Saarlane 15° 43. Teisipäewal, 24- oiobril 4905. XXI. aastakiiik. maksab - Ilmub igal UM Alealdiac Dlitika ajaleht saa- ja iisaarahiaalt. Kõigekõrgem manifest. Jumala armust Meie, Nikolai Teine, Wenemaa Keiser ja Jsewalitseja, Poolamaa Kuningas, Soomemaa Suurlvürst jne. jne. jne. kuulutame kõigile truudele alamatele: Segadus ja üritus püälinnadeS ja paljudes muudes riigi kohtades täidawad Mcie südant raSke kurwaStusega. Wene Keisri hää käekäik on lahmamata ühenduses rahwa hää küekäiguga, rahwa kurwaStus on Tema kurwaStus. Nüüdsest rahutusest wöib suur rahwa kahju tulla ja Meie riigi terweolekut ja ühtlust ähwardada. Keiserliku teenistuse suur tõotus käsib Meid kõige Meie mõistuse  ja jõuu wõimuga nii hädaohtlikule segadusele ruttu lõppu teha. Kuna Meie amctipuikadele käsu anname segadusi, kuritööst ja wügiwalda otsekohesel awalikuks tulekul rahuliste inimeste kaitseks  ära lõpetada, kes rahulikult oma kohust täidawad, arwasiine Meie tormiliseks, et üleüldised, Meie poolt määratud riigielu rahustuse abinöuud rutuliselt täide läheksiwad,  ülema watitsuse tegewust ühendada. Meie teeme walitsuse ülesandeks Meie kõikumata tahtmist täita ja kingime rahwale kindlad põhjused isiklis: kS puutumatu  sek S, kodanliseks südametunnistuse,  sõna, ko i s oleku ja ühisuste wabaduseks, ja ilma et riigiwolikogu walimisi katki jäetaks, käsime juba nüüd wõimaluj: järel riigiwolikogust  osawõtmissle kutsuda,  kudas aeg lubab, neid rahwa kl ass isid, kes praegu walimise õigusest  ilma on, kuna üleüldise walimise õiguse edaspidine korraldus uuesti kinnitatud seaduse  andmise korral sünnid. Wiimaks määrame kindlaks eeskirjaks, et üksgi seadus maksma ei hakka ilma riiziwolikogu h ä ä k S k i i t m i s e t a, a et rahwasaadikutel  wõimaius kindel oleks Meie poolt pandud wõimude seadusii se tegcwuse  järelwaatusest osa wõtta. Kutsume kõiki truust Wenemaa poegi üles oma kohust isamaa wastu meelde tuletama, kuulmata segadust lõpetada aitama  ja ühes Meiega kõike jöuudu kokku mõttes kodumaal rahu ja korda jalale seada. Antud Peterhofis 17. oktvbril 1905- aastal püäle Kristuse sündimist, Meie walitsuse üheteiftkümnendomal aastal. „Nikotai." Kuul. Eestistanud P. Olak. Ordinator imestas. Kuidas muidu? Kas ei wöiks muidu, ilma pikali heitmata? Kuidas me' siis kuuli kätte saame? Teisiti on see ju päris wöimata! Haawatud hiiglane mõtles natukene, ohkas kord, lõi käega ja tõusis püsti. Laisalt tõmmas ta esiteks ühe, siis teise käe käisest wälja, lappis aeglaselt kuue kokku, pani ta oma kõrwale tooli pääle ja iStus siis jälle. No noh, miks nii? See sammane jälle -- kas ei wõiks ikka niisamma, kuidagi moodi? Kuulge, saage ometi kord aru: ei ole pooleSgi muidu wõimalik I Jälle kajas raske ohkamine, ja niisamma aeglaselt nagu enne, hakkas haruldane haige mesti seljast kiskuma. Ametiwend, ütles Boris Mihailowitsh noorema ordinatori Peeter Stepanowitshi poole pöördes wiimane oli noor, alles hiljuti kuuendama kursuse pääle saanud üliõpilane tahate ehk kuuli wälja wõtta? Miks mitte! Häämeelega, - wastas erutatult ja punastades Peeter Steponowitsh.  