Saarlane Üleüldise politika sjsleh! Kas- ja linsarahwale. U 33. Teisipäewal, 17. augustil 1904. XX. aastakiiik. maksab: Ilmub igal toiftpästVctk. Saarlase toimetnf«le,K«resaarde. Kuulutuste pctit rida maksab 3 k. Weel Sörwemaa laste wäljarändamisest.  Saarlase M 30 räägib hr. G. M. Sörwemaa laste wäljarändamisest. Et hr. G. M. niisuguse asja, nagu Sörwemaa  laste wäljarändamine. awaliku kõne alla wöttis, on kiiduwäärt, sest asi iseenesest on ju wäga tähtis. Kahjuks on aga räägitama  asja pääle liiga ühekülgselt waadatud.  See tuleb tüll sellest, et hr. G. M. Sörwemaa ja tema oludega küllalt tuttaw ei ole. Et Sõrwemaalt igaaasta hulk lapsi suweks Kuuramaale rändab, selleks on iseäralik põhjus. See on haiguS, mis Sörwe lapsed juba oma wanematelt päriwad.  Kui hr. Markus arwab, et wanemad  oma lapsi puuduse pärast wälja saadawad  raha teenima, siis wöib see -u üsna õige olla, sest Saaremaal, iseäranis aga Sörwes, on liiga palju wabadikkusid, kelle lastel suwel mitte wähematgi tööd ei ole. Siis on see wanematel üsna rõõmuks, kui poeg sügisel kodu tulles ilusat Lätimaa riidest tehtud ülikonda seljas kannab ja ka mõned rublad raha isa-emale kätte annab. See on ju tore asi poja auuga teenitud palk. Waatame nüüd aga ka lapse enese pääle, kes esimesel korral, wõib olla ka wastu tahtmist isa-ema soowi mööda kewadel  Kuuramaale rändas. Kui uhke ou ta sügisel tagasi tulles ja kui häämelega ta järgmisel kewadel uuesti Kuuramaale rändab, sellepääle waatamata, kas see wanemate soow ou, wõi mitte. Mis asi kihutab teda siis taga Kuuramaale minema, kas see, et wauematele sügisel jälle hääd meelt teha neile mõni rubla raha tuues. Wist küll mitte. Teda sunnib igatsus wallalise elu järele kaugemal oma wanemate silma alt ära olla see on poisikeste soow. Kui poisikeste noorust tähele paneme nad on 10 -14 a. ümber wanad siis wöime küll otsusele sõnuda, et neil weel mingisugust töö himu ei wõi olla, maha arwatud nende enda mängutööd. Nemad ei saa weel aru, mis töö tähendab, neid peab ainult, nii kui koolipinkis, nii ka iga muu tarwiliku  töö juures sundima. Siis ei wõi seda sugugi mõtelda, et lapsel himu oleks Kuuramaale rännata, sääl terwed päewad otsa püsti jala pääl loomade karja juures seista, ehk jälle wäikese hälli juures päew otsa orjana öötsutada, et seega sääl juures tundma õppida, mis see on: „Oma pale higi sees pead sa leiba sööma" ning riidid ja raha teenima! See oleks niisuguse ~pönn'jala" käest liiga suur nouudmine. On aga teada, et kurjad ja kombewasta- lised teod lapse südames ennem aset mõtawad,  temale rohkem meeldiwad, kui hääd ja wooruslikud teod. Ka see on igaühel teada, et wõõras peremees oma teenija kombelise ja wooruslise elu pääle wähem rõhku paneb, kui tema lihane isa ja ema. Kuuramaal õpiwad lapsed mitmesugused halwad kombed ja rikuwad oma wooruslikku elu, mis tütarlastest kõige rohkem wälja paistab. Ei wõi mitte öelda, et just iga peremees oma teenija waimlisest elust mähe hoolib. On ka peremehi, kes oma kui ka wöõra lapse eest ühe mõrra hoolt kannamad,  aga selleks puudub jälle keel, et sõrme poisike mõiks Läti peremehe tarwilikku  õpetust wastu wõtta. Küsime küla kooliõp. käest järele, kellel niisuguste wäljarändamate  lastega tegemist on olnud, siis saame kuulda, et nad oma kooliwendadest  hoopis taha on jäänud, selleasemel aga palju wallatust ja Läti keeli sõimu sõnu juurde korjanud. Nii siis- kehaliku tegewuse juures wõib laps Kuuramaal küll kangemaks, käsutäitlikumaks, töö juures osawamaks õppida, kuna ta waimliselt jälle hoopis teist teed käib. Waimlik elu on aga tähtsam. Päälegi on meel tähele pandud, et just need poisslapsed, kes liig noorelt isa kodust wälja rändawad, wiimaks wanematele, kui Tennekstoni õnn. 8 A. v. Perfalli järele E. W. E. Kui nemad minu kurjategu teaksiwad, pooksiwad  nemad mind siinsamas paitas ülesse! sosistas Braddon Annels kõrwa siest. Nemad tundfiwad mõlemad, kuidas tume mari nende tulewiku õnne pääle langes. Dearborni õnn oli üle kõige Pensilwania juba kuulus. 