Saarlane Politika, majanduse ja kirjanduse ajaleht. n° tl. Teisipäewal, 14. märG 1906. XXII. aastakäik. maksab: kroonupoötiga: 2 - n>p Vz .. 1.. 25 ~ V. „ ?» „ maapostiga: l . 50 , V- l - V» . - 50 Üksik number 5 kop. Ilmub ükskord niid-las, igal teisi- Päewal. Toimetus KuresaareS PiikaS uul. Kuulutuste wustuwõtmiue kuni t llu l. eomaspSewal. Kuulutuste p-lil-rida .? kop., lehe ecSolsas kop. Rahwa majanduslistest oludest awaldab Kuresaare Saksakeelne Nädalaleht oma 7. numbris ühe kirjatüki, mis põllutööst ja ülepää töötamisest  tähtjaid arutust lugejatele ette toob. Et kirjatüki sisu tähelepanemist äratab,  panen ma seda mõte mõtelt Eesti keelde ümber, mis järgnewalt nõnda käib: Kuidas tuttaw, peeti 1750 aastate ümber Jtalia ja Prantsuse maal neid rahwaid kõige rikkamateks, kellel kõige rohkem kulda ja hõbedat tagawarars oli kogutud. Selle järele oldi hulk aega jälle selles arwamises, et põllutöö kõige tähtjam rikkuse hallikas olla, kuna Inglismaal wiimakS sellele otsusele jõuti, et tööstusel kõige suurem tähtsus olla, mis rahwa rikkaks teha. Jnglisrahwa arwustuse järele on läänepoolsetel  maadel enam kui sada aastat ära elatud ning hoolega tähele pannes ära nähtud, et just tööstamiscs rahwa ülem elu õnn õitseb. Ilma tööta ei saa leiba ehk jälle: Rahwa rikkus tuleb tööst ja hoolest. Ainult õieti sisseseatud töötamise wiisift wõib rikkus  ja rahwa hää käekäik wälja kaswada, olgu see Väikestes majanduslisas oludes, taS wabadlku, taluniku eh! mõisa talitustes,  wõi jälle suuremates asutustes, nagu walla, kihelkonna ehk ka riigigi asjanduStcS. Wördleme meie sellega oma maa olusid, siis peame küsima: Teewad meie talunikud  õieti, kui nad kõik oma korjatud käpikud  hoiutaSsuSse kasude paäle wiiwad ning ise kodus jälle oma majandusltsi talüusi üsna wiletsalt toimetawad? Mis kosu wöiks maajagamine nendele tuua, kes oma kohtadest weel õigel tasu wälja ei mõista töötada? Muidugi pole siin raske waStata, kui selle pääle mõtleme, kuidas meie talunikud oma töötamise wiifis weel nii wäga wanameelsed  on ning kuidas nad ajuti ilma tööta aega raiskawad. Nende praegune põllutöö annab neile wähe kasu. Iga töötaja püüab teha, mis talle kasu peab tooma. Niisugust tahtmist on juba loodus meile kinkinud, mis meie juba laste mängus näeme. Wumaks muutub see aga elu üiewalpidamise küsimuseks. Selle pärast, kes tööd põlgab ning sellele selga pöörab, kes joomisega oma aega raiskab,  keS mitte ei püüa õigel ajal ja wiisil tööd teha, see pole mitte weel ära tunnud, et töötamine see tähtjam hallikas ongi, kust rikkus ja rahwa hää käekäik wälja woolab. Oh kui palju wõikS meie Saarel tööd ära teha, kui siin niisugune kord ja olud walitfeksiwad, kui lääne poolsetes maades, Daanimaa saarekesed on meie omaga sarnased, aga palju teiseti on Ml asjaolude  nägu. Meie põllud, heinamaad, karjamaad, metsad, järwed, sood, iraawid, elumajad ja kõtwaltsed hooned tunnistowad  selgesti, et meie weel tultura rah- waS et viigi. Teenistuse puuduse üle kaeioutuk,r sagedasti ning mitmed tuhanded inimesed rändawad siit wälja omale teenistust  otsima, milledest paljud sügisel tühjalt tagasi tulewad. Sel wiisil ei ole wõimalik ialgi jõukaks ega rikkaks saada. Km kõik waljaründajad töölised passiraha maksalfiwad, siis wöiks selle sammukesega mõndagi ühiS-tööd korda saata. Näituseks on NaSwa jõe suu liiwaga nii kinni kaSwanud, et kalad sellest üle mitte enam jõkke ei pärse; juba 30. aasta eest taheti Pedustit kannaali läbi kuiwakS iasta, et seda heinamaaks muuta, aga senini pole selle kohta weel midagi tehtud. Nagu juba ennemalt öeldud, ei mõista meis talunikud oma kohtadest weel ammugi õiget kasu wälja töötada. Nemad lülivamad  wilja wälja. teewad kartulid maha, koguwad heina, püüawad ranna ääreS kala, aga kõigist on neil wähene jägu müügiks, millega ta oma majandust toetada wõib. Paneme meie ühe siinse talukoha ning ühe Saksamaa wäikese põllutöõStuse teine teise kõrwa. Oh, mis suur wahe on