ta aasta eest MandshuriaSse saadeti, usuti kindlasti, et ta waStase wäe «võitma saab. Kui kõik nii ei läinud, kuida soowiti, siis üteldi, et selle juures maawalitseja, kelle kätte wägede ülemjuhatus jäänud oli, süüdi on. Sügisel wabaStati Kuropatkin ka maawalitseja mõju alt, ja pandi kõigi maa- ja mcrewägede ülemjuhatajaks, aga muudatust ei toonud see. Wiis kuud walmistati  lahingu wastu ja kui see wiimaks tuli, sai Kuropatkin jällegi lüüa. KeS teab, kas mõni teine ta asemel paremini oleks teinud. Tema oli ettewaatlik  mees, ja wahest oleks parem olnud, kui ta iseenesele wiimase silmapilguni uStawakS jäänud ja Mukdeni juurest acgfamini  lahkunud oleks. Siis oleks Mandshuria  päälinn küll jaapanlaste käes, aga Wene sõjawägi olles terwe. Wöib olla, et mõni teine ta asemel, mõni hoolimata kallaletungija, oma wäele mitte ainult kahju teinud ei oleks, maid ta juba ammugi  häwitanud oleks. Julge pealehakkamine  on pool wõitu, oga wahel wõib ta wäga haledalt lõppeda. Olgu kuida on, nii palju on selge, et Kuropatkiu palju armastatud juhataja oli. Tema hoolitses oma meeste eest hästi, ja kui nad sellegi pärast palju puudust kannatama  on pidanud, siis ei ole see tema süü. Kaugelt paremini kui ialgi enne, on Wene soldatid selle sõja ajal süüa saanud, ja kui see nii on olnud, siis on see Kuropatkini hool. Tema oli inimene, kellest inimlikumaid sõjas leida ei ole. Et nüüd uu» wäe ülemjuhataja sõjakäigus  muudatust wõikS tuua, ei ole arwata. Wana Linewitsh on wahwa meeS, aga mis wõib isiklik wahwuS fiin palju aidata. Tema tunneb Jda-Aafiat hästi. Hiina mässu ajal 1900 aaStal, oli ta Wcne mäe juhataja, ja niisamuti ka läinud aastal, enne kui Kuropatkin fõjawäljale  jõudis. Siis on ta kaua aega Wladiwostokis elanud ja säülset wäge juhatanud. See kõik on wäga hää, aga wäga suurt tähendust ei tule sellele anda. Linewitsh on sunnitud sõda wäikse wäega edasi pidama ja wõib olla ka lõpetama. Tema on ajutine juhataja, keS ette aStub, kui teisi suuremaid ei ole. Tema saab ainult kõige tarwilikumaid asju õiendama, uusi, tähtsamaid ci saa tema ette wõtma. Meie ametlik sõnum lausub, et meil Muldeni lahingus haawatuid üksi 50 tuhande ümber on. Wenelaste ja japanlaSte kahjust kokku ütleb „Nvwoe Wremja" sõnumisaatja, et see wähemalt 200 tuhat meest wälja teeb. Niisugune hirmsa kaotuse puhul, kui Muldeni lahing on, tükib wecl küsimine keele pääle, kas siis mitte juba kord rahu kätte ei tule. Wäljamaa lehed kuulutawad kindlasti rahu ette ja Prantsuse mõjurikas leht „TempS" annab Wenemaale tungiwalt nõuu rahu teha. Kui Prarttsusemaa 1870/71 mitte rahu teha ei tahtnud, siis olla tal palju suurem põhjus olnud sõda edasi pidada, sest ta wöidelnud oma riigi maa eest. Wenemaa sõda MandshuriaS ci olla aga muud kui asumaa pärast alustatud ja ainult suurte wäehulkade läbi, mis sinna saadetud, olla ta tähtsaks läinud. Wene maa ci tohtida mitte end MandshuriaS nii palju kulutada, et ta omad kohused, mis tal Europas ja Hommikumaal Aasias on, unustusesse jätab.  Tuletame  fiin meelde, et Prantsufemaa ja Wcnemaa lepinguga ühendatud on, siis saame aru küll, mikSpärast Prantsufemaa nii tungiwalt Wenele rahutegemist soowitab.  Sest mis on siis wiimaks Prantsusemaal  Wene lepingust kasu, kui Wene end nii nõrgaks teeb, et tema hääl politika ilmas ammugi mitte enam seda ei maksa, mis ta enne sõda maksis? Mukdeni lahingut tunnistab „Voss. Ztg." kõige suurema lahingu olewat, mida ajalugu iolgi tunneb; ta wõrdleb seda teiste suurte lahingutega. Liaojani lahingus wöitlefiwad Wene poolt umbes 180,000 meest, kuna jaapanlasi üle 200,000 mehe oli. Mukdeni lahingu algul oli Wenemaa oma soldatite arwu poole miljoni pääle suurendanud, kuna jaapanlasi 400,000 mehe pääle arwati- Kui ka need arwud kõrgesti arwatud on, wöitlefiwad aga Mukdeni juures kindlasti üle poole miljoni mehe üksteise waStu. Leipzigi lahingus, mida kuni siiamaale ajaloos kõige suuremaks  peeti, wöitlefiwad 171,000 prantslast  301,000 ühendatud riikide soldati wastu. Ka langenute armuga, «is ialgi lahinguwäljadel on langenud, käib Mukden kõigest siiamaale peetud lahingutest üle. Praeguste teatuste järele on «venelased üheS haawatutcga 150,000 meest kaotanud, kuna 50,000 mangi on wõetud. Kind- Ohked. O. Sncg'i järel P. Olak Must õõ lasub üle maa. Külm minge tuul MÄhiseb kaoljauis*), metslikult määratumaid  körsa raputades. Wahetewahel