Tiibetis. Sven Hedini reisikirjeldus, 27 Paat oli peaaegu ääreni wett täis ja Ws ümber, niipea kui põhja roastu puutus. Meie kargasime wette ning kandsime sõiduriista ü.hes endi asjadega maale, kus riided wälja wäänasrme ja kuiwama panime,' siis heitsime laisalt pikali liiwa peale, kuni omaksed meid üles leidsiwad,' see oligi ka wiimane aeg, sest meie toidumoon loli otsas ja Meie olime näljas kui hundid talwisel ajal. Suur rõõm wõttis laagris maad, kui meie endid  seal näitasime: kõik oliwad meid juba surnute kilda lugenud. Tiibetlased oliwad kasakaid usutanud,  kuhu meie ometi nii kauaks jääwat, ja need kostnud, ilma kordagi silma pilgutamata, et mina teinepoole Tshargut-tso järwe aerutanud ja sealt otseteed Lhassasse rännanud. Missugune häbi/ mäherdune teotus, lindu sel kombel puurist wälja lennata lasta! Kohe saadetud ratsanikkude salgad järwe Ümlher  laiali, aga need teatanud, et nemad elamas hingegi pole näinud. Selle osa sees suitsetasin minal esimese saare rannal rahulikult piipu. Siis käkitakub  mitu lakka ratsanikku, mis igaüks umbes 20 Weesi regfroab olnud, lõuna poole, et Lhassasse wiiwaid teesid järele waadata. Mehed wäsitafiwad iseendid ja oma hobuseid ja polnud siis week tctgasi  tulnud, kui mina pidulikult laagrisse tagas? ilmusin, kus Hladsche Tsering ja Jundu? Tsering mind kõige südamlikumalt teretasiwad ja mitte suqugi  selle üle ei pahandanud, et ma nendele nii palju tüli olin sünnitanud. Nad andshvad meie guks isegi uhke pidusöögi endi telgis, kus ebajumakate  kujud tumedalt läbi magusa haisuga rohtude suitsu silma paistsiwad. Mohammed Toita haigus oli raskemaks täi- Rnd. üks kainel tee äärde maha jäänud ja keegi tiibetlane elule selja pööranud. Teel laagrisse sõitsime tema surnukehast mõõda, mille hundid ja raisakullid lõhki olicoad kiskunud. 25. septembril jätsime meie dakai-laama saadikud  jumalaga ja andsime neile rohkeste kingitus? rewolmrid padrunitega, noad. pistodad, kompassid  ja riiet. 22 meest suur saatervägi lamdu Tseringi ja Tsering Dacshi ah pidi meid kaitsema ja sekle eest muretsema, et meie karjaste käest kõik saime, mis meik tarwis oli. Meie tundsime tõeste kahju, Htadsche Tseringist ja lunduk Tseriugist tahkuda, kelle ligidal meie nii lõbusalt olime elanud. Ma palusin neid Lhassa paawstile, dalai-laamale,  terwiseid wiia sa temale ütelda, et ta minu nime mitte ära ei unustaks, sest meie saatvat kord meel kokku. Siis laksime meie lääne poole,- kuna tiibetlased meile mõttes järele Vaatama jäiwad. Teel Lavalisse, Lehst, Ladaki pealinnast, lahutas meid meel 1100 kilomeetri (1030 wersta) pikkune teekonda Selle maa ärakäimiseks kulus meil peaaegu kolm kuud. Meie killawoor oli wäsinud, kõigest 22 kamelit  oli meel alles ja ka nende jõud hakkas lõppema.  Endi saatewäega seisime meie kõige paremal? jalal ja wõisime laagrite üleslöömisel alati lahkeste tiibetlaste abi peale loota. Esimestel päewadel ratsutasime meie Boggtsang-sangpo  jõe läilast mööda loode poole. Kes päew päewa kõrwct .selle taewakaare sihis ratsulab,  sellel kõrwetab päikene näo pahema poole nõnda kangestc ära, et nahk sealt suurte platakate  kaupa maha langeb, kuna parem näopool hoopis  külmaks jääb. Pqhemal jalal on kena soe> aga parem kipub warjus külmetama hakata. Ilus selge weega jõgi kohises meie kõrwak. Ühel päcwal jäi Schägdur killawoorist natukene maha. ja kui ta meid Me kätte sai. oli tal kimp ilusaid kalu kaasas, mida ta toreda näoga enese pea kohal keerutas. Mis jäime 1. oktobril Boggtsan-sangpo  ääres puhkama, seadsime paadi korraie  ning püüdsime niipalju kalu. et neliteistkümö mend päewa ainult nefst üksi wõisime elada. 