Põhjusmõttelikult olen ma edumeelne ja parajuse poole hoidja. Ma olen kindel selle pääte,  et parajuSlaste kätte edaspidi wöit jääb ja et tagurlased ja käremeelsed langema peawad. Ja töötamist edumeelsuses, seaduslikkude abinõudega  ja wägiwalda solgades pean ma just õigeks rahwa meeles töötamiseks. ScllcS sihis töötamises on kahepoolseid waStascid. Paljud suure- wõi mõisamaa omanikkudest ei tahaks seda mitte näha, et mõisate mitmesugused  eesõigused, mis rahwa Majanduslift  elu kitsendawad, kaoksiwad. Ja sellepärast  olengi nii mõnigi kord kuulda saanud, et „Saarlane" wiimasel ajal. minu omandus, l, kihutajate kilda olla aStunud,  selle pääle maata mata, et siin praegugi  mitmeid mõismkkufid on, keg seda õigeks ja ajakohaseks peawad, et talurahwaS  oma õiguseid nõuab, ja et rahwa majandussist elu kitsendawatel «õisate eesõigustel enam eluõigust ei ole. „Nowoje Wcjem." loeme, et tähtsamad Kuuramaa mõisnikud otsustanudgi olla rahwa soowidele mõisate eesõiguste kaotamise ja kohuste ning orjuste talu- ja mõisamaade wahel ühesuguse jaotamise asjus wastu tulla. Palju pahemad wastastd on praegu aga käremeelsed wõi põidläSte portcipoolehoidjad. Kär e d useg a tahetakse praegust riigi korda kukutada, rahwaft kihutatakse üles niihästi «valitsuse «vastalisele kui ka.niisugusele tegewusele,  mis rahwastmajanduslisill õnnetusesse wiib. Kui kaugele kihutajate tcgcwuS meid juba wiinud on, seda näitab praegune silmapilk, kuS meie sõjaseaduse all olema peame. Missugusesse kitsikusesse  kihutajate tegewuS meid majauduSliselt  saaks wiima, seda pole ka raske ette arwata. Siis on kihutajad suuremalt osalt sotfial-demokraatia poole hoidjad, mille eessihi ühisuse riigi asutamine, eraomanduse ja perekondliku elu kaotamine on. (Pitkema seletuse sodsial-demokraatia üle toome tuleivases  numbris.) Sarnases meeles töötamist peawad põidlased õigeks „rahwa meeles" töötamiseks.  Mina olen oga pohjusmõtelikult põidlaste partei püüdmiste waStu, sest et nende läbi rahwaft ainult õnnetusesse wõib wiia. Üsna loomulik on ju siis, et põidlased  minu tegcwust „mitte rahwa maimus  töötamiseks" tembeldawad ja sell - pärast ka otsustafiwad „Saarlast" boikoteerida.  Kuid fiia juurde pean tähendama,  et ka paljudel kihutajatel mitte oma, waid rahwa kasu eesmärgiks on, aga nad ei ole selleks mitte õiget teed «valinud. Mõned rääkiwad, ma olla mõisnikkude poole hoidja. Kui ma mõisate eesõiguste kaotamist ja mitmesuguste rahwa majandusliste  olude parandamist nõuan, kudaS wöib siin mõisnikkude poole hoidmisest rääkida. Niisugused rääkijad arwawad, et „rahwa mees" peab ainult teisi siunuma, ässitatawat  tööd tegema, igasugust wägiwalda hääks kiitma jud- Kuid niisugust tööd ei taha ma mitte teha. Sest auus a w õ itlUsega  wõidame palju rohkem. Põidlaste boikoteerimise tõttu ma uuel „ Saarlast" kinni ei pane. Oma sihis jään ma julgesti ja kindlasti seisma ning selles sihis töötades saab aeg näitma, et põidlaste otsuste tegijate kott tühi kott on, mis mitte püsti ei seisa. Tänase numbriga äigab minul suurem tegMUS ajakirjanduse wäljal. Raskeks teeb seda tegflMst ülemal tähendatud asjaolud. Raskeks