langemad uägematast taewast külmad wihma piisad. Noor ohwitser on pääle pikalise minestuse  jälle üles ärganud. Ta walutawas ajuS koguwad ja segiwad segased mõtted, mälestused. Kõrwus kumiseb ikka meel suurtükkide mürin, kõik keha walutab ja rinnas tuletab ennast haaw walusate pistetega meelde- Paäkohal nagu mühisekS midagi, nagu weereksiwad laened Me. Märg Ja see pimedus läbipaistmata, õudne Haawatu tõuseb istukile. Ta otsa ette asub külm higi. KuS ma siis olen? Wee all wõi hauas? Nõrku käsa wälja sirutades, puutub ta kooljani paadesse. Kaoljan I sähvatab peaaegu nagu rõõmustan  mõte läbi haige pää. Secsamma mu üle kohiseS- jdlidas olen ma oga siia sattunud? Ja siin Siit ei leia mind keegi. Ei leia, sosistawad kuiwanud huuled. Pärani kistud silmad wahiwad ikka meel õö musta sügavusesse. Rrnd mõõnab raskelt- Ja korraga woolab meeleäraheitmine, nagu määraru kõrwetaw laene ta hingesse. Kõike jõudu kokku mõttes toetab ta end litte najale ja hüüab waljuSti, kaebawalt, meeleheitlikult. Meeletuma surmav? rlu karjatus  oli see. See oli elu ise, wöidetud, südamesse trehwatud, merest tühjaks jooksev  elu, mis jääl karjus ja appi hüüdis. Läbi öö waikuse käib wäriu, nagu oleks see hädakisa teda kohutanud. Ei kuuldu kõrte kohinat, nagu oleks haiglane hüüd 'j VU i»so-p õhusse rippuma jäänud, lõpmatult, hirmus nagu haud, mõistuseta nagu meelcäraheitmine.  Aegamööda muutub kisa metsikuks, koledaks hulgumiseks ja kaikub kaua weel waikses öö õhuS. Ja waikib Silmapilk asub lagendikule ühwardaw waikus. Hinge tagasi hoides, pööraselt tuksuma südamega, kuulatab haawatu ja ootab mõstust.  Weel ripub pääsmise lootus elujätiste küljes Ja ta ootab, ootab Asjata Endiselt kohiseb tuul kaoljanis, kuid üle selle ei sega mingisugune hääl waikust. Piinaw aeglaselt kaowad minutid. Haawatu jõud hakkab lõppema. Ta wajub maa pääle maha ja lameb nii liikumatalt, pilguga öö mustasse sügawusesse tungides. Keegi ci waSta ta hüüde pääle Juba waatab surm jäätawal pilgul talle filmi. Ja selle õudse waate all kustub wiimanegi lootuse säde. Haawatu lamab liikumatalt. Ta palgele langemad wihma piisad ja ühinewad pisaratega,  mis pikkamisi ta silmist wälja walguwad.  Ta nutab jõuetult, nagu lapsuke. Meestäraheitmise hoog, mis talle kord jõudu oli andnud, ta rinnast meeletuma kaebehüüde  wälja surunud kustub. Asemele asub malmis olek saatusele alla heita Ta ei mõtle mitte millegi pääle, ei püüa midagi meele tuletada Ainult üheks minutiks lööb kustum elu meel kord nagu loitele. Eemalt ulatab ta kõrwu hääl, nagu hoigamine, nagu hädakisa, wõi kauge hulwe. Waewaga meeli koos hoides, kuulatab ta ahnelt. Hääl ei kao ja mõne silmapilgu järel mõistab haawatu, et see kaugelt komisew suurtükkide mürin on. Jah. ta tunneb seda metSlikku hoigamist, hoigamist, mis tuhandate surmast, armuta pisaraist ja piinadest kõneleb. Ja uue piinama haleduse hoo mõju all ringutab ta oma hiljuti meel wöimsaid> nüüd aga nõrkenuid käfa Pikkamööda,  peatamatult weerewad pisarad mööda palet. Ta nutab ennast, oma kuStuwat elu; ta nutab nende parast, kes fääl kaugel mõirgawate ja hoigawate suurtükkide kõmina saatel surewad. Ta nutab Ja oma pilwi ikka alamale ja alamale wajutadeS, nutab temaga ühes külm, pime öö. (Lõpp.) Möndasugust. Unustamise tagajärg. Inglismaal suri hiljuti üks elatanud mees ära, kes nagu tõendada wõidakse, «viiekümne aaSta jookjul ühtegi korda omast majast wälja ei ole läinud. Ühele oma paremale sõbrale jutustanud ta sellest järgmiselt: Noores põlweö käinud ta kord reisimas, ning saanud teel ühe kena tütarlapsega tuttawaks, kes temale wüga meeldinud, ning temas tõuSnud wägew tung ilusat tütarlast omale taasakesekö kosida. Kiirelt koju sõites kirjutanud ta tütarlapsele ja ta «vanematele liigutama kirja, milles ta oma pakitsemas põues pesitawat soowi awaldanud ja palunud, tema palwet mitte tähelepanemata jätta. Sellepääle «vaatamata jäi noormees ilma mingisuguse «vastuseta. Saatuse kibe löök ajaS õnnetumat meele-» äraheitmisele ja omas suures kurwaStuseS kiskus ta kõik sidemad katki, mis teda «välise ilmaga ühendasiwad. PSüle wanamehe surma leidfiwad sugulased  tema raamatute hulgast muude seaS ka ühe kinnipitseeritud kirja. Kõikide suureks imestuseks nähti, et ta seesama kiri oli, mis nimetatud mees kord oma armukesele oli kirjutanud, aga teda ära unuStaS poSti panemast. 11. Saarlane 190 S.