Saarlane UM Üleüldine polilika ajaleht maa- ja linnarahmle. lk 50. Teifipäewal, 14. detsembrll 1904. maksab: Ilmub igal tsisipä-StVt»?. AuresaaresKauba-uulitsaS Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste petit rida maksab il s. Puude müümisest Kuresaares. Selle üle on Kuresaare ajalehed juba mõned hääd korrad kõnelenud ja püüdnud ära seletada, kui palju pahandust igakord puude ostmise juure» ette tuleb. Need kirjad aga, mis siit saadik selle asja kohta ilmunud, on kõik ostjate poolt olnud ning seega siis kõik ühekülgsed. Nende järele paistab nii wälja, nagu olekstwad puumüüjad ainukesed ülelõöjad, oma poole kiskujad ja pahanduste  sünnitajad. Aga asi on sagedasti just ümber» pöõrtud. Sellepärast lubatagu siis siin ühe puumüüja  poolt ka mõni sõna selle asja kohta öelda. Minu arwates on just puumüüja see, kes kõige kibedamini seda tunneb ja selle all kannatab,  et puude müümise kohta ühtegi määrust ei ole, saagu puud „sülla" ehk „koorma" wiisi müüdud. Waatame siin esiteks „sülla wiisi" puumüümisk. Pnusüllad metsas, kust nad linna tuuakse, on tas sust õiged, ehk mähe suuremad. Wähemad ei wõi nad mitte olla, sest wähemad süllao ei saa metsa» puuraiusatcit wastuwõtmise suure», kus iga süld üksikult särele mõõdetakse, mitte wastu wõe-- tud. Suuremaks lähemad nad aga siis, kui raiudes süld peaaegu malmis hakkab saama, aga sust mitte täis ei tule. Siis on raiuja sunnitud weel ühte terwet puud maha wölma. Ta ei wõi aga mitte sest puust ainult nii palju wõlta, kui palju temal selle sülla päälc just lärmis on ja siis muist maha jätta. Ta peab selle puu ära saagima ja halgudeks lõhkuma. Maha ei tohi midagi jäätud see on metsa raiskamine. Hää oleks nüüd, kui ta selle sülla ligidale teise jälle wöiks teha, siis paneks ta ülejäänud halud selle sisse ja asi oleks seega korras. Aga wäga sagedasti on temal. olgu sügama lume wõi pehme maa pärast, ilmwõimatu  omad ülejäänud halud süles uue pinu koha pääle kanda. Mis peab ta nüüd tegema? Mis muud, kui wiskab need mõned sületäied sellesama sülla otsa ja nõnda on siis see süld harilikust sülla suurusest hulga suurem. Et aga puuwedaja enamisti ikka üks teine inimene on, kes sellest ühtegi ei tea, et see ehk teine puusüld suurem on, sellepärast paneb ta igakord terme pinu pääle ja toob linna. Linnas aga, kus süld mõõdu järele üleSse laotakse, on sellest hoolimata, et mõõt ausasti täis pandud kohe ostja poolt tüli lahti, miks mitte kõiki halgusi sinna ei jääta, sest need olla ometi ka koormate sees olnud. Kui nüüd müüja pehme inimene on, siis jätab tema need puud sinna, mille üle ostja muidugi rõõmustab, et temal õnneks on täinud müüjat kümnekonna poolteistme  haluga üle lüüa. Oleks nüüd müüjal üksainus ehk paar sülda puid müüa, siis ei teeks ju sarnane  mõne halu jätmine temale ka suuremat kahju. Asi saab aga siis hoopis tõsisema laadi, kui keegi puumüüja on, kes saja ehk meel Neid inimesi leidub küll, kes sellest kergesti aru saamad, et kui süld täis ei tule, siis juurde tooma peab ; aga kui süld on täis tulnud ja halgusi üle jäänud, ja ct neid siis ära wiia wkib, sest ci taha üksgi ostja millegi hinna eest aru saada. See on esimene