Ta tundis ennast ometiwenna ja usalduse, kui ka eelseiSwa opereerimise läbi kõige kõrgema kraadini meelitatud olewat. Noh, siis aga pange ennast malmis! Peeter Stepanowitsh läks pl s ma. Miks teie's ennast riidest lahn ei wota? küsis Boris Mihailowitsh haigelt. See istus ikka weel oma irnk särgi sees ja waatis nii lõpmata haledalt ja abipaluwalt  ordinatori otsa. Kas ikka'p wõiks kuidagi moodi niisamma? Et tarwis poleks pikali heita? Kõik lõike-saalis olijad fattusiwad niisugusesse  meeletumasse tujusse, et juba wöimatumaks sai seda tagasi hoida. Jätke ometi kord järele, kas teil häbi ei ole! noomis ordinator lahkesti. Wõtke aga riidest lahti. Pikkamööda argneb rätik kaela ümbert, pikkamööda wõetakse ka särk maha ning pandakse korralikult kokku, ja jälle wajuS määratu keha toolile. KaS juba jälle? küsis ordinator peaaegu meeltheites. Kas ikka'p wõiks niisamma, kuidagi moodi? Sa heldeke! naeris ordinator käsa lahutades. Ei wõi, kas mõistate, et wõi mitte kuidagi moodi! Wiimane kate särk wõetakse maha samuti wastumeelt, tahtmatult ja !ar« wane, mürakas, keha langeb raskelt tooli pääle. Kas ei wLiks ikka kuidagi moodi? Heitke aga pikali! Raske kogu hakkas jälle liikuma, tõusis püSti ja sammus laua poole. Silmapilgu  aja seisatas haige nagu kahes mõttes, nagu kaastundmust oodates, lõi risti ette, heitis käega ja langes ähkides ja puhkudes laua pääle. Üliõpilased ajasiwad kohkumise ja imestuse  pärast suud lahti. Niisugust kõhtu polnud neist keegi elu ilmasgi näinud. Päris Mont-Blanc I Boris Mihailowitsch oli kaunis pika kaswuga mees, kuid fiisgi pidi ta enesele pingi alla mõtmo. . Kas olete malmis, ametiwend?— küsis ta Peeter Stepanowitshilt. Walmis, wastas see ja astus, oma desinf cineeritud käsa ülemal hoides, laua äärde. Ronige mu karmale pingi pääle! Haawatud koht pesti puhtaks ja Boris Mihailowitsch hakkas nahka liikwaga määrimaa, Peeter Stepanowitsch aga ootis, lõikenuga peos, millal nahk walg- ks läheb. Kõik ootasiwad põnewuiega kahe ordinatori Legewuse tagajärge. Ainuke,kes täiesti rahulik näis olewat, oli „haige" ise. Näis nagu ei oleks kõigil sel toimetusel tema kohta wähcmatgi tähendust. Peeter Stepanowitsh lõikas, BoriS Mihailowitsch awas haawa, ja peagi kõp< satas esimese pintset kuuli. —> Siin ta on! hõiskas BoriS Mihailowitsh rõõmuga tõmmake oga, tõmmake! Silmapilk!—wastas Peeter Stepanowitsch  pisut kohmetunult, sest kuul libises  pintsett eest ära—  Ei, wcnnas, niimoodi jäeme tast meel ilma. Andke pintset siial Boris Mihailowitshi osawas käeS leidis pintset kuuli silmapilk üles ja tõmmas ta wälja. Küll on aga ka mehemoodi loSsi läinud I ütles ta. Sähke oma kuul I ütles ta haigele: pange mälestuseks tallele. See wõttis kuuli, silmitses teda tükk Isamaa ja sugurahwa armastus Ainetel kõnelenud Paul Olak Niisuguse pildi saame omast isamaastS Kas ta meile kallis ei peaks olema? KaS meie teda kõige palawama armuga armas, tama ei peaks? Raske on selle üle otsustada,  kui meil tast lahkuda ei tarwitse- Tuleb aga see kütte, küllap siis igaüks tunneb, mis isamaa-armastuS on. Wähemalt  arwan ma nõnda wiist oma isikliteS tunnete järel. Kõige kitsamas mõttes öeldud on minu isamaa -- Muhusaar. Kui weel wüikse põial-poifina jooksin ja' mängisin, ketast wiskastn ja kurni lõin „meil aia ääres tänamas", siis tundus mul sääl ikkagi kaunis hää ka olewat, kuid et ma teda just armastasin, ei wõi ütelda. Rääkisiwad ju wanemad ja Kargemad  inimesed, „kes kaugel käin'd ja palju näin'd", wõõrasteft maadest kõiksugu imelugusid,  rääkisiwad linnadest, kus mitmekordsed  majad, uhked kirikud, raudteed ja uhked ning ilusad inimesed pidada olema, rääkisiwad kiitwalt ja ülistamast. Ja siis ihkasin ma wõõrsile. Tuli aga aeg, „kuS maa ja mere pääl film mõnda seletas", siis sain aru, et „pooltgi nii armas pole sääl, kui kodu tänamas." Ja kui ma