Saarlane w 4S Teisipäewal, 8. nowembrll 1905. XXI. aastakäik. maksab: Saaremaal aastas . . l rbl. õ<> kp. Postiga saadetud aastas. S „ „ Pooles aastas ..... -t „ „ Ilmub igal tsifiPÄsiVcrt. Kurefaares Kailba-«»litsas nr. 17. Üleüldine politika ajaleht Ann- ja liunarahVale. Wabad kodanikud! 17. oktobri k. p. Kõigekõrgem manifest on Wene riigi täiesti teiseks loonud. See kord, mille üle paari aasta eest mõteldagi ei tohitud, on nüüd maksma pandud. JsewalitsuSlise  walitsuskorra asemele on kontsitutfioniline  walitsusekord sisse seatud, s. o. kord, mille järele riigiwalitsuse wõim mitte üksnes keisri käes ei ole, waid millest ka rahwas oma saadikute läbi osa wõtab. Juba 7. augusti k. p. manifesti läbi asutati Riigi Wolikogu. Kuid selle põhjusseadus oli weel wäga puuduline. Sest siis ei olnud Riigi Wolikogul mitte otsustawat wõimu, waid temal oli ainult nõuandaw tähendus. See, mida Riigi Wolikogu tarwilikuks  arwas, wõis ehk pärast wastu tema tahtmist ümbermuudetud saada. Nüüd on Riigi Wolikogul aga seaduse andaw wõim, sest ülemal tähendatud Kõigekõrgema manifesti  järele ei wõi nüüd üksgi seadus ilma Riigi Wolikogu hääksarwamiseta maksma  hakata. Seega annab siis rahwas nüüd ise oma saadikute läbi seaduseid wülja. Ühes sellega on aga rahwale 17. okt. k. p. manifesti läbi weel suured wabatused  osaks saanud. Südame tunnisduse,  sõna, koosolekute ning ühisuse ja ühinemise wabad use  d ja isiku puutumatus on need, mis siiaaegseid karnitsas peetud Wene riigialamaid wabadeks kodanikkudes teemad. Meie wõime nüüd uskuda mida tahame, rääkida ja kirjutada mida tahame, kokku tulla, millal tahame ja ühisust asutada missuguseid tahame. Isiku puutumatuse maksma panemisega oleme wabastatud walitsuse  korra teel pääle pandawatest karistustest,  mis igaühte ähwardasiwad, kes midagi wabamat mõtet awaldada julges ja miS mõnegi tema wabamate mõtete pärast eluks ajaks teadmata kuhu kõrwals toimetas.  See, mis mõne aja eest surmanuhtluse  wääriline kuritegu oli, on nüüd seaduse  poolt lubatud. Meie oleme wabad kodanikud! Ja see wabadus on ka Saaremaad õnnestamas. Meie ei ole ise küll mitte wabaduse eest wõidelnud ja sellepärast ei wõi meie mitte ennast selle magusa tundega rõõmustada, mis kõrge eesmärgi kättesaamine  pärast wõitlust inimese hingesse asutab, kuid meie oleme teistega ühes ka wabaduse järele ihkanud ja sellepärast ei jää sarnased tunded ka meie hingele täitsa mitte wõõraks. Kuid nende kundedega ühincwad aga meie piiramata rõõmutunded kätte jõudnud wabaduse üle, nõnda et ka meie meeli wabaduse mõtte wägew waimustus  wõimsalt wõidab ja meie piiramata rõõmuga hüüda wöime: ka meie oleme wabad kodanikud! Meil algab nüüd uus ajajärk. WalitsuSliste  kitsendamata määruste hoole alt oleme wabastatud ja selle sõna täies mõttes ei ole meie mitte enam kitsendatud riigi alamad, maid riigikodanikud. Nüüd on meil aeg kätte tulnud, kus meie ise oma saatust juhtima peame, kus meie ise oma hää käekäigu kätte saamiseks teesid peame leidma. Ol.me küll kodanlise wabaduse teiste waewa läbi kätte saanud, oma käekäigu  parandamiseks, oma õiguste nõudmiste  täitmiseks peame aga ise tööd tegema, is e wõitlema. Ja selleks peame ka endid ise wabaZtama tuimusest ja endid ehtima mõtlema meelega, iseteadwusega, auusa töötegemisega  ! Ei meie wõi enam manades, elu surmama tuimuse radadel käia, meie ei wõi mitte enam oma iseteadwuse pühadust  jalge alla tallada, meie ei wõi mitte enam oma rahwuSlisele elule külmaks jääda. Üles tööle kutsub meid uus ajajärk. Ei täida meie seda ajanõuet mitte, siis ei wõi meie mitte elada! Üles ärkamisele, üles tööle ka Saaremaa  wabad kodanikud! Meie ukse kelluke. Jõuluõhtu sündmus. Kirjutanud W. Heinberg. Eestitanud G. Markus. Kallil jõuluõhtul ei oie meiesugustel ka mitte rahu. Praegu süütas minu abikaasa  jõulu puu küünlad põlema ning waatis weel kord toakingi, mis ta mulle jõulupuu all kinkida tohtis. Juba 30 aastat oli ta mulle igaks jõuluõhtuks ühe paari kirjusid toakingi «valmistanud. Just praegu, kui ta minu ukse linki tõstis ja ütles: Noh, meheke, tule nüüd siial hakkas meie ukse kelluke kangesti wärisema ja helisema, nõnda et see kõlin igasse kambrisse kostis. See oli ju tohtri ukse kelluke, ning ma pean ütlema, et meie kelluke kõige wähem minu kõrwus üht iseäralist helinat awaldab, mis pea igal krral liig hädatfi häälitseb, nagu ei tahaks ta midagi hääd kuulutada. Wõib olla, et teda hädaohtlikus olekus aruarult helistatakse, wõib aga ka olla. et minu südame tundmine mulle ütleb : uüud pead sa jälle wälja ruttama külma ilma ;a wlhma kätte hädaliste ja raskete haigete wõi ka surmaga wõitlejate juurde. Minule ja minu abikaasale on meis kellukese hädaline helin wäga tuttaw, mis meid sagedasti kohutanud on, iseäranis weel öösel. Aga kõige hädaohtlikumalt kõlab ta weel jõuluõhtul. Niisugusel rahu ja rõõmu pühal ei tohiks õieti keegi haigeks jääda, aga oh sa taewakene, mis olen ma kõik jõulu õhtutel nägema ja ära tegema pidanud.  Minu juures olemisel lahkus ilmast üks perekonna isa, kes weel paari minuti eest täis terwe mees oli, mis naesele ja lastele lõpmata ahastust tõi, olen ise ühele noorele emale abiks olnud, kes surmaga «võideldes lapse ilmale tõi, just sel samal korral, kus muusikandid kiriku tornis mängisiwad:  Ma tulen taewast ülewelt. Ma olen üht käsitöölist surmast päästnud, keda pool surnult lume hange alt «välja tõmbati, olen ühe tütarlapse surma suust päästnud, kes ennast jõkke kukutas ning ära uputada tahtis, sellepärast et peigmees teda maha oli jätnud j. n. e. Need on muidu kõik igapäewascd juhtumised,  aga 24. jõulu kuu päewa õhtul on neil juhtumistel hoopis teine nägu ja maik, kui teistel päewadel, kõige «vähemalt minu juures. Ning kui ma kõikide jõuluõhtute pääle tagasi mõtlen, mis ma Oldbergis ära olen elanud, siis on kaks nendest mulle iseäranis meelde jäänud. Sce pole aga mitte ime, sest et neid mulle ikka jälle uuesti meelde tuletatakse. Oldberg on wüikene linnakene, milles ainult 5000 inimest elawad. Kümne aasta eest oli weel Vähem elanikkusid. Sellest ajast tahan ma ka siin just kõneleda. Linn on suurtest teedest natuke kõrwal ning kuni tänapäeivani pole ka raudteegi siia ulatanud, nagu ei tahaks ta meie rahu siin oma Viledega sugugi rikkuda. Uulisatel on wähe liikumist. Ühe kõrwalise uulitsa nurga pääl seisab minu maja. Üle uulitsa meie waStuS ei olegi maja. Aga natuke eemal Probstei uulitsa otsas seisab jälle kaunis suur majake, mida Probsteiks kutsutakse. Arwata kümne aasta eest käisin mina selles majas üks ehk ka kaks kord nädalis tohtri kohusid täitmas. Igakord kui ma selle maja lähemale jõudsin, wõisin näha, et tema paranduse ja 'ahenduse eest keegi hoolt ei kannud. Omanikud, kellel suured mõisad lähekorras oliwad, ei pannud linnamaja  tähelegi, sest et neil hulga mõisa majade ja nende losside parandamisega küllalt hoolekandmist oli. Maja keskmise korra pääl elas sel ajal üks nende mõisnikkude  sugulane, grafinna Seefeld oma Mariega.  Nende juures käisin mina sagedasti arsti kohuste pärast. Grafinna ise oli kidewa kahmatanud näoga prouakene, kellel omaks elamiseks tema seisuse kohta arwateS liig wähs warandust oli, mida ialgi ütelda ehk meelde tuletada ei tohtinud-.Jumal on arstidele iseäralisi andisi jaganud, mis neid haigete prouade wastu wäga kannatlikuks teeb, kui need neile haigustest könelewad ja oma hädast ette arutawad, mis sugugi olemas ei ole. Nõnda pidin ma mitukorda sellegi proua juures ingli kannatusega päält kuulama, kuidas mulle ette harutadi, mispärast grafinna niisuguses wäikeses linnas elada. Tema närwid ei kannatada suure linna kära, ta otsida rahu ning seda leida ta ainult niisuguses wäikeses linnakeses. Ma ei rääkinud muud kui jaatasin kõigi pääle, mis ette kanti ehk ma kül nägin, kuidas prouakese must siidi kleit katkine ja aukline oli, mis paikamist tarwitas ning kuidas kõik ta ümbrus puudust awaldas. Muidugi mõista, ütles ta pea igakord oma jutule jätkuks, kui Ilse ükskord täisealiseks  saab, pean ma teda laiema ja suurema maailma eluga tuttawaks tegema ning selleparast siit mõneks ajaks ära reisima. (Järgneb)