pahandus. Teine pahandus on enamiSli jälle see, et siis, kui laduja mingisuguse juhtumise läbi puu sülla põhja sugu pitkema on pannud, ostja sellest aru saada ei taha, kuidas ruutjalgade järge arwatud pool sülda puid on. Tema omalt poolt jääb üksluiselt selle juurde, et pinu madalam on ja mis siis muud, kui lao kõigest sülla kaubast hoolimata Me lisa haigusid juurde. Niisammuti on ka lugu ümberpöörtult, see on, kui sülla põhi paar tolli lühem juhtub, siis nõutakse kõrgusele kõigcwähemast 7—S tolli kaubapääie, muidu ei arwata see paar tolli mitte täis tulewat, seda tähele panemata jättes, et seitse kaheksa tolli, mis pääle pannakse, üle üheksa jala käib, kuna jälle paar puuduwat tolli ainult ü jalga teeb. Juhtugu see süld nüüd suurem ehk wähem, ükskõik pahandus on ikka käes ja tüli lahti. Hiljuti kurtis üks puuwedaja mu ees, öeldes : „Jumal hoidku, linnas elab üks hirmu» tige liik inimest, nad riidlewad iga tühja asja pärast; neil on nii palju „paragrahwisi", neid ep jõua ükSgi päha õppidal" Kolmandama pahanduse sünnitab puusüllale wäätide sisse panemine, mis Saaremaal juba manast, hallist ajast saadik pruugiks on. Neljas suur pahandus „süllakauba" juures on meel see, et kui teed halwemaks lähemad ja kaks hobust, nagu see harilik on, poolt sülda mitte enam linna tuua ei jaksa, siis on puumüüja üsna kimpus. Paar sületäit jääb metsa maha. Lähed sa ilma nende paari süle täieta, siis ei tule süld linnas täis ja sedel kui ka raha jääwad õigusega saamata. Ja jälle nende paari sületäie pärast kolmandat hobust seltsi wötta, on ka muidu hobuse lammutamine ja näeb naeruwääriline wälja. Kõige õigem oleks, kui sellele hobusele ka koorm saaks pääle pandud ning sellest koormast siis linna» teistele pooljüldadele lisa antud. Aga katsu seda, kord teha ! Esimene puu ostja, kelle Suue sa lisa koormaga sisse lähed, ei lase mitte ühte tonki säält ära tuua. Ka kõige pitkemast seletusest hoolimata, ei wõi tema sest sugugi aru saada, Tennekstoni õnn. 25 A. v. Perfalli järele E. W. E. Laewa pääl wahiti mind kui päris imetegu.  Murtud küfiwarrega päälegi, sellel külmal ajal weel eluga pääseda, oli ka tõeöti imetegu. Üleüldise kaastundmusega sain mina siin waStu wõetud. Iseäralise soojusega lähenes üks herra Sanders Glasgowist  minule, kes Ameerikast koju tagasi sõitis. Jgapüew tuli tema, nõnda laua kui mina haige olin, minu juurde ja iStuS tundide kaupa minu woodi ees. Osamata tohter tegi mis wõimalik, et minu kätt täiesti wigaseks teha! Mis aitafiwad mulle nüüd kõik mu hääd ettewötted ja plaanid, mis tähendas mulle mu päästetud elu! Mina olin ju wigane ja selleläbi päriselt tööwõimetu. Herra SanderS aga ei lasknud mind meelt ära heita. Tema päris minu minewiku üle järele, mida mina temale õigust ütelda, hakatuses mitte tõetruult ei kirjeldanud.  