lerit kiidetakse sellepärast, et ta pildikesi maalis!  Oleks ta oma rahwast armastanud, siis oleks ta nende majanduse kallal tööd teinud, põrandaid ja katuseid wärwinud, ja siis oleks maksnud teda kiita. Sellelt seisukohalt arwustab „Teataja" Eesti tegelasi. Ma ütlen: seisukohalt, ei mitte, et nende sõnadega, sest „Teataja" pikki seletusi  ei jõua ma siin kõiki ette tuua, ja ta ei ole ka kõiki ette toodud nimesid nimetanud, waid ta on ainult oma mõõdupuud pikalt ja laialt ette kiitnud, misga awalisi tegelasi tuleb mõõta, ja tema mõõdupuu on nähtaw majanduslik kasu, ja kõik, mis seda ei too, on tema meelest põlgtuse wäärt. Selle mõõdupuu wõtab „Teataja" nii targa näoga hõlma alt wälja, nagu oleks see tema oma ülesleidus, aga „Teataja" poolt wande alla pandud ajalugu näitab, et see mõõdupuu üsna wana on: teised on seda kui kõlwatumat ära prügihunnikusse heitnud, säält on „Teataja" tema üles leidnud ja tuleb seda meile kui oma uut kaupa pakkuma. Kes Wene kirjandust tunneb, see teab ka, kuda Wene waimurikas arwustaja Pissarew Puschkini  tööd pahnaks tunnistas, nimelt sel põhjusel,  et Puschkin majandusest ei kirjutanud. Seesama arwustaja andis teisele kirjanikule, Saltõkowile, nõuu, jutukirjutamist kui tühja tööd maha jätta ning looduseteaduslisi rahwaraamatuid  kirjutama hakata, millest rahwa majandusele tulu tuleks. Muidugi ei wõi keegi Pissarewi „Teatajaga" kõrwu seada, see oleks suure kirjaniku andetsandmata teotamine, kuna ju „Teataja" kirjutustel Pissarewi kirjatöödega  nii palju sarnadust on, nagu näljase hundi hulumisel lõukoera möirgamisega, aga seda mõistab igaüks: millest wägew Wene lõukoer jagu ei saanud, seda ka meie pisike hunt ei määra, ja Pissarewi üle on ajalugu juba otsuse andnud: Puschkini ja Saltõkowi wäärtust ei ole tema sugugi wähendada suutnud  ja tema kirjutusi nende meeste wasm toodakse näituseks, kui sõgedalt ka tark inimene  wahest wvib kirjutada. Kui „Teataja" kõik senised Eesti tegelased kõlwatumaks tunnistas, sest et nad seda ei olnud teinud, mis „Teataja" tarwiliseks pidas, siis ütlesiwad mõned lugejad, et „Teataja" neid endiseid tegelasi nende töö juures rahu oleks wõinud jätta ja ise seda tööd teha, mis tema uuem tarkus waja leidis olewat, aga see on - ülekohtune nõudmine: Rewideerija waatab raudteel küll selle pääle, et reisijatel piletid peawad olema, aga tema ise ei hakka ometi piletit ostma. Ei, rewidendi käest ei wõi keegi mingit muud tööd nõuda, kui ainult rewideerimist, aga üht asja wõib temalt küll nõuda: et La õigesti arwaks ja arweid mitte läbisegamini ei ajaks. n. Seda aga teewad „Teataja" rewidendid. Oliwad nad enne kõik teised lehed hukka mõistnud, et need ainult „rahwuse" ja teiste „tühjade aadetega" aega wiidawad, tunnistawad  nad nüüd korraga oma 54. numbris, „et need teised lehed kolmweerand osa oma weergudest, mis juhtiwatele kirjadele on määratud,  majandusele ning sellega ühenduses seiswatele  küsimustele pühendawad ning ainult ühe weerandi rahwusele ja muudele asjadele." See on tõesõna, aga sunnib arwama, et „Teataja" seda kogemata wälja on ütelnud, sest see näitab ju, et tema endised kaebtused nagu ei teeks teised lehed majand usliste küsimustega tegemist, selge sula wale on, kuna ju majanduse edenemine kõigil Eesti lehtedel kõige ülemaks ja esimeseks küsimuseks on, sest tema pääle kulutatakse kolm korda niipalju ruumi kui kõigi teiste küsimuste harutamiseks ühte kokku. Ja nüüd kipub lugeja keelele küsimine: Kui seda wiisi „Teataja" oma tunnistuse järele teised lehed ainult ühe osa oma lehe wLimasest  weerandist rahwuse asja pääle kulutawad, mispärast pidas „Teataja" siis tarwiliseks rahwuse pääle tormi jooksta? „Teataja" ise kostab, rahwuslisel iseteadwusel olla „Pääletungiw  okas" küljes, mis inimesi kuritöödele saadab, sellepärast ei olla seda tundmust mitte tarwis edendada, waid wõimalikult häwitada. Oma põhjuse tõenduseks toob leht mitmes juhtkirjas näitusi Saksa- ja Austriamaalt, kui kardetaw rahwusetundmus olla. Kahju aga, et „Teataja" oma juhtkirjasid ainult wõõramaa  olude järele kirjutab ja sugugi selle Lesti postimees 5902. 78