1840 oli tema kui waene tööline ilma kopika suuruse tagawarata sisserändanud ja kümme aastat hiljem oli temal juba oma sütekaervanduS, milles tema töõtaS. KaewanduS oli asjatundjate poolt kui kõlbmata tormale heidetud ja oma endisest omanikust sellepärast nõnda ütelda, wõileiwa eest, ära müüdud. Paari aastase kaewamise järele tuli aga ilmsiks kui rikas, suur lademik päälmise õhukese korra all marjul oli. Nüüd oli -väikesel, igaweSti rõõmsal ja lustilisel mehel kindel põhi jalgade all; üks kaewandus teise järele langes tema kätte ja iga ette-võtte  õnnistas tema käes. Mis aga kõige iseäralitum, oli see, et keegi temale seda pahaks ei pannud, ega selle üle kade ei olnud, et tema mõne lühikese aastaga kõik kätte sai, millepärast teised terme eluaja kibedasti -võitlema peawad ja sagedasti murtud elujõuga ja hallide juukStega wsitluses alla andwad, ilma et eesmärgile jõudnud olekfiwadgi. Alatasa lustisine Dearborn oma wõõraste waStuwõtliku majaga oli kui wärSke hallikaga saar keset kõrbet; igaüks keS alles päälehatkaja,  ehk kelle käsi hästi ei käinud, trööstis  ennast selle mõtte ja lootusega, et temale niisama hästi kui Dearborniligi häkitselt, üle öo, õnn ligineda wõib. Niisama hää oli ka herra Dearborni naese- Wõtmine olnud. Preili Coralie Graison Arkansasest, oli omal ajal mitme penikoorma päält kõige ilusam ja lahkem naesterahwas, kelle alaline rõõmus tuju ja lahke olek tema abikaasale mitte nukrat tundigi aastas ei walmistanud.  Nende mõlemi wahel kaswas nende poeg Richard õitswalt ja priskelt ihu ja waimu poolest ülesse. Kui Mispeli õnnetuse sõnum maale jõudis, rõõmustas igaüks, keS sellest kuulis, Dearborni  püäsmise üle. Oleks asi teisiti olnud, oleks see igaühele kui paha ettetühendus oma enese kohta olnud. Üsna iseenesest mõiStem oli see igaühele, et herra Dearbsrn seda inimest, kes tema elu päästnud, häätegudega üSna katta püüdis, aga et see ka jälle kõik tema enesele kasuks tuli ja sajakordist -vilja kandis, oli ometi ootmata asi ja selle üle kaetsesiwad teda ometi tema naabrid. Herra Toomas Braddon oli nüüd kõikide tema toimetuste ja sttewõttete süda ja hing. Mõne -vähese aasta järele oli tema mäetööd nõnda tundma õppinud, et herra Dearborn tööde ülemajuhatuse kõik tema kätte usaldas, millede sissetulek tema vsawa ja maSsinaid tundma juhatuse all peaaegu poole rohkemaks  kaswas; pääleselle oli herra Braddonil meel ütlemata iluS abikaasa ja kaks mitte -vähem ilusat tüttart. Ühe oli tema abikaasa  temale abielusse kaasa toonud ja teine oli neile siin sündinud. Lühidelt, herra Braddon oli mees, kes täiesti ja terwelt siia õnne majasse passis, ehk tema küll näo poolest alati tume ja tõsine oli. Räägiti, et tema enne Mispeli hukkaminemist  hoopis teist laadi olnud oli, aga hirmus õnnetus ning kahju oma tublist masinast, mis nüüd mere põhjas hingas, olla teda täiesti teiseks muutnud. Tennekstoni elatismaja ajapoolse weranda päät istusiwad salk ümberkaudseid suuremas  omanikka suitsetades pudelite ja klaaside taga, kuna weranda ligidalt lage platsi päält noorte hääled ja kroket-pallide kõla kuuldaw oli. Weranda toa lahtisest klaasuksest  kõlas lustiline waltS aeda ja segas ennast herra Dearborni rõõmsa, kõlawa naeru häälega. Kaasistujad herrad räükisiwad ühe kaewanduse  üle, mis enne seda mahajäetud oli olnud, aga nüüd herra Braddoni juhatuse ja tuttawa Dearborni õnne läbi päriselt õitsema oli hakkanud. Rääkimine tema alatlisest õnnest oli ainus asi, mis muidu igatahes lahket herrat pahandas. Jutt tema alalisest õnnest rõõwis  temalt ju kõik waewa, mure ja wäfimata  edasi püüdmise ning töö wilja ära. Kõik mis temal oli, pidi tema ainult oma õnne ning mitte raugemata töö, waewa ja osawa rehkenduse läbi wõitnud olema! Sellepärast, et tema mitte lahja ei olnud ega norus pää ning mureliku näoga ega ohates ümber ei käinud, waid rõõmus ja lahke õigel ajal, kui ka siis kui sala mured teda raskesti koormafiwad, inimeste ees olla oskaS, arwas igaüks, et tema murest ega raskust äcawõita ei olegi. Praegu oli tema pahane. Ütleme, ütles tema, mina olen näituseks ühe kaswanduse, millega endine omanik õigel wiifil Ümber ei oskanud käia, üra ostnud.