3. oktobril käisin ma Tshernowi ja laamaga ümberkaudsuse kõige kõrgema mäe Erenaktshimmo  juures. Kui meie killawoorile jälgi mööda jälle järele läksime, leidsime Kamra Kuli Ühest kuristikust pikali! maast. Mees ei liigutanud ennast ja tõendas, et tema enam mitte ühtegi sainmu  ei jaksawat käia. Mõned' tiibetlased wõtsiwah ta endi hoole alla ja tormad laagrisse. Meie killa-- mooriga, mis kaks päewa hiljemalt oma kõige ras-> kema teekonna läbi tegi, muutus lugu halwakS/ Külm oli kange ja tuül puhus wastu. Kõik tundjiwad  endil kondid kanged ja külmad olema. Niihästi  meie mehed kui ka tiibetlased käiroad jalg/ äga mina pean ratsulgma, mina ei wöi jala käia/ kest meie seisame ikka heel enam kui 5333 meetrit <2343 sülda) merepinnast kõrgemal. Üks kamek jääb teele maha. mina jään tema juurde, lasen koormasadula rihmad lahti teha ja kamel hakkab  isukalt õlgi sööma, aga ta ei jaksa enam kaugemale  tulla ja peod oina elu lõpetama. Mina ratsutan  tükk maad edasi! ning leian Me kaks kamelil.  kes edasi ei jaksa minna. Järgmised tõrkujad orff kaks hobust, keda Kutshuk oma järele talutab: üks nendest on see. kellega iha Kaschgarist enam kui kaks aastat tagasi wälja sõitsin, teine on Kamba Bombh antud hobune. Meie seisukord polnud sugugi kiita. Mohammed Toita ei olnud paremaks saanud, Almas  ütles enese peaaegu täitsa pimedaks olewat' jäänud, Chodai KullU põdes mäehaigust: nende kõigi eest kanti kõige pärmine hoolt. Peaaegu pool killamoori oli haige. Setshas (5048 meetrit = 2365 sülda) puhkasime  iihe päewa,. sest nüüd pidiwad lubatud ja* fib kohale jõudma ja koormaid oli tartois mäiksemateks  osadeks jagada. Peale seda pidime ka mahajäänud  mehi ja loomi ootama. Soojamõõtja näitas  18 kraadi külma, talm oli kätte jõudnud. Ma tegin Tshernowi. laama ja roäikese, kerge Mawoori saatel, tiibetlaste suureks pahanduseks, delja päewa pikkuse teekonna lõuna poole, et toreda  mägestiKr peale, mis selles sihis laiali lagu- INW, pilku heita. Ma oleksin hea meelega pikema reisu keelatud maale ette Võtnud, aga meie Hobüste  wijets seisukord ei lubanud tujude täitmise peale mõtelda ja meie olime sunnitud tiibetlaste saatel jälle killawoori juurde tagasi pöörama. Otse meie ees lõunas tõusis wägew, igawese lumega kaetud Schah-ga n d s c h u m i mäe tipp uhkelt ning kuningliselt taewa poole. Laagris nr. 103 jätsime meie lamdu Tseringi ja ta mehed jumalaga ning aNdsime neile reWolrorid  ja muid asju kingituseks. Ühtlasi kirjutasims neile nende oma soorvil tunnistuse, et nad endid roiisakalt on üles pidanud ja mind rahuloldawäll? teeninud. Uus salk wahtisid larwo Tseringi juhatusel  pidi meid siit edasi saatma, ja jakid kand-- sirvad meie kraami; kõik meie loomad sammusiwad Vabalt kaasa. 13. oktobril õppisime meie Lakkor-tso  soolajärwe tundma, mis nii kangests kahanemas on. et ta kõige roanem kaldajoon praegusest  Veepinnast 133 meetrit (62 sülda) kõrgemai  seisab. Meie ründame edasi lääne poole, kangetele õhtutuultele otse wastu, külma ja puudust kannatades:  see on raske käik. mis pisaraid, walu ja roerd maksab. Loomad hakkarvad wäsima, tihti langemad hobused maha ja lõpewad ära. 20. vktobril  elasime isesuguse juhtumise läbi. Hamra Kul sammus kahte hobust suu kõrwast talutades lillarooon  järel, kui ta Mohammed Toktat kusagil augus nägi pikutawat. Manamees seletas otsekoheselt,  et ratsutamine teda olewat ära tüüdanud ja ta lasknud enese sellepärast hobuse seljast maha kukkuda. Seltsimees wõttis haige kaasa: laagris kanti tema eest jõudu ja Võimalust mööda hoolt Ning manamees naeris lõbusalt, kui ma talle rohtu andes tema tennise järele küsisin. Siis jõi ta isukält  suure kausitäie piima ära. Aga kui päikene Üles tõusis, puhkas ta kinniste silmadega surnult kasukate all, ilma et oma esialgset seisukohta oleks Muutnud. Surm oli roana kameliajajat magainise  ajal tabanud. See oli minu teenijatest neljas, kes teeraskustele  wastu ei suutnud panna ja oma maise teekäigu  lõpetas. Tund aega hiljemalt arvas uus haud oma põue ja wõttis tulija wastu. Ka nüüd Eideti kõik tawalised kombed äira. Peale seda kui surnule wiimane aupakkumme oli üles näidatud, rändas killawoor õhtu poole edasi. Ladakisse oli Veel 300 kilomeetrit ( 750 wersta) maad. Mina ise jäin killarooorist paariks tunniks maha.  et weel mõned mõõtmised ette wõtta, ja ratsntassn  siis killawoori jälgi mööda üle wäikeje läbikäigukoha mägedes ühe uue soolajärwe juurhe.  