teeb seda ka praegu maksaw sõja. seadus- Aga usk auusale wöidule walitud sihis annab skdidust ja julgust. Siis cdllsi ja edasi ning kaastööle minuga kõik, k. llel «uus eduline töö rahwa elu parandamiseks kallis. C. Palk. Taewas maa pääl. Emü Grcgvrowsiis'? järele. Kirjutatud 1950 aastal. Eessõna: Nüüd, kuS maailm jälle kergemalt hingab, süda jälle rahulikumalt lööb za hirm ning meelcüraheumine mitu enam waadet ei tumesta, nüüd, kuS mööc-a läinud aegade hirmsad sündmused weet elawalt igamehe maimus eluts wad, tahan ma püüda oma raSkesü katsutud rahwa elu meie aastasaja esimesel aabtakümncl üksikutes piltides kirjeldada. Peaks see tulewatel põlwedel õpetuseks ja hoiamseks olema! Oleme meie, keS meie mööda läinud aasmtel ärarääkimata ahastust ja häda ihu ja hinge poolest kannatasime, und näinud  ? Oli see kõik, mis meie läbi elasime, tõesti sündinud lugu? Wöi oli see paha painaja wöi unenägu, mis meid piinas? Kewade on jälle kätte jõudnud. Puud särawod oma ilusamas ehtes, linnud laulawad  oma ennemuistseid armsaid laulusid, jõed suatwad kähisedes oma wett mere poole ja tuul mängib sahisedes puudeladwus.  Midagi, ei ole muutnud! Mitte midagi. Isegi taewas ei ole punasemaks läinud, ehk küll tuhandete ära tapetud inimeste wereaur sinna poole üles tõusis. Tema laotab ennast ikka weel sügaw-siniselt  sinawalt üle Lerwe maa. Midagi ei ole ennast muutnud! Kõik on nagu enne. Kõik loodufekäit ja seadus on muuimataks jäänud. Ei ole ära lõpnud  ei seemendamine ega lõikus, ei külm ega palaw, ei suwi ega talw, ei ei päew ega öö. Weel käiwad päike, kuu ja tähed oma igawest teerada, ja ikka weel nagu juba aasta tuhandate eest sünniwad inimesed suure waluga, weel ikka elawad nemad ja kannatawad, wihkawud ja armastawad  ja langewad siis «viimaks hauda. Asjata on kõik inimlik kunst ja kamalus, kõik inimlik jõud ja ettearwamine. Sellega ei wöi siis mitte maailma ega loomust tema igamesteft rööbastest körwale saata. Jima iluta, ilma märwita, lihtsalt, tõsizelt ja asjatruult tahan ma seda kujutada,  mis ma läbi elanud olen; mitte kui luuletaja, mitte kui maalija, waid kui käsilõölme tahan ma kirjutada. Kained, kuiwad teed, luuletuseta arwud ! Unistus? Mina ei pruugi sind mitte! KeS pruugib sind, kui tõsine asjalugu kõigest sinu kunstist üle käib? Ja nüüd asja juurde! Jlmuskmata asi oli sündinud. Rutemine  weel, kui isegi need arwasiwad, kes õnnetust tulema nägiwad. Sotsial-demokraatia  oli wõitnud, hiilgawalt täiesti woitnud. Ammu juba käis sögaw, raske wool läbi rahwa, mitte ainult läbi töörahwa;  kõik, rikkad ja waesed, wägewad ja nõdrad, wabrikuomanikud ja wabrikutõölised,  mõisaomanikud ja sulased, prouad, ja teenijsdtüdrukud, hcrrad ja teenrid kõik teadfiwad, et midagi suurt ja arusaamata  tuleb ja tulema pidi. Kus oliwad kõik need tuhanded auusameelelised sotfialdemokraatlised  jäänud, kõik need tuhanded auusad töölised, kes oma auusa südame jotsstil-demokraatia kätte armud ja midagi muud ci tahtnud ega nõudnud, kui oma elukorra parandust kohascS ja wiisakas seltskonna piirides ? Ei olnud ühtgi rahulist  silma, külma mereliselt mmlejat pääh, ega terwet südant enam! Kange wihkamine,  kadedus ja laimamine igal pool. Hirmsasti otsivad sotsial-deinokraatia kihutused  ja üSsitused kõik meeled äraseganud.  