Saarlane RM Kleiildiiit plliitihll ajaleht «aa- ja linnarahvalt MM lk s Teisipäewal, 5. märtsil 1903. XVIII aastakitit. maksab: Saaremaal aastas . .il rbl. 30 kp. Pooles aastas l. „ 38 „ -4 - Ilmub igaltoifrpAsHVc» t. Kurcsaares KauSaÄlitsas Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste petit rida maksab A k. ——s— Iseteadwus ja isetegewus. Meie rahwal on ivaga wähe iseteadwust, niihästi isiku likku, kui ka ra hwuslist  iseteadwust. Jseteadwusel on aga niisugune suur tähtsus, et meie seda igaühe üksiku inimese kui ka terwe rahwa õnne elu aluseks panna mõime. Sest iseteadwusest tekib isetegewus wälja, ja ilma isetegewuseta ei saa meie ilmas midagi kätte. Kus iseteadwust  ei ole, sääl ei ole ka isetegewust.  Inimesel on ilmas kahesugused eesmärgid ja paleused: aateline ja aineline, ehk teiste sõnadega öeldud: waimline ja ivarandusline. Aateliste püüete hulka peame meie, kui kristlased, kõige esiteks waimulikku paleust, oma Lnsakssaamist lugema. Aga kuda wõiksime siin selle paleuse tipule jõuda, kui meil mitte iseteadwust,  isetegewust ei oleks. Sest ristiusu  põhjusöpctus wiib meid iseteadivuse, isetegewuse malda. Ise peame meie Jumalaga  ühendusesse astuma, ise oma õnnistust  taga nõudma, ist peame tundma, et meist üks kõrgem ise kõiges täiuses on olemas, kellele meie ise ennast läheneda püüab. See is e ei wõi meie feäs Muidu mitte asuda, kui meil iseteadwust ei ole. Jah, ilma iseteadwuseta ei wõi meie enestele inimest ette seadagi, sest siis puuduks inimesel tema „m i na" —» ja kui meil seda „m i n a't" ei ole, siis ei oleks meie mitte inimesed selle sõna täielises mõttes. Kui meil mitte iseteadwust,  isetegewust ei ole, siis ei wõiks ju meie midagi kätte saada. Kas meie saaksime last õppima panna, kui tal iseteadwust ehk isetegewust ei oleks. Eks seisa ju mõistliku lasteõpetamise wiis iseteadwust  ja isetegewust põhjal. Tähtsam nõue lasteõpetamise wnsis ei ole ju mitte see, et last masinlikult üht ehk teist aSja kätte õppima sunnime, waid last peame selle pääle wiima, et ta is e asjast aru saab, et ta ist õige koStuse wälja arwab. Ehk kas wõiksime mingit kõrgemat sihti kätte püüda, kui meil iseteadwus, isetegewus puudub. Jseteadwus peab mulle selgeks tegema, et just mul see paleus on tarwis  kätte püüda ja isetegewus peab mulle seda ette tähendatud paleust kätte püüdma. Nõnda ei saa siis meie ühtegi aatelist asja omandada ilma iseteadwuseta ja isetegewuseta.  Aga ilma iseteadwufeta ja isetegewuseta ei saa meie ka mingisuMt ainelist asja kätte. Meie keha ülemal pidaja on toit. Toit muudab ennast meie kehaks siis, kui meie teda söönud oleme. Toitu sööme aga kui meil nälg on. Siin, kõige lihtsamas igapäewases elunähtuses awaldawad endid needsamad kaks päätegelast:  iseteadwus ja isetegewuS. Meie peame i s e tundma, et meil kõht Lühi on, meie peame is e sööma, et kõht täis saaks ja meie edasi elada wõime. Kuda siin söömisega lugu on, sama lugu on ka iga asjaga majanduSlises elus. Ühtegi tööd, ühtegi toimetust ei wõiks meie mitte teha, kui meie sellele teadmisele ei tuleks, et seda meil just teha on, ja et meie seda is e tegema peame. Mis tuleks näituseks talupidamisest wälja, kui taluperemees mitte seda ei teaks, et tema is e taluperemees on. kui ta mitte ei teaks, et seda ehk teist tööd just tema tarwis tuleb teha. Siis jääks ju kõik lohakile, ja siis õitsegu „majandus"! Sellest järgneb, et kui üksiku inimese juures aatelised ja ainelised, waimlised  ja majanduslised asjad edenema peak» fiwad, siis peab siin tingimata iseteadwust, isetegewust olema. Ja just õnnetuseks on see meie talumehele, et Lal mähe iseteadwust  ja isetegewust on. Ilma iseteadwuseta  jääb ta ikka alutuks orjaks, ilma isetegewuseta jääb ta majandusline asi Mamsel Ilmaaegne. g Tema noorpõlw oli otse taewalik. Rieke ei raatsinud teda ei tema koerustükkide ega halwade koolitunnistuste cestgi laita, ja kui kooliherrad tema üle kaebasiwod, wabandas  tema teda alati. Kõige suurem manitsus  oli ses tema poolt, et tema poissi oma tuppa tulla lasi ja temale pisarsilmil ütles: Tõuta mulle Frieder, et sina seda edespidi enam ei tee! Mida tema siis ka kohe tuliselt tegi, aga lähemal poolel tunnil enam pidada ei mõtelnudgi