naersime. „Jlma kahtlemata, ekstsellents, ma ei ootanudki,"  kogeldas praporschtschik. „Mida teie ei ootanud?" „Ei midagi, niisama, wabandage." - Kindral rääkis edasi: „Jlust naesterahwast nähes pidasin ma hobuse kinni ja waatlesin, tummas imestuses taewalikku ilmuwust, aga oh õnnetust! ilusa naesterahwa kõrwule ilmus punaninaline moonutus,  tvist inglikujulise naese mees, sest et ta teda tagasi käritas, mis Pääle ka teine ennast sõnakuulelikult  tvankrisse tagasi peitis. „Kuhu teie sõidate?"  küsis mees meie käest. „Mis sa sellest küsid?" andsin ma pahaselt taastuseks." „Tee on kardetaw...  Kui teil pakki ei ole, siis sõidame ühes koos." Muidugi mõista, ei lasknud ma ennast Paluda. Lootsin ilusat naest weel näha saada. Püüdsin ühte puhku tvankrisse waadata, aga tvaheriie rippus kindlaste  ja ma ei saanud imeilusaid muste silmi enam näha. Korra astusingi wnsakuse piiridest üle ja hakkasin tundmata naesterahwaga rääkima, aga tema just kui ei kuulnudki minu kõnet. Tema eest wastas kadeduse wääriline armenlane: „Minu naene ei mõista weel Wenekeelt." Nõnda sõitsime tundi kaks kolm koos, kuni wanker häkitselt ühe risttee pääle ära käänis. Ma pidin juba tundmatade reisiseltsilistega  jumalaga jätma, kui minu hobune, tont teab mispärast, lonkama hakkas. Hakkas lonkama ja jäi wiimaks Päris seisma. Mis teha? ümberringi kõrbe tühjus, ei elumaja, ei puud. Oleks kuskil tee ääres mõni urtfikukenegi, kül ma oleksin selle üle rõõmustanud.  Wastu tahtmist küsisin armenlaselt nõuu. Tema rääkis, et küla, kuhu ta sõidab, pool wersta siit kaugel on, ja et kui mul midagi tema kehwa elumaja wastu ei olla, siis kutsub ta mind omale ööseks. Mina olin, muidugi mõista, sellega walmis. Et mind mitte ilusa naese lähedusesse wankrisse lasta, tuli armenlane ise wankrist wälja ja meie astusime kahekesi jalgsi. Meie tee läks orgu, mis ikka kitsamaks ja kitsamaks muutus ja ühe mäe nuka ümbert keerates, teise weel kõrgema kõrwalt läbi käis. „Mis see on?" küsisin mina, nähes, et mägi, just kui päratu suur mesi kärg, koopaid täis oli. - „ Räägitakse, et wanast olla nende sees inimesed elanud,"  oli wastus. „Mina nägin korra selle mäe sees ühte kuristikku..." Nagu näha, oli siin mäe sees wanaaegsete koopaelanikude linn olnud, nagu neid Krimmis ja Kaukafias küllalt leidub. Minu reifiseltsilise  maja oli just mäe kõrwal. Waljusti tuk- .suwal südamel ootasin ma et nüüd ilult naestZnäha jaan tühi mõte! Ta oli ennast üleüldse suure rätiku sisse mässinud; ainult tema kenat wäikest jalakest silmasin ma. Ilma minu poole pööramata lipsas ta majasse ja kadus ämarikusse ära. Tunni aja pärast tõi meile üliinetu wanamoor terwe suure kandiku täie kuuma lamba Praadi, kookisi, pirnist ja weini, nõnda et mul praegu weel suu wett jooksma hakkab, kui selle pääle tagasi mõtlen. Ma palusin enese jaoks woodit tuppa muretseda, sest et minu haaw, olgugi, et ta suurem asi ei olnud, mind õue õhu käes magada ei lubanud. Oleks wõinud kergesti  külmpalawikku jääda. Mu palwet täideti; ma heitsin woodisse ja magasin kui tapetu... Järgmisel hommikul - " ~ Kuidas, hommikul ?" segas praporschtschik õhinaga.  «Kuidas, ekstsellents, siis hommikul?" „Mis teid imestama paneb, noormees?" küsis kindral. «See ilus grusialane. Walge pääga noor naene ilusate, suurte mustade silmadega, kas teie siis teda ei näinudki enam." «Kuidas ma teda näha wõifingi?" «Kas siis kuidagi moodi ei saanud öösel tema juurde tungida?" «Niisugused lood sünniwad ainult romanides, aga tegelikus elus liig harwalt ehk mitte sugugi. Ja mina ei kõnele teile mitte romani, waid sündinud lugu. Noh, nõnda siis hommikul, kui nägin, et ma oma hobusega midagi teha ei saanud, jätsin ma tema armenlase juurde, et mu kaaslased, kui tagasi lähawad, wöiksiwad teda ühes wõtta, ja wõtsin omale armenlase käest toreda segawerelise. Enne lahkumist aga tahtsin seda koopa-linna waadata. Armenlane hoiatas, ei ma mitte üksinda neisse koobastesse  ei lähaks, sest sääl wöida kergesti ära eksida mina ei hoolinud tema keelust. Naeruwääriline oli see mehike oma lapsiku hirmuga. Käskisin enesele  natuke hommiku einet walmistada ja läksin ise seniks jalutama. All oru Põhjas wulises selgeweeline oja kiwide wahel. Ma hüppasin temast suuri kiwa mööda üle. Teisel pool oja, kaunis kõrgel, oli mäe külje sees suur koopa suu. Just kui soon wenis org pikuti mäe külge edasi. Kõrgemal, kus koopa elanikudel  midagi kindluse sarnast oli olnud, tuli üks org otse häkilisele kalju kaldale wälja. Siin oli kaunis walge. Mina tungisin edasi ja hirmutasin sisalikku, kes igale poole laiali jooksiwad ;a madusi, kes lahtistel  lõugadel sisistades koopa Põrandal wedelewa rämpsu alla pugefiwad. Käia oli mõnus, ehk kül mõnel kohal jalad libisesiwad. Kahel kolmel kohal oli uru sein lõhkenud ja lõhede wahelt tungis walgus  sisse. Mina läksin omal teel ikka ülespoole ja jõudsin laia platsi Pääle, mille keskpaigas sügaw häkiline  auk oli. Nagu pärast kuulsin, olla säält august  hirmus palju luukerest leitud. Esiotsa oliwad koobasnikud sinna auku wihma wett kogunud, aga kui nad mäe sees hallika üles leidsiwad, siis muutsiwad  nad weeaugu wangikojaks ümber ja wiskafiwad  lihtsalt sinna sisse, kellele seda parajaks arwasiwad.  Nüüd on kindlus ja ta hirmus wangikammer tühjad. Sääl ei ole kedagi enam; minu liginemisel põgenes üks määratu suur öökull suure kaljutüki küllest ja lõi ennast pimedast pääst oli ju hele päewa aeg ja tema mehike sel ajal ei näe  häkilise  augusuust sisse ja wist jäigi sinna. Mina läksin  ühest suurest koopa läwest sisse. Tõsi, olin kirikusse  luhtunud, kus siis kui Kaukasuses ristiusk algas, salaja jumalateenistust Peeti. Kiwi seinte sisse oliwad  ristid raiutud. Sügawal tagapool kõrgem koht altari jaoks. Külgede Pääl kaljust tehtud pengid. Kiriku all olla weel luukammer, kuhu surnuid oli maetud. Mina seda ei näinud, aga selle wastu wahtistn ja imestasin siit kõrgelt ilusaid Kaukasuse mägefi. Siit waadates ühinefiwad nad ilusaks pildiks,  mis palju suurepäralisem ja imelikum on, kui see, mida teie, major Gori juures olete näinud. Minu õnneks oli sel päewal õhk imelik puhas ja selge. Mida muidu tumedate tompudena kaugelt filmatakse, astus siis selgete kujudena nähtawale. Mina ei oska teile nende lugemata arwu mäelatwade iludust ja külge tõmbawust kirjeldada, mis siin ümberringi üksteise taga ja kõrwal näha on. Nende lumised otsad kiirgawad päikese Paistel. Keegi on neid kuld kroonidega wõrcelnud, kuid see wõrdlus ei ole mitte kõigiti korda läinud. Ennemine on nemad kuninglikud, muinasjutulisel rikkusel kallikiwidega ehitatud mantlid need jää liugustikud mis filmi pimestawalt kingades Kaukasuse hiiglaste õladelt alla wajusiwad. Ja siis need sinised löhestikud ja kuristikud all, siin need kullakarwaliselt läikiwad, aga sääl hallid tumedad kaljud, kus rohukõrrekest ega puulehetest  ei ole. Aga taewaS nende kohal, see kirjeldamata, ilus lõunamaa taewas—teie tunnete teda ja selle all 1904. S -> k a l a H 30. 255