Saarlane jss NeljapSewal, 18. aprillil 1903. XVIII aastakäik. „Scdt»vk<s»rs" maksab: Ilmub tgaltsists>ä-S»V«»r. Kuresäares Kauba-uulitsas nr.l?. Kirjad käi wa d: Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste pctit rida maksab 8 k. LW Klyildiiie ajaleht maa- ja liaaarahmale UU Kuresaar ja eestlus. Eesti asjade edenemist on Kureiaares wähe märgata. Eesti seltsid kiratsewad, ei ole neil õiget elujõudu- Eesti rahwuse meel astub siin alles weel lapse sammusid. Millest tuleb see? Muidugi sellest, et siin Eesti asja poole hoidjaid wähe on. Seega peaks siis ka eestlasi wähe olema. Aga seega on lugu teine. Waatame Kuresaare elanikkusid rahwuse poolest. Olgu need peenikesed bürgerid, kaupmehed, käsitöölised, majaomanikud suurem, palju suurem osa nendest on eestlased, nad ise, ehk nende esiwanemad on enne talupojad olnud, maalt linna tulnud, linna kogukonda ennast ülesse kirjutada lasknud, ja seega bürgeriks saanud. Seda tõendawad meile wanad kirjad, mis seda selgel sõnal näidawad.  Kes selle üle peaks kahtlema, mingu maksu walitsuse kantseleisse ja waatku seda järele, siis näeb ta, et tema esiwanemad on enne talupojad  olnud. Aga et talupojast bürger sai, siis ei ole eestlasest selle läbi weel mitte teise rahwuse liige saanud. Aga suurem osa nendest eestlastest, kes talupoja  seisusest, wälja astusiwad. ja bürgeriks saiwad, mõtlewad, et nad seega ühtlasi ka oma rahwusest on wälja astunud, ja arwawad, et nad mitte enam eestlased ei ole, ja et Eestikeel mitte enam nende ema keel ei olla. Seda näitas paari aasta eest korda saadetud rahwa lugemine selgesti.  Kes linnas elas arwas ennast selle läbi bürgeri. ehk ka bürgeri seisusest, aga mitte eestlase olewat. Kuid bürgeriks  saades, ei ole weel seega keegi wõinud  teise rahwuse liikmeks ümber muutuda. Esiwanemate weri jääb ikka tema soontesse woolama, ja on keegi bürgeriks, kaupmeheks  wõi kroonuametnikuks saanud, siis jääb ta ikka selleks, mis ta esiwanemad on olnud. On esiwanemad eestlased, siis oled ja jääd ka sina eestlaseks, seisad sa kas bürgeri, kaupmehe wõi mõne muu seisuse  auu sees. Sest seisuse poolest wöib elus muutusi ette tulla, aga rahwuse poolest mitte, ei ialgi mitte! Ja see see paha lugu ongi, et siin teisiti mõteldakse, kui asi tõesti on. Ei aita siin teise keele rääkimine, ei aita teise kogudusesse leeri minemine ja teise koguduse liikmeks heitmine,  ei kõik see ei aita midagi  eestlaseks  jääd sa ikka. Nimeta ennast bürgeriks,  ehk linna isandaks, pane oma lastele tosina kaupa peenikesi nimesid oled sa eestlase rahwusest wõrsunud, eestlaseks jääd sa ikka. Päris imelik on see arwamine, ku> arwatakse, et eestlaseks pidamine kedagi alandab. Kuidas woib see sind siis alandada,  mis sa ise tõesti oled? Eestlase nimi ei wõtta mitte su seisuse auu ära, ia oma rahwuse tundmine ei alanda sind mitte, maid ülendab sind, sest see näitab, et sa iseenesest aru saad. Oled sa eestlane, ja ei pea ennast mitte eestlaseks, siis näitad  sa, et sa iseennast mitte õieti ei tunne, et sa iseenesest mitte õieti aru ei saa. Oled sa bürger, siis jääd sa ka bürgeriks, kui sa ka ise tõendama ja tundma hakad, et sa eestlane oled. oled sa linna isand wõi emand, oled sa kaupmees wõi ametmees,  wõi oled ju mõne teistsuguse parema elujärge sees siis jääd sa ikka selleks, mis sa oled, kui sa ka ennast eestlaseks nimetad, s. o. selleks nimetad, mis sa tõesti oled. Kõik endine auu, endine seisus  jääb järele, Eesti nime nimetamine ei wõta seda sinult ära, maid ta tõstab sind meel kõrgemale, sest siis oled sa tõe tundmusele tulnud. Nõnda siis näeme, et Kuresaares eestlasi küllalt on. Meie wõime tõendada, et rahwuse poolest arwates Kuresaar täiesti Eesti linn on. Siin õpiwad koolides Eesti kaswandikud, linna bürgerite seltsi ..Bürgerklubi" wöiksime  Eesti bürgerite klubiks nimetada, ja Kurefaare Ew. Lutheruse Saksakogudust peaaegu ka Eesti-Saksa koguduseks pidada. 