Saarlane maksab: -/- „ i„ ss V- .. -.. rs „ maapostiga: „ t , Lv ~ Vs .. -.. - ~ V. .. - s« .. Üksik number s kop. Ilmud kakskorda nädalas, igal kesknädalal ja laupäetval. Toimetus liursfaares, Pitkai »ul> /k Si). Laupäewal, 19. julil 1908. XXIV. aastakäik Religion. 2. Kui palju fimpatikalikka tundmusi ja usupühadust pakuwad meile meie kirjan» duse kangelased? Mis aunawad nad meile selle asemele, mida nad meilt püüawad ara riisuda? Meie ajakirjanduse kangelastest, kellest kõik maailm räägib, on wist kõige esimeses rcaS meie «vananenud krahw L. Tolstoi. Wana halli pääd pead auustama, see on tõsi, aga siisgi ei wasta «vanadus mitte inimese tegude eest, kui nad mõnes tükis ka teisiti soowitawad oleksiwad. Krahw TolStoi armastab kriitiseerida ja korra ning kohusetäitmist kaS politikaS, perekondlikus  elus wõi usukombedes uuendada. Siin ehk on küsimus omakohane, kas tema töödes ka kahjulikka külgesid ei leidu? Tema rohketel kirjatöödel peab ju oma hää külg olema ja sellest Leawad ju paljud rääkida. Mina aga ei tahaks warjukülgcdest  waikida, mis minule tema õpetusest wälja paistawad, aga ilma, et ma selleks oma «väikese teadmisega möõduandjaks tahaksin olla. Krahwi herra armastab 'reie noortes priiuse tundmusi äratada, aga ei märka selleks mitje ettewaatust tarwitada, kuni «viimati sarnase kihutust kahjulik tagajärg nühtawale tuleb. Mis kahju sarnane nooruse  upsakus riigile ning rühmale teeb, kus noored inimesed oma kohusetäitmisest ning õppimisest lahkuwad, nii et ülikoolid kinni peawad pandud saama, see on küll wist igaühele jn filmapaistew. Kas ei oleks parem, st priiuse kära nooruses weidi «vaikiks, kuni küpsem teadus nende priiuse tundmuse juhtijaks oleks? Krahw räägib ka hääimelega kapitali wõi «varanduse «varjukülgedest, aga siiSgi on tema hääks arwanud oma «varandust ju aegsasti ainult omadele päranduseks ära määrata. KõigeenaN mõjuwad meie uue aja kirjeldused usukombede pääle. Nad awaldawad  mõju meilt meie pühadust riisuda, aga nad ei jäksa meile selle asemele midagi  simpatikalikku ning südamlikku pakkuda, ja karta on, et kahjulik tühjus ning korralagedus  meie usukombede asemele ehk wõiksiwad  asuda. Ka on wiimase aja rahutused ning korratused sellest juba tunda andnud, mis meie ilmoparandajate tegervuse tagajärg on. Et Tolstoi ning tema taoliste meie ajakirjanduse kangelaste õpetus nendele haledatele tegudele ka juurde on aidanud, seda ei wõi wist keegi salata. Meie aja kombelik langemine ei tule mitte üksnes meie kodumaal, Wene riigis, nühtawale, waid enam wähem wist kõiges ilmas. Näituseks üks meie aja kiidetud ning armastatud Saksa kirjanik Sudermann, kes ka wist paremat järelemõtlemist ära teenib selle üle, mis ta meile pakub- Ta oSkab wäga ilusasti inimese tundmusi ning närwifid äritada, aga kas see kombelikult wõi kombewastalikult sünnib, see näitab temale ükstapuhas olema- Tema kaitsmiseks  kuuldub ütlemisi: „Jah, elu on ju nii." Et ainult seda näidata, kudas meieaja elujärg  on, siis ei ole meil selleks ju mitte mõttetarku ega kirjanikka tarwis. Eks ole nende kohus meile näidata, kuidas elu o «, ja ühtlasi ka, kuidas ta peaks olema, siis ei oleks nende paremad püüdmised mitte üheküljelised ning kahjulised. Waatame üks aastasada tagasi ja meie leiame mõttekujutustes hoopis teist sihti ning eeskuju. Ühest langenud naestsrahwast,  lapse tapjast, annab Schiller meile palju moralikulisema õpetuse oma kirjelduses, kui Sudermann oma idealiliste kujutustega, millega ta meile ju ometi arwab hääd eeskuju pakkuda. Schiller näitab meile, kuidas elu on ja kuidas ta peaks olema, aga Sudermann näitab meile, et elukombed nõnda wõiwad olla, kuidas nad ei peaks olema. Ei leia meie enam säält tarwilikku kosutust, elurohkuft ning simpatikalikku elu edendadamift,  kust meie ssda peaksime otsima ning leidma, siis waatame ise selle pääle, et meie elukombed ei langeks. Igaüks wõib seltslikus elus selleks kaasa aidata, et kõik asjata Sssitused kustumad ning simpatikalilum  elu wõils kosuda. Selleks wõiksime meie tundmuse ilmast tuge otsida, nii et meie pühadus mitte ei saaks jalge alla tallatud, ning keegi meie elukroom meilt ei jaksaks riisuda-A. Weizenberg. Kodumaalt. Kuresmsrest. Eesti kunstnik hsrra Weizenberg, kes Saaremaast suurt lugu peab, wiibib sel suwel jälle siin. et oma termist kaunil Kaarma pinnal kosutada.  