Saarlane Uleiildine polüika ajaleht Naa- ja linnarahwale. H 37 Teisipäeval, 14. septemdril 1904. XX. aastakäik. maksab: Postiga saadetud aaStaS, Ä „ „ Pooles aastas I ~ iili ~ Ilmub igal ..Saarlase" toimetus ja wäljaandmiile Kuresaares Kauba-uulitsas nr.l?. Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste pctit rida maksab 3 i. Ons Sörwe laste wäljarändamine kasulik wöi kahjulik? Mõne nädali eest kirjutasin «Saarlase" .30. numbris Sörwemaa laste wäljarändamisest  nõnda, kudas ma seda sim tundma olin õppinud. Ma pidasin laste kohalist tegewust wõöral  maal neile kasulikumaks, kui kodust laisklemist. «Saarlase" 33. numbris seletab aga hr. L. T., et Kuuramaa elu lastele ainult kehalikult kasulik wõida alla, kuna nad waimliselt aga teist teed käia; see on siis kül wist kahjulikku teed. Et kahesugused mõtted ühest ja sellest samast asjast segadust sünnitawad ning laste wäljarändamise pilti tumestawad, siis annan kord weel Sõrme wabadikkude laste kaswatuse kohta mõnda seletust. Hr. L T- ütleb: „Nii siis : kehaliku tegemiste  juures wvib laps kül kangemaks, käsutäitlikumaks ning töö juures osawamaks  õppida, kuna ta waimliselt teist teed käib-" Teatamast ei ole aga kehal ilma maimuta  wähematgi mõimu, ei wõimu sõna kuulata ega käsku täita, ei ka osawamaks minna. «Sest maim on, kes elamaks teeb" õpetab ka pühakiri ning lihtne küMeesgi ütleb: „Kellel erk waim, see onMöige oina keha liikmetega nobe ning osast»." z Ons siis keegi Sörwemäa laps Kuuramaal  käsutöitlikumaks ja osawamaks läinud,  nagu hr- ,T- isegi armab, siis on selle juures kõige päält lapse waim tegew olnud, kes õpetust wastu wõttis, sest waim on keha sundija ning ma jään weelgi oma arwamise juurde, et Kuuramaa karjahoidmine  Sõrwe wabadiku lapsele kasulikum on kui kodune laisklemine. „ Laiskus on kuradi pääpadi" on tuttaw ja wäga täielik  püha kirja sõna, mis ka juba l 2aastase  Sõrwe lapse juures täide läheb, kellel kodus midagi tegemist ega hoolekandmist ei ole, keS täiesti omatahtmise järele elab, ilma et wanemad teda keelaksiwad ehk käsiksiwad- Üht niisugust poisikest olen ma selsamal suwel küllalt näinud ja tundma õppinud. Mis teeb ta ajawiiteks? Ta ronib igale katusele, kust ta aga ülesse saab, neid tallates ja lõhkudes, nõnda samati iga heina kuhja ehk kabu otsa, neid tampides ja äralöhkudes, winnib enne tüki aega igasse Suue ehk tee wärawat kiwidega, mis temal tee psäl ees on, kui ta säält läbi läheb, hirmutab wähemaid lapsi, kus ta neid aga näeb, püüab sagedasti käpakil käia. nagu loomadgi käiwad, ning kui ta kusagil tee ääres mõne suurema sea näeb. istub ta selle selga ning ratsutab sellega, kuni siga ära wäsib j. n. e. Ning kui keegi tema emale julgeb ütelda : „Triin, su poeg on hirmus wallatu" oh sa armas aeg, missugune rahe sadu siis wastu silmi tuleb. „Mis sa mu poissi kiusad, ta on waene laps, tahad sa teda maha lüüa, mis?" Ning mõnda meel palju jämedamalt, mis siin ütelda ei sünni. Siin on nüüd see kodune woorusline  ja kombeline kaswatus, mida hr. T. paremaks peab, kui Kuuramaa teenistust.  Seda wõiwad kooliõpetajad kül teoretikalikult mõtelda, aga praktikalikult ei ole wabadikul ehk wabaniku naesel, kes homikust õhtuni iga päew wõõrastel piiridel  töötab, suwel paraku ialgi aega oma laste