nns, nagu kõik teisedki järwed seal ümbruses, kangemal kõrgete mägedega ja kaldal lumiwalgete foolapankade wõruga ümber viiratud oli. Üle- Mineku-koha juures istus Hamra Kul kahe surewa  hobuse ligidal. Üks neist tuli weel vlarvalt laagrisse, aga teise, ühe lapilise kimli Korkast, lasksitt ma surnuks pista: ta ei jaksanud enam jalgade peal seista. Kui loom sügcuoa, päästma lõhe kõrisse oli saanud, puhkas ta kinnissrlmil jwuffelt maas, aga fui werejuga ära lõppes ia surmawailmus nmg rahu fättc jõudstwad. tegi ta filmab ui eel kord lahti, otsekui oleks ta neile tigedatele  mägedele Viimast forda terwisid taht- S Faö a t " Sealiuures Vaatas ta pahema silmaga otse paikese sisse. m,s temast wastu paistis ja teda nagu ealllskiwi hiilgama pani. Ilma et mul tarwis oleks selle kunoa peatüki juures iseäranis kaua kinni pidada, saab lugeja ,seg, aru, et reis läbi Tiibeti inimestele ja loomadele  alaliselt wältaw wiletsusteahel on. Inimene tahaks hea meelega werepisaraid nutta' ku, ta tõite seda waewa ja häda näeb. aga ometi tunneb, et ta siin midagi ei wõi parata. Suremiste järele, mis killarvooris ette tuliwad, lootsin ma et Vähemalt mõnedki meie loomad Ladakisse jõuaroad.  Ma tahtsin neid õrnuseawaldustega üle külivata.  neid rõõmsaks ja terweks saada lasta, tahtsin näha. kudas fameltte silmad rõõmu pärast särasiwad  ja hobused täidetud sõimede ees elawalt hirnusiwad.  Äõigi nende ohwrite järele, mis tigs Tiibet meilt oli nõudnud, pidi suurt pidu pühitletamo.  Meie 45 hobusest ja hobueeslist oliwad kõigest weel 11 elus. ii 19 kraadi peale, ja tuul, mis silmaptlgursli  ei raugenud, lendas 20 meetri (9 sülda) Kirmega sekundis. 25. oktobril viime meie sunnitud  luba teele minnes üht hobust ära surmama'«meilt,  kes mäga nõrgad on. sammuwad' pmamiii edasiliikuma jakiwooriga kaasas. Esimese seljas nendest ratsutab haige Almas. Mina jäin Ühte kohta toe ääres maha, aga läksin Kllawoonle  peagi jälle järele ja sain kamelid parajaste just sel silmapilgul kätte, kui üks nendest surres pikali maha heitis, kaela ja jalad õieli ajas ning nuga ta maewale lõpu peale tegi. Siis jäi meel üks kamel oma ajajaga teistest maha. selle järele meel üks. Tükk maad edasi jäeti ka minu truu seltsimees kõrbes, dromedar jkahe küüruga kamel). üksinda tee äärde maha, et järeltulijad ta kaasa wötaksiwad. Wnmaks polnud Almasil kuuest kamelist rohkem järel kui see. mille seljas ta ratsutas, ja Tsharchlikis Nudinud warsa ema, keda armastus oma poja mastu tugema hoidis. Ka marss oli elus ja meie söõtfime teda leimaga. Kõigest 18 kamelit oli meil meel alles. Pikkamisi  ja waiffelt rändas fee kokkusulanud killawoor  läbi piirita Tiibeti, kuna ühetvonilised matusekellad  helisedes wägewatest. suurepäraliselt to- kaljudest wastu kostswad, mis nagu põlised rüüt?'i>-sid mõlemil pool meie teed üles taewa poole tikkusiwad. Dawo Tsering, meie uus saate- Väepealik, ratsutas minu kõrwal ja andis mulle ladkeste  seletusi. Järgmisel hommikul ratsutafkwad Sirkin ja Turdu Bai tagasi, et. kui Võimalik, kolme kõige wi imati mahajäänud kamelit ära tuua Või Vastasel korral neid ära s urmata. Alles kui meie Ma lähemas Jäägris olime, tuliwad nad tagasi ja nimelt üksinda. (Järgneb.) Rr. IM PSewateht. 1909