nende kahe wahel I Mis süül kõik ära katsutakse, millest raha wõib teha l Sääl on aiad ja tee ääred õuna ja marjapuid täis, kaswatakse mitmesugusid aia juurewiljasi, keedutainn, kantakse kõige suuremat hoolt loomade kaswatuse ja sulgloomade pidamise ning tiikidas kalakaswatuse  eest. Sääl leitakse kohalikka tööetusi, käsitööd j. n. e. Loomi toidetakse ka suwelgi tallis, mis rohket tööd nõuab, kusagilgi pole sääl niisugust laialisi ühiskarjamaid,  järwesi ja jõgesid, nagu siin on. Ei õnnesta üks ctteivõte, wõetalse jälle kohe teine käsile. Näituseks Thüringis ei kaswatada ammugi  enam wilja, mis nad odawamalt omale osta wöiwad, maid arstirohtu ja ölitaimi ning muud, mis neile palju rohkem  raha sisse toob, kui wiljakaSwatus. Nõnda kõneleb Saksaleht. Koit, mis eespool rahwa majanduslistcst  oludest kirjeldatud, peaks küll igat meie «väikepõllumeest huwitama, oma majandust  lähemalt silmama ning selle juures järele mõtlema, mis temal oma tallituses täiendada tuleks, et rahaline sissetulek suureneda wõiks. Mõtleja mees wõib siin mõndagi näpunäidet leida, mis talle kasulik  on. Wördlemine meie maa ja «väljamaa oludega  sunnibgi aga mind tingimata küsima : Millest on siis mi suur wahe meie, Daani ja Saksamaa olude wahele kaswanud? OnS meie talunikud siis tõesti niipalju wiletsamad ja arufaamatamad, kui iväljamaaliscd,  et nende majandus teiste kõrwal weel nii madalal järjel on 5 KaS peaks Daani ehk Saksamaa «väikepõllumees meie talu koha pääle palju paremale järjele jõudma, kui meie oma tublimad mched? Wäljamaal on iga põllumees oma krundi omanik. Rentnik ei kanna ju ialgi ehituste ja aiaasustuste eest seda hoolt, mis päris peremees. Tähtsat mõju rahwa pääle awaldawad sageSti tema juhatajad. K. kiriku pääl oli umbes 100 aaState eest üks wäljamaaline õpetajaks, nimega Koch. Tema on ümberkaudsele rahwale suureks kasuks olnud. Säälsed suured õunapuude ja tapukaswatuste aiad, mis mitmetele hääd sissetulekut annawad, on weel Kochi jäljed, kes rahwale selles isiklikult õpetust andis. Oleks meie rahwa seas praegugi weel nüsugusid Kochisid juhatajateks, küllap siis rahwa majandusime elu mitmetpidi enam edeneks. Rahwa elu edenemiseks ja paranemiseks on tingimata häid asjatundjaid juhtifi ning isalikkusi walitsejaid tarwis. S. A. Mõisnikkude kasude kaitsmise üle saadeti mulle pitkem seletus, millega tõendada tahetakse, kudaS ja mil kombel mina „ Saarlases" mõisnikkude kasusid kaitsnud olen. Kiri on wähe lühendatult  järgmine: Auustatud suguwend hr. Palk! Teie küsite: ~Kus ja mil kombel olen mina „SaarlaseS" mõisnikkude kasusid kaitsnud." Ärge pange pahaks, kui enese ja siinse rahwa arwamise selle kohta Teile awatikult  wälja ütlen. Kui „ Saarlases" 2 juhtkirja, ~Pangem rohkem tööstust tähele!" läbi lugesin, siis pidin imestades küsima: Mis tarwis niisugust kirjatükki rahwale kirjutatakse. Kirja, kus lausa mõnitakse ja öeldakse et ~siiu olla kisa palju suurem kui häda." Minu arwamine on: Häda on siin nii suur, et kiwidgi peakfiwad juba kisendama. Edasi! Miks püütakse meie meelt tõsiste, wõimalikkude ja kättesaawate asjade päält niisuguste «võimatute asjade pääle pöörda, nagu 20 aastane tolliprnus. Minu meelest näitab see nii, kui oleks jänes  küti püssitule all hüüdnud: Ära lase! Siit 20 wersta eemal on rebane, temalt saad kalli kasuka naha; teda lase! Ajalehe «väljaandjad ja kirjasaatjad peakfiwad rahwa  elu tõsiseid nõuded ja kasufi tundma, ja kui tarwis, neid ka südilt kaitsma; mitte aga rahwale liiwa silma puistama, nagu seda G. M. maa puuduse waStu «võitlemises  teeb. Sõnawabadusest ei tohiks siin juttu olla; ajaleht ei ole kohtulaud, kus wastus waStuse pääle käib. „Sõö mis küps, räägi mis tõsi", nõuab eestlane. Midagi muud ei wõi rahwale põrutamast olla, kui see, et tema tõsist puudust ja häda ajalehes (mille eest ta ise weel tellimiseraha  on pidanud maksma) kergemeelsuseks  tembeldatakse, ehk kui seda ka tuntakse,  siis teda Marsi päält abi otstim