ta ise nüüd? Kui ta enne „D.-Z." ja nüüd raamatus oma rühmaliikmeid rahwuslisele tundmusele õhutab, eestlaste ja lätlaste tagasisurumiseks wõitlusele erutab, selleks terme eeskawa awaldab, ega tema siis ennast „ninameheks"  („Führer"), kihutajaks (Agitator) ei loe, mis nime ta kodumaa pärisrahwaste awalikkudele tegelastele pakub! Mis meie rahwa tegelased oma rahwa kasuks teemad, see on tema meelest kunstlikult kihutatud tuli; tema ise ei tee mingit tuld, kui ta suurt politikat ajab, riimides ja riimimata sõnades käputäie sakste ülewõimu maa ja linnade üle jaluleseadmiseks üleskutseid awaldab. Kas siis see raamat seene kombel ise maast wälja kaswas?  Ja siis meel need toredad Balti traditsionid!  Koolis jääb Saksa poiss, nagu Seraphim ise selgesti tunnistab, lätlasest ja eestlasest taha, ühiselus peab aga laisk wirgema,  nõrk tublima üle walitsema  traditsioni  põhjusel. Samati ei tohi tublim kehvi  emaga wõistlusesse astuda, seda nimetab vr. Seraphim hoolimataks. Eestlased peaksiwad  siis ameti otsimises magusalt ära ootama, kuni saksad kõik ilusasti leiwa otsa on saanud, ja alles siis ette astuma. Aga hoolimatult küllalt wõib saks lendlehes eestlaste ja lätlaste  tagasisurumist ametites, majade omandamistes  jne. soowitada. Kahesugune mõõt on hirmus! Seesugusel olul ei wõi ühisest tööst, rahulisest edust midagi wälja tulla. Patritside ja plebejide wahed Roma muinasajast  ei kõlba XX. aastasaja oludesse. Nad saamad tingimata kaduma. Nüüd on meil ka oma esimene Eesti linnapää Baltimaal aastal 1902 pärast Kristust hilja küll! Ka pühale mäele olime sunnitud wälja rändama Kaukasiasse, Krimmi, Samarasse. Ei pruugi prohwet olla, kui kinnitame, et meil oma Liciniuse, Kanulejuse ja Ogulnuse seadused ka peatselt läbi lähemad, et wananenud traditsionide jätised  gi maha kistakse ja uued olud tekiwad, nagu Romas juba 300 aastat enne Kristust, kus kõigile kodanikkudele igapidi ühesugused õigused jagati, et üksgi enam teise pääle üle õla ei waadanud. Dr. Seraphimi programm on eestlastele wäga õpetlik. Mis sakstele hää, seda sünnib ka meil omast seisukohast täita. Meiegi peame kokkuhoidlikud olema, aega tähele panema, uusi elukutseid otsima, linnas ja maal ühel meelel oma kasusid kaitsma, linnades wõi - malikult palju liikumata war andu  st ostu teel omandama, Eesti kaupmehi ja käsitöölisi toetama ja kõige päält usinasti ja ustawalt  tööd tegema. Politika ringwaatus ja wäljamaa sõnumid. LSuncT-AMKct sõjswÄtzcttt. Rahu küsimus on ikka weel wäga tume. Inglise walitsus teatab ametlikult, Kitchener ja Milner pidanud Buri saadikutega Pretorias kahel korral läbirääkimisi; mis sääl mõlemalt  poolt nõutud wõi pakutud, seda jätab Inglise walitsus ikka weel oma saladuseks ja kõik erasõnumid selle kohta ei ole muud kui arwannfed. Kitchener lükanud sõjariistade rahu nõudmise tagasi, olnud aga sellega nõuus, et buride juhatajad oma wäeosade juurde tagasi  pöõrawad ja nendega nõuu peawad, kas ja missuguste Inglise tingimistega leppida tuleks. Wabariikide asemikud reisinud  ka juba Pretoria st ära ja läbirääkimiste  uuendamist polla enne kolme nädali lõppu oodata. Inglise lehtede enamus soowitab küll rahu, mis aga nimelt inglaste armust pidada tulema, kuna „ära wõidetud ja Briti riigiga kokku liidetud  :vabarukidel" mingit õigust polla wõitjatele  ülepää tingimisi ette panna. Üks Inglise minister seletas ka hiljuti, lord Salisbury sõna: „burid peawad oma iseseiswuse wiimse kriipsuni  kaotama" pidada ikka tõeks jääma. On see Inglise walitsewate ringkondade üliüldine  arwamine, siis on küll raske loota, et rahu sobitustest sel puhul midagi wälja tuleb. Buride olek ei wõi mitte weel nii wilets olla, et nad tingimatu peaksiwad alla manduma. Deweti wäeosa on nüüd juba neljat korda ülikange waenlase küüsist wähese kahjuga pääsnud,  Delarey wiimsed wõidud on kõigil meeles ja Botha tegudest jutustab üks kirjalik sõnum, mis 14. (1.) märtsil Johannesburist ära saadetud,  järgmist: Ülem wäejuhataja Louis Botha ei ole sel ajal, kuna inglased Deweti pääle jahti pidasiwad, mitte magusalt paigal seisnud. Tema käsualune, kindral Christianßotha, Testi Postimees. 189