TerwitusekS Kuresaarele ja Saaremaale on ta meile järgmise kirja awaldamisekS saatnud: Saaremaa, mu rahumaa, ma termita» sind rõõmuga! Minu uur. Mark Twain'i järele. 1 Minu ilus tastuuur oli mind juba poolteist  aastat truuisti teeninud. Kõige selle aja ieeS ei olnud ta kordagi ette käinud, ega taha jäänud ja ka mee! ialgi mitte parandada olnud. Mina pidasin teda täieSti patutaks ja olin selle püäle julge, et kõik ta organismuS hukkamine mata on. Ometi juhtus kord, et ma teda olin üleskeermata  unustanud ja ta öösel seisma oli jäänud. See tegi mind wäga rahutuks, nagu oleks see juhtumine mõne häda ehk õnnetuse ettetähendus. Aegajalt sain ma aga jälle oma endise rahu kätte, seadsin uuri „oma hääkS arwamise järele" õigeks ja kihutasin enesest kõik tumedad etteaimdused minema. Teisel päewal läksin ma esimesse uuride Magasini sisse ja palusin oma uuri õigeks panna. Uurmaaker wõttis uuri oma kätte ja käänas  tseierit. Siis ütles ta: Uur jääb neli minutit järele. Peab regulatorit  edafi nihutama. Ma püüdsin teda hoiatada, püüdsin taie seletada, et mu uur täiesti õieti käib. Kuid kõik oli asjata- See aga nägi ja mõistis ainult seda, et uur neli minutit oli järele jäänud ja sellepärast rcgulatorit tarwis on edafi nihutada. Aa kuna ma hir- muga tema laua ümber tantsisin ja teda palusin, minu uuri rahule jätta, tegi ta tahju-röõmulise naeratamisega oma hirmutööd  edasi. Nüüd hakas mu uur ette käima  ja iga päewaga ikka rutem ja rutem. Nädali pärast oli uuril juba täis palawik ja puls lõi 150 korda minutis. Kahe kuu pärast oli minu uur juba kõik teised kellad linnas kaugele enese taha jätnud ja näitis päewade armu kalendrist 13 päewa ette. Minu uur aStus juba nowembri kuu sisse ja rõõmustas esimese lume üle, kuna muu loodus alles oktobrit pühitses. Uuri järele ruttasin ka mina üüri rahade, rehnungite j. n- e. maksmisega, kuni wiimati ära tüdinesin  Ma wiisin uuri uurmaakri juurde parandada. See küsis, kas uur on enne parandada olnud. Ei ole, ütlesin ma, kuni selle ajani ei ole seda tarwiS olnud. Siis wälkus la silmades kahjurõõm- Ta tegi ahnusega uuri kapslid lahti, pani misgi õlle klaasi taolise asja parema silma ette ja waatis sisemist märki. Wiimati seletas ta, et uuri on tarwis puhastada, määrida ja õieti käima panna- Tulge nädali pärast, lisas ta juurde. Ma läksin nädali pärast. Päüle puhastamist,  määrimist ja õigeks panemist hakkas mu uur ikka tasamini ja tasamini täima, wijmati tiksus ta pcrpcndikel niisama aeg- lasclt, kui torni kella perpendikel. Kui tarmis tuli kuhugile sõita, jäin ma rongi pääle hiljaks; niisama ei jõudnud ma õigeks  ajaks oma ameti talitustele, ega lõunale.  Alati jõudsin ma eilstks kohale, wiimati  koguni minemaks nädaliks. Minu uur wcnitas truult ja järelejätmata kolm päewa nelja päewa pitkuseks ja ei pannud minu wastu waidlemifi tähelegi. Wiimati jäin ma terwest inimese sugust poolteist nädalit järele ja nägin end nüüd täiesti üksinda olema. Ma tundsin, kui oleks minu rindaS mähe haawal niisugune tundmus  hakkanud elutsema, nagu oleks ma mumiadega sugulane, mida museumis hoitakse  ja mulle tuli soow nendega jutule saada. Ma läksin jälle uurmaakri juurde. See wõttis minu silma all kõik rattad uuri seest wälja ja seletas siis, et tfilinder olla „üles paistetanud." Kolme päewa pärast on kõik korras. Kolme päewa pärast hakkas uur peaaegu õieli käima. Ma ütlen sellepärast «peaaegu",  et tal nüüd wiisiks oli 12 tundi hullu kiirusega ette kihutada, kus juures niisugune kühin ja sumin kuulda oli, et mu mõtted iga kord sassi ajas. Sel ajal ei wõinud üksgi kellu maailmas talle järele  jõuda. Selle eest aga langes uur teise 12 tunni sees niisuguse tuimuse sisse, et teda iga kellu jälle hõlpsasti kätte sai, mil-