Saarlane Itz V. Teisipäewal, 17. weöruaril 1904. XX. aastakäik. maksab: Saarcma-l pool-S aastas l „ „ PiStiza saadetud aastas. S „ V-oles aastas 1 „ SA „ Ilmub igalksistpöis»V<»t. Kuressares Kauba uulitsas nr.l?. Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste petit rida inaksab A k. Kleiildist siilitlllll sjiileht miili- ja liiniiik»hmilt. WW Suured isamaalikud meeleawaldused  Peterburis. Isamaalikud tundmused, kirjutab „Walitsuse  Teataja", mis päälinna elanikkudes Kõigekõrgema manifesti läbi äratati, awaldasiwad  ennast rahwusliku waimustuse heledas paistuses- 30. januaril oli Peterburi linn näitemängu tunnistajaks, mida ammugi enam ei ole nähtud. Sel päewal pandi päälinnas suurepäralised isamaalikud meeleawaldamised  toime, mis mitu tundi kestsiwad.  Suur rahwahulk hakkas ülikooli juurest, ülikooli üliõpilased eesotsas, liikuma,  kuna pikkade marte otsas rahwuslikkude  wärwidega lippusid kanti. Talwepalee  poole, kus tema peatama jäi. Laulti riigilaulu, kuuldus wägew hurraa-hüüe, wisati mütfisid õhku. Kuni Keisri körwuni tungisiwad need waimustatud hüüded ja Ke isri M aje ste et üh e s Majest  eed i K e i s r i nn a ja Kõrgete lastega astus palkoni pääle wälja. Kirjeldamata waimustuse ja hurraa-hüüetega wõttis rahwahulk Kõigekõrgemad isikud wastu- Keiser ja Keisrinna terwitasiwad rahwast ja andsiwad paleekomandandile kindral Hesselc käsku sissekäigu'kohta wülza astuda ja tänu. awaldada. Kõigekõrgem tänu- awaldus sünnitas rahwa seas kirjeldamata hõiskamist. Uuesti mürisesiwad riigilaul ja hurra hüüded. Lehwiwate lippudega liikusiivad  nüüd uuesti üliõpilased ja rahwahulk Neivski prospektile. Riigilaul ja hurraahüüded  waheldasiwad kirikute juures waimu> liku lauluga UooaoM, rooa!" Tuhandearwuline rahwahulk liikus paljaste paadega edasi ja laulis waimustatult kooriga  ühes. Anitshkowi palee juures peatati, kus Keisrinna Majesteet Maria Feodorowna ja Suurwürst Auujärjepärija rahwast oma ilmumisega  ühe akna juures õnnestasiwad. Jällegi suurepäraline waimustuseawaldus. Siit läks rahwahulk täies korras esiti läbi Newski prospekti, siis Liteinajast läbi Prantsuse saatkonna maja ette, kus jällegi waimustusehüüded kölasiwad. Palkonile ilmusiwad Prantsuse saadiku abikaasa, Prantsuse täiewoliline minister Boutrion, kui ka kindral-adjutant Kuropatkin, kes saatkonnas külalisena wiibis. Hüüti hurraa ja lauldi Prantsuse riigilaulu, millele Wene riigilaul järgnes. Säält laksiwad meeieawatduste toimepanejad edasi; igalpool  aknatel seisiwad inimesed koos jä Ii bnntusiwad rätikutega alla. Wastutule- wad ohwitserid tõsteti käte pääle, kuna waimustusehüüded läbi õhu kõlasiwad. Kui rahwas natukene aega Marmori palee ees peatanud, mindi jälle Talwe-palee ette. Uuesti kõlas riigilaul. Rahwa waimustus tõusis kõige kõrgemale tipule, kui Keiserlikud Majesteedid ennast ühe nurgaakna juuures uuesti näitasiwad.  Mitmesugused rahwuslikud laulud kõlasiwad üksteise järel. Wiimaks lahkusiwad Majesteedid akna juurest, aga ainult selleks, et oma Kõrgete lastega ühe teise akna all uuesti ilmuda. Rahwa waimustus kaswas kirjeldamata suureks. Tundus tahtmatalt, et siin Wene rahwas oma jumaldatud Walitsejaga ühines,  walmis raskel ajal isamaa altarile kõike oma jõudu, kõike oma warandust, oma elu ohwriks wiima. Weel kaua seisis rahwas palee juures, kuni wiimaks üliõpilased  riigilaulu helide all ülikooli poole liikuma hakkasiwad. Isamaalt. Kuresaarest. Sõda, sõda kui koledasti  kõlab see sõna. Kui palju leina, km palju kurbtust, km palju walu, kui palju waesust ja häda ei sünnita sõda I Inimese kõige kallim wara elu Patu läbi õnnistusele! 