Ning, ehk tema küll märkanud oli, nõnda kuida tema seda mulle hiljem ütleS, et temale kõigiti tõtt ei olnud rääkinud, tundis tema fiisgi ära, et minust weel edaspidi õige mees tulla wõib. Üks päew enne sihile jõudmist, küsis tema minult, et kas mina tema teenistusesse aStuda ei tahaks. Tema maja suurus ja tähtsus ollwod mulle juba enne tuttawad Mina walasin nüüd selle üle rõõmu pisaraid, et mul ometi weel võimalikuks oli saanud ümberpöörda  ja uut elu hatata. Ning et tema pakkumine seda ettewõtet minu südames weel kinnitas, on ise enesest mõista. Häkitselt  tärla» «ya mulle meelde, et kui se täiesti uut elu algada tahad, siis pead sa kõik wana enesest ära heitma ja igast pettusest  waba olema mees, keS sulle uut kindlat tulewikku pakub, peab ka kõike sinu minewikku tüieSti tundma, tema eest ei tohi sina ka mitte köigewähematgi ära marjata, tulgu mis tuleb, oga kõik pead sa temale igatahes ära rääkima. See ei lähe, et sa oma uut elu uue pettusega püäle hakad. SiiSgi wiiwitafin mina kaua, enne kui oma süüd tunnistasin. Mina ei olnud omaS otsuses, mida mina herra SanderS'si kohta teinud olin, mitte eksinud. Tema julge iseteadline ja kindel maim ei näinud mitte ainult minu suurt süüd ja sügawat langemist, maid ka minu tõsist kahetsemist ja kõikumata kindlat parandamise tahtmist. Tema meelest oli see püäle kauba enam wäärt kui see, et mina läbikarsumata ja igast kiusatusest puutumata mees oleksin olnud. Täna, kümne aasta järele, tohin mina ilma kiitlemiseta tunnistada, et mina mitte ainult herra Sanders'si asja toimetaja ja asemik ei ole, waid ka tema sõber, sõna õiges mõttes. Minu koha kindlus ja tähtsus on ka ainuS põhjus, mis mind nõnda wabalt ja kartusetalt sellest aõjaft rääkida lubab. Sellest wiimfeft lausest hoolimata oli fiiSgi imestus tema piirita otsekohese tunnistuse  üle suur. Miks tema seda nõnda täiesti tegi, oli igaühele arusaamata. Mõned pidafiwad seda koguni mõneks äriliseks wiguriks, millega tema Dearbornisse mõjuda tahtis, teised arrvafiwad jälle, et tema sellega ainult uhkustada tahab. Ainult naesterahwad oliwad ühemeelelised tema kiituses ja imestlemises. Ning teie abikaasa? päris Dearborn, kellele see imelik oli, et Carter oma perekonnast  enam sõnagi ei lausunud. On surnud, waStaS Carter lühidelt aga iseäranis rõhuga. Ning teie laps? On suureks ja iseäranis ilusaks neiuks sirgunud; ta mu ainus rõõm weel minu elus. Päältkuuljad tõufiwad püsti ja aStusiwad salkades teistesse tubadesse; nemad tahtfiwad kuuldud lugu oma all läbi rääkida. Ainult Braddon oma abikaasaga jäiwad istuma, wõõraStadeS waatafiwad toast lahkujad  ümber ja nägiwad nüüd alleS, et proua Anne pää, surnu tahwatult ja kinniste silmadega oma abikaasa rinnal puhkas. Herra Braddon waewaS ennast asjatalt seega, et teda elusse äratada. Dearborn oli meeleheitel. Aga Braddon, miks teie ise sellepääle ei mõtelnud, et teie abikaasa selle 100 jutustamist wülja ei suuda kannatada, teie teate ometi ammu juba, missugune tagajärg sellel jutul tema kohta onl Mina ei saa temast aru ning teiest enesest ka mitte! Minul on otsatu kahju sellest juhtumisest, herra Braddon, aga mina ei wõinud ju sugugi seda aimata, wabandaS herra Carter. Wiimane kui wõõraS lahkus saalist ning proua Dearborn wedaS suure rutuga kõiksugust  aSju sinna, milledest ta abi lootis. Juhtumine näitis seekord aga wäga tõsist laadi olewat. Proua Anne pidi woodisse kantud saama. See oli tõepoolest hirmus õhtu, mida herra Braddon täna ära oli elanud. Tema süda kee» tulises wihaS herra Carteri waStu, XX. aastakäik