Saarlane UM Kleiildine poütikl! kjaieh! ms- ja linnarahwaie UM IV° 53. Reliapäewal, 3, jammril 1903. XVII aastakäik. maksab—s>-  Ilmub igalksisi,pä-05V«5,r. Kurcsaarcs KauSa-uulitsas iir.l ?, Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste petit rida maksab 3 k. -4.- Meil uueks aastaks wana Jumal? -Saksa lauliku Karl Gcroki järele, uueks aastaks wana Jumal weel jäägu saatjaks armu wäes; ta oma lapsi wanal ajal ju saatis kange käe najal, me tulewik on tema käes; meil uueks aastaks roana Jumal weel jäägu saatjaks armu wäes! Uus õnn meil tulgu uueks aastaks, wett küll Jehoowa kaewudes; küll ta ka lume hanged kaotab ja nurmel, niidul wälja laotab meil wilja, rohtu külluses; uus õnn meil tulgu uueks aastaks, wett küll Jehoowa kaewudes! Meil uueks aastaks wanad mured, ei weel meil hingamise maa; weel käime teed: pea paistab päike, pea sadab wihm, pea weereb päike, weel on meil waja wõidelda; meil uueks aastaks wanad mured, ei weel meil hingamise maa! Uut lootust meile uueks aastaks, noort rohtu weclgi kannab maa, toob lilled meie aasadele, weel tuleb linnuhääl, nii hele, meid terwitama rõõmuga; uut lootust meile uueks aastaks, noort rohtu meelgi kannab maa! Meil uueks aastaks wana usku, siis wõit on kindel wõitlejal; onn suil, mu rahwas, küll sa jõuad siin edasi, kui walgust nõuad ja sõdid Jeesu lipu all; meil uueks aastaks wana usku, siis wõit on kindel wõitlejal. Uut südant meile uueks aastaks, uus leht meil eluraamati!; säült jäägu ära manad patud, waen, wana, saagu unustatud ja wana wannc kadugu; uut südant meile uucks aastaks, uus leht meil eluraamatu! 3 Aianduse sõbradele. Kõikide nende küsimiste pääie on „Pomologia õpetuse" raamatus iga sordi juures nii hästi krooni wormimisc kunsti wacwait tunnewad, siis on niisugused õpetused neile wäga tarwiltkud. Nagu teada, kaswatatakse talu aedades ainult tüwipuid, jäetakse nende kujunemine hoopis looduse hooleks, mis läbi nad ka ühti päris nkutuma ja metsiku kuju saamad. Et aga oksa lõikuse läbi puudele ilusa ja korraliku krooni saab, mis päälegi waremait wilja kandma hakab, siis on ka niisugune õpetus meie aednikkudele tingimata kasulik. Kõikide kunstpuude kaSivatusest, vigu see põesas-, piiramidi-, sammas-, wõre-, nöör-, ehk pottpuu wormil, ei ole aga meie talu aednikkude juures juttugi meel. El aga niisuguste kunstpuude 3 Jõulupuu läbi. Olete hulluks jäänud? Mis teil on? Oh teie, teie teate ju seda wäga hästi; Teie tütar, preili Elsbet . . . Kas teie ei taha kõige wühemast teda teretada? Ei mitte, ci mitte! Ütelge mulle wähemast,  kust ma wälja pääsen, ilma, et ma nacsterahwastega wastakute lähen! Ei kusagilt, kallis tohtriherra- Kui teie tõeste mitte nendega kokku puutuda ei taha, siis peate nii kauaks siia minu töötuppa astuma. Kohe kui jõulupuu üra põlenud on, läheme meie ülestuppa sööma. Teie wõite siis eest uksest wälja minna, kui teie mitte paremaks ei pea . . . Ei, ei, jumalapärast mitte. Just nõnda, kuidas teie soowite! Selle pääle astus tohter prohweSsori kirjutustuppa ja tõmbas ukse oma taga kinni. Kohe helistati kella sille märgiks,  et nüüd kõigil luba oli jõulupuu  juurde sisse astuda. Ta kuulis Kati hõiskawat, naljakat häält ja ka teise õe pehmet peaaegu kurblikku häält, mida ta ükskord ülewäga