Kus oli sel aial weel üks tööline ehk ülepää üks inimene, kes tõtt wak.ft mõis ära lahutada? Rahwapõli oli üles kaewanud, kes tõtt mitte enam ei tundnud- Ruiuw, pikse õhk rõhus kõikide r-ndade päät, kui aasta januaris riigi wolinikkude walimiste ette walmistati. „Nüüd tuleb!" böiSkasiwad miljonid. „Nüüd tuleb!" rääkisiwad tuhanded würisewul südamel- „Nüüd tuleb!" tõendas riigi- isa oma tugema käega ja andis käsu wälja mässu maha suruda. Ja ta tuli, tuli tõesti ! Wõeti «valimised ette. Linnad ja maa oliwad enamisti kõik sotsialdemokraatlased walinud. 420. rshwa asemikust hoidfiwad 399 sotsicil-dcmokraatia poole. Keegi ei tea, missuguse partei poole need 21 rahwa asemikku hoidsiwad, sest keegi ei hoolinud neist. Mõned nädalad pärast seda astuS rugipäew päälinnaS kokku. Ta aZtuS kokku, ilma et riigiisa teda seks kutsunud oleks. Kes kõik need rahwa asemikud kokku kutsunud  oli, jäi teadmatakS. Ühel hommikul, kell 7 ajal awaS sotsialdemokraatlik parlament  oma esimese istumise suures ilusas majas, mida kord suure riigi asjade korraldamise  tarwis ehitatud oli. Arutu suur rahwahulk laenetaS ümber parlamendi, lugemata hulgad liikusiwad uulitsatel. Kõik ärielu seisis. Tõesti, see oli tähtis aasta, wõib olla kõige tähtsam inimesesugu  ajaloas; waewalt saab tema saxnast tulema. Jälgi ei ole kusagil parlamentis suuremat ühisust olnud. Juhtijatel ja juhitutel oli kõigil ainult see arwamine, et km suurpärolist kordaminekut Mdawalt loota tahetaks, siis kõige rutulisem ja hoolimotain teguwüs tarwilik on. Täna weel pidi see wahe tehtud saama, kas nõnda ehk nõnda! Täna, mitte homme, sest homme wõis ehk ses hilja olla. See oli suur julgustükk, sest sõjamäe kohta ei wöidud mitte kindel olla. Üksgr meelitamine,  Ükegi ilus lubamine ei olnud siit saadik mõjunud, isegi ne d kõige wäsimatamad,  plaanikindlamad sotfialdemokraatlifed  kihutused oliwad luhta läinud. Ilusates  piltides maalisiwad sotsialdemokraatlised  lendlehcd noorele nekrudile tema tulewiku  ette kui ta õiget silmapilgul oma püssiotsa ohwitsiri poole pööraks. Muidugi  oli neid tuhandeid, kellele teenistuse astudes hüüti: Häbi teile, kui teie seda kuube, unda teie kannate, auustate; muidugi  wandusiwad tuhanded oma truuduse wannet waikss sajatamisega ja siiagi, fiiSgi ei olnud midagi kätte saadud. Kuuega, mida noored mehed selga paniwad, saiwad nemad ka oma südamega soldatiks mitte sotsialdemokraatliseks soldatiks, waid riigi soldatiks. Riigi poole, mitte rahwa saadikute  poole ei hoiaks nad otsust andwal tunnil seda teadis uuS parlament küll. Sellepärast oli see wõitlus elu ja surma pääle, olemise ja mitteolemise pärast. Seda pidi julgema! Siin ei olnud wälida! KeS kõik julgeb, wõidab kõik! Ja kaZ ei peaks mitte «võimalik olema neid paar päälinna pataljoni maha nottida?  Missugune  õnn, kui meie riik enam sõjawäeriik ei oleks! Missugune õnn ! Ja siis üks pilk nende sajatuhandete tusaste ja tõsiste nägudega meeste poole! OnS üksainus 1 Saar l a n e 3