7 Jeonnvt Emil von Grotthusö'i jutustus. Wäfinult lõpetas ta kord oma juttu, tõstis siis oma parema käe pitkamifi üles ning näitaZ oma ära kuiwanud esimese sõrmega üles lae poole üteldes: Anna mulle andeks halastaja Isa taewas ning ka sina Ernst anna mulle andeks, kui ma sind fiin surma moodi pääl meel haawan. Mina olen ilmsüüta ning sina oled eksituses, kallis Ernst. Need sõnad käisiwad minu hingest läbi. Ilmsüüta? eksituses? Ons see «võimalik, et see nasne mulle surma ingli silma ees «aietada wõib? Ons see «võimalik, et La mulle surma moodi pääl meel kätte püüab maksta ning mulle odaga rindu pistab. Ehk püüab ta aga mulle oma armukese mere arawalamist nn et surres tasuda. See pole küll wist mitte «võimalik, sest ta näos, ta terwes olekus awaldab ennast taewalik rahu ning maailma asjadega ei taha ta mitte enam suurt tegemist teha, — ei, ei, ta ei mvi mitte enam waletada, ei kogunigi mitte. Nüüd tuli aga mulle midagi meelde, mis nnnd sügasalt kohutas. Külmhigi jooksis mu otsa ja palget mööda maha. Ja, aga el. er see pole mitte wõimalit Ah, see lugu sääl wõeraste toaS, kuidas wõib see telsett olla? Ja. ma tean küll, waStaS ta mulle, kui molStiS, mis ma mõtlesin, kurbliku naeratusega,  et aSjaolemised meite wastu näitasiwad,  aga oleks sa ise siis ! ASjaolemised! Ja ka häbemata eksitaja, kelle luud ja liha nüüd mulla all puhtamad, rääkis mulle asjaolemiötest, aga ma ei annud sel korral talle sugugi aega edasi rääkida, ma pidasin ta juttu nurjatuks maleks ning lõhkusin wabandaja kantsikuga läbi nõnda, et ta säält warsti kadus. Kui sul sel korral wiis minutit enam kannatust oleks olnud, siis oleks su eksitus meel õiendatud wõinud saada ning kõik need pahandused ja õnnetused oleksiwad tulemata jäänud. Aga sa ei tahtnud midagi kuulda, sa olid nagu meelest ära. Oh, oleksid sa ometegi mu kirjagi lugenud. Ja, õige küll, kiri, mida ma ilma lugemata  katki käriStasin. Seda olin ma üsna ära unustanud. Aga Robert oleks wõinud kohe teisel päewal minule asja üle seletust anda. Mis mõis tema muud meel teha, kuS sa teda nii hirmsal wiisil pahandanud ja teotanud olid. Kui ohwitser ja mõisnik pidi ta seda pori, millega sa tema auu olid määrinud, kõige püült Üra pesema. Ah ja, auu, auu kaitsmise eest sureb inimene! Oleks ta elama jäänud, oleks kõik need eksitused seletud saadud. Tal ei jäänud muud nõu üle kui kahewõitlust ära oodata ning ka selle pääle mõtelda, et ta surra wõib. Sellepärast oli ta öösel enne wõitluse päewa mulle kirjutanud, milles ta asja täielikult seletab. Ma olen seda kirja alal hoidnud. Ta on nüüd surnud aga sina elad weel Ta pööris ennast natuke küllakile ning wõttis wärisewa käega oma pääpadja alt ühe wäikese ilusa kotikese  wälja mis ma temale siis kinkinud olin, kui ta weel alles minu pruut oli. Waene, waene Robert! Oma merega oled sa meie tutwust ja sõbrust maksma pidanud. Nii noor ja täis elu rõõmu hakkasid alles elama! Siin on ta kiri! Kirjas seisis järgmine seletus: Mina, keS ma seda kirja ning oma nime oma käega alla kirjutan, Robert von Elsdorf, leitnant estmiseZ regimentis j. n. e. astun homme elu ning surma pääle kahewõitlusesse ja tunnistan siin sellega oma auusöna ning ohwitseri auususe ja seaduse pääle toetades, kui ma wõitluses peaksin surema, et minu ja minu sugulase, proua Gertrud Güntheri wahel, kes praegu Dr. Ernst Güntheri abikaasaks on, midagi ette pole tulnud, mis kahtluse ja karistuse wäart oleks, et meie wahel muud midagi pole olnud, kui truu sugulase sõbrus ja tutwuS, ei ole meie üksteisele ialgi muul wiisil ja mõtetel ligenenud,  kui üksnes truu tutwuse armastuses. Et Dr. Günter meie sõbrust kahtlustab ning teiseti mõistab, on üks õnnetu ja hirmus eksitus, mille üle proua Gertrud Günther igal ajal täielikku seletust wõib anda. Seda seletust tunnistan mina Jumala ning surma silma ees mandudes täiesti õigeks, igawest Isa paludes, et ta minu patud, iseäranis aga wiimse, mis ma homme weel teen, mulle armulikult andeks annaks ning ka mindgi igawese õnnistuse osaliseks teeks. Amen. Robert v. Elsdorf, leitnant j. n. e. Anusa meeleline mees päälaest kuni jala tallani, truu kuni surmani ning mina olen teda ära tapnud! Abikaasa mis pean ma siin weel ütlema?! ta oli ingel, kes waikides kõik kannatas, et aga mind hoida ja waigistada, et aga minule ikka õigus jääks, üks puhas, kas see õigus õige wöi kõwer oli, jah mind püüdis ta iga pidi kaitsta ning ma olen ta mõrtsukas! 