1S Mamsel Ilmaaegne. Sina raskendab ainult minu koormat sosistas wana preili. Tädi, meie wöime ju siin ülemal Lubasid  äraüürida mina tahan tüdruku asemel  kõik tööd ise teha ja mina ei taha ühegi palli ega tantsupidule minna, maid tükis wogusi kui aega on, all aedas istuda, kuid, jäta mind aga siia! Ja kui wana preili meelgi midagi ei wastanud, hakas neiu uuesti oma Wiletsa kalgi kodu koha eest mõitlema, milles tema ometi ei iialgi armastust, maid ainult maisust ja tagasilükamist  tunda oli saanud; tema palus edasi, sellepärast, et tema ei mingi hinna eest sellest lahkuda ei tahtnud, keS tema elu päikeseks saanud oli, juba siis, kui teda Juliat wäetima ning nälgima jäetud oli, ja Fritz see ainus oli kes temale kaastundmust  awaldas ja teda trööstis. Tädi, armas tädi! hüüdis tema weel korra oma suurte ilusate silmadega südantliigutawa paluja pilguga tädi otsa waadates, keS tema saatust enese käes hoidis. Eks saame näha tõuse ülesse! See oli kõik, mis temale trööstiks ööldi, aga Juliale oli see juba otsatu suur lubadus.  Tema tõusis püsti. Mina tänan sind tädi, sina ei pea seda ialgi kahetsema! Siis oli tema toast kadunud, otsegu kuu kiir, mis silmapilgu eest toa põrmandat hõbetanud oli. Üksik naesterahwas istus weel kaua akna all ja waatis paksu pilwe poole, mis kuu ette oli astunud ja süda pööris ennast jälle Ara neiu poolt, kui tema ema temale meelde tuli. Nõnda oli wist tema ka korra palunud?  Missugune suur naeSterahwusliku uhkuse puudus temal ometi oli! Oleks keegi temale, Riske Trautmannile, üks ainus  kord öelnud, mine! Mitte ühte silmapilku  ei oleks tema siis wiiwitanud, ega ainustgi sõna kulutanud, tema oleks kohe läinud. Aga, kust pidi sarnane tüdruk, kui Julia, kelle ema ise ennast mehele oli pakkunud,  auusust õppinud olema. Julia aga lendas alla aeda. Mida tema sääl teha tahtis, ei teadnud tema isegi. Tema otsis ainult oma wärisejate närwidele rahustust. Tema läks ajast wälja kuni jõe ääre ja seisis sääl mõlemate kätega oma waljusti pekswat südant surudes. Tema waimu silmade  eest lendasiwad kõik tema lapse pölwe tumedad ja rõõmutad aastad mööda ja ainus täht, Mis nendesse läikinud, oli Fritzsi lahkus olnud ja nüüd, kus fee täht ennast tema elupäikeseks oli muutnud, kuldseks  läikiwaks päikeseks, mis kõik marjud ära peletas, kas tema nüüd siit oleks lahkuma  pidanud? Õö oli ennast päewaks temale muutnud ja missuguseks õnnelikuks päewaks! Tere õhtust Julia! hüüdis hele hääl tema selja taga. Julia pööris ennast kohkudes ümber. Miks sina nõnda mee ääres seisad ja sinna sisse wahid kui keegi, kes oma elu lõpetada tahab? Tere õhtust, Tereese! wastas Julia kergesti õhkades ja ulatas peenikese neiu kujule,  keS ennast üle oma aja müüri sirutas, terwituseks kätt. Kuidas sinu käsi käib, wäikene? päris Tereese edasi. Mina soowin sinule ka õnne sinu sünnipäewaks! Oleksin häämeelega sind ka waatama tulnud, nägin agu, et sinul pesu juures toimetada oli ja pärast lõunal tuli sinu tädi tohtri herraga meile; sina tead ju, kuidas minu isa on igakord õnnelik kui tema ühte hinge leiab, keda tema oma keldri wedada wõib. Nemad jäiwad meile õhtusöögile ja läifiwad alles mähe aja eest ära. Kullakarwaliste juukstega  neiuke waatis kelmliku naeratusega all seisma naabrima päüle. Kuule, Julia, tohtri herra laulab oma aedaS, seda teeb wist isa Nauenthaler. Ja fee oligi Dr. Rõttger kes laulis: „ Ainult Reini ääres elan, Reinil ilma tulin ma Reini äärsed mäed kandwad Wiina kulla-karwaga. Noored tüdrukud kuulfiwad wait olles tema laulmist. Noormees tuli lauldes omast ajast, läks alla jõe ääre, päästis paadi puu küljest lahti, astus sisse ja sõudis wälja, kuupaistel hõbedaselt läikima jõe pääle. Hääd ööd! ütles Julia tasase häälega sõbrannale, kes seda tähelegi ei pannud ja lipsas oma aeda. Tereese aga lehwitas rätikuga jõe poole ja hüüdis: Edasi, laulge edasi herra tohter, aga hoidke ennast näkkide eest! Kui Julia ümberwaatis, oli tema meelest,  kui oleks Tereese ise üks näkineiu olnud  oma läikiwats kuldjuukste ja walge riietega; aga paadist ei tulnud temale wastust  ja onsalt naeratas Julia oma ette. Ja kui ka kõik walgejuukselised näkineiud tuleksiwad, tema ei oleks neid ometi mitte kartnud, sest tema lootis ja armastas.