Tcrwes linnakeses oli Frieder kui kõige koerem poiss tuttaw. Tohter Kortum raputas  kurwalt päad, kui tema õhtul wõõraste majast koju tuli, kus ka gümnasiumi kooli herrad õhtutel oma klaas õlut joomas käisiwad  ja ütles sagedasti oma abikaasale: Niisugune on naesterahwa kaswatus; mis peab poisist wiimaks sel teel saama. Sina kui eestseisja peaksid ennast Ml maksmaks tegema, ütles proua pahaselt. Tohter aga Ütles, et tänini nii suurt paha meel sündinud ei olla, et temal õigus sinna wahele oleko minna. Ainus õnne asi oli see, et Friederike kõik see aeg pääle oma wanemate surma, ialgi kõiki oma kasusid ära ei olnud pruukinud;  nii wiifi oli temal siis nüüd wõimalik  kõiki Friederi hsrra tujusid täita. Poiss oli edcw ja ajas suurt riiete uhkust taga, Wik pidi temal uus ja tore olema. Proua nõunik nimetas seda ahwitamiseks ja andis oma pojale kõigest nutust ja palwetest hoolimata,  argipaewadeks ikka manad ja paigatud  riided. Rieke wabandas aga Friederi  uhkuse tagaajamist sellega, et see ilu- tundmusest tekkida, mida ">oiss oma isalt, kes ju kunstnik oli, pärinud olla. Oh, tema armastas teda ju, seda ilust poissi, tema armastas teda, kuida üks süda, mis aastate kaupa armastust igatsenud on, aga armastada wõib, armastas teda õrnalt ja nõnda pimeda armastusega, et tema ühtegi wiga temast ei leidnud. Tema ei näinud temas muud, kui palawalt armastatud  ja waluga järele nutetud mehe poega. See oli temal üks magus walu, poisikese nägu tema isa omaga kõrwu seadida ja jäält sarnadusi otsida. Iga liigutus, mis poiss tegi ja mis temale tema isa sarnadust  awaldas, täitis teda õnnega. Temal oli oma noore põlwe armukesest üks rinnakuju,  mida üks noor kujuraijuja, keS tema sõber olnud, raiunud cÄ; see kuju seisis kõik need pitkad lahkumise aastad kui tema kõige suurem pühadus ühe posti pääl tema õmbluse laua körwas. Oli silmapilkusi, mill Frieder just ühte nägu selle ilusa pääga oli, just kui oleks see tema pää järele raiutud  olnud ja tema armastas neid näojoonesid  ja need täitsiwad tema terwe südame  nõnda ära, et sääl sees ei ühelgi teisel enam asumise ruumi üle ei jäänud, kõige wähem weel wäikesel mamsel Ilmaaegsel.  Et laps ka teda sugugi ei armasta, arwas tema kindlasti teadwat; tüdruk ei rääkinud ka mitte ialgi oma isast ja oli ülepää wäga wähese jutuga. Ja ülepää ei olnud ju temal ka ühestgi asjast puudust, rahustas preili Riecke ennast. Kaks aastat oliwad lapsed juba majas olnud, kui asi ennast üSna järsult pahaks muutis. Sõbrus Friedcn ja FritS'i wahel jäi jahedamaks, siis wacnlikukS. kuni ühel päewal waenu tuli lausa lõkele lõi, mis terwet maja kahesse erakonda lõhkus, nõnda, et ka teenijate sõprus lõppes ja igaüks oma poisi eest wõitluse wäljale astus. Oli üks fnmejas ja päris õnnetuste päew, mil see sündis. Wana Doora pidas ka just sellel päewal oma kohuseks preilile meeletuletada, et mamsel Ilmaaegne oma minema aastastest suwi riietest täitsa wälja olla kaswanud ja ek tingimatalt uued asemele pidada muretsetud saama ja Rieke, kellel üksgi wäljaand, mis Friederi pärast tehtud pidi saama, liig ei olnud, õhkas seda kord sügawasti ja nurises. All estkojas riidles proua Minna kärneriga selle üle, et sukruerne  kaunad tigudest oli ära süüa lasknud ja kui mees selle auupakkumata wastuse temale  wiimaks andis, et tigud mitte temast loodud ega senna sööma pandud ei olla, läks proua weel kurjemaks ja kui kärner teda jällegi üle trumpas, ähwardas proua teda jalamaid koha päält ära saata. Preili Riecke jooksis kisa kuuldes kohkunult  trepist alla; temale oli iga tüli ja riid hirmus piinlik. Õde tuli temale trepi pääl just wastu ja hakkas erutatult tema käest nõudma, et wana jäme kärner lahti tuleks lasta sääl lendas wäljapoolne koja uks lahti ja mõlemad poisid tocmasiwad tuppa. Proua nõunikul jäi sõna kurku kinni, sest poisid wiskasiwad raanitsad keskpaika põrandale ja asusiwad üks teise karwu kinni kui tülitsejad kuked. See oli kõik nõnda ruttu sündinud, et mõlemad naeSterahwad esiotsa arugi ei saanud,  mida see kõik tähendama pidi. Poisid  püherdasiwad üksteist wihaselt pekstes maas ümber, wiimaks jäi Frieder alla ja Frits hüüdis: Soh, see oli sulle selle eest palgaks, sa Rooma koer! Ja Friederi pale