armastanud oli. Niisamuti  tundis ta tädi Dorisse kuiwa tiSkanti  hääle ära, kelle wihmawarjude ohwriks  ta kord pidi langema, nagu Arnold von Winkelried Austria meeste odade ohwriks  langeks. Siis kuulis ta sammusid oma ukse poole tulewat. Siin läheb wäga palamaks! ütles prohwessor  ja lükkas ukse natukse lahti, nõnda et tohter ennast ikka enam nurga sisse pidi suruma, kui teda mitte ei peaks nähtama. PrshweSsor hakkas kõnelema. Õiguse poolest pidite teie wallatumad tüdrukud see aasta ilma jõulupuuta jääma. See puu siin olen ma sellepärast ostnud, et ta teadis mulle kõiksugu asju jutustada Hahnenkleest ja BokSwiisift, sest ta on nende kahe koha wahel suureks kaSwanud. Noh, säält olen ma ilusaid asju kuulda saanud. Seda oli hädaste tarwis, et see wäike lobiseja mitte mõne wõõra kätte ei juhtunud! . . . Ning übe assessoriga oled sa, mu armas Elsbet kihlatud olnud? Heinrich, kust sa seda kõik tead? küsis tädi poolteed nukralt. Jõulupuu käest! naeris prohwcssor, kuna Kati ennast selle üle wäga rõõmustas. Elsbet ei tahtnud teda! seletas tädi kindlal toonil. Oli küll peenike mees. Laia päälaega, kus pääl oleks wõinud kurni lüüa! wiskas Kati külmalt wahele, noor wäga kena mees! Mis sa teraw nina ka sest tead, hüüdis tädi tagasi tõrjumiseks wahele, paljas tulipää  oli ta muud midagi! Ons ta ennast pärast seda weel näitnud? Mis? Kuidas mõis ta seda, tädi? wastas Elsbet  erutusest tulipunane ja silmad wett täis. Sa ise peksid ta minema, tädi sähwas Kati wahele. Õige armastus ei lase ennast ära kohutada!  otsustas tädi. See on küll õige, tõendas prohwessor. Aga wõis ta seda teada . . . Oh, ta on teda koguni musutanud! ütles  tädi waljult wahele. Ja seda, Elsbet, lasksid sa omaga teha. Koguni mitte papa! tõrjus ta lõkendama!  näol tagasi. Aga poolteed! tõendas tädi kangekaelselt. Jah, sellepärast, et ma teda armastasin! nuuksus Elsbet . . . Selle pääle jäi tükiks ajaks toas kõik wait. Ainult jõulupuu küünlad rägisesid, kui nad wahele wahel mõne waiguse kuusepinna kätte saiwad. Siis aga astus kahwatult ja wankuwa sammuga keegi prohweSsori kirjutustuast wälja. Tohter Winter! karjus Kati ja lendas oma isa kaela. Papa, seda oled sa mehisest  teinud! Tõesti, seda ei oleks ma sust mitte uskunud! Preili Elsbet! sosistas tohter wöbisedes, Armastate mind ikka weel? Elsb-t waatas läbi pisarate oma isa poole, kes liigutult lubaandmiseks ta poole noogutas ja laskis siis aralt oma walwaka pää armukese rinna najale. Tädi Doris tegi meeltäraheitwa näo. Tema südames mõllasiwad wiha ja häbi. Ta tundis ennast ses seltskonnas ülearu olewat ja tahtis sõnalausumata uksest wälja minna. Sää! ruttasiivad Elsbet ja tohter temale järele ja palusiwad teda mõlemad, nõnda südamest, nagu seda ainult õnnelikud hinged  teha wöiwad. Ja kui ta weel wübis oma tagasi pööramisega, siis oli ka juba prohwessor tema körwal ja pani oma käe tädi kuiwetanud kaela ümber ja ütles rõõmsalt:  „Rahu maa pääl!" Möndasugust. Lihtne lahutus. Kongo jõe ääres elawate neegrite juures kutsub isa, keS oma tütart mehele paneb, oma sõbrad kokku, wõtab ühe kepi ja murrab ta nii paljudesse tükkidesse, nagu tunnistajaid juures on. Iga üks saab ühe tüki, mida ta hoolega alal hoiab. Tahab nüüd abielu rahwas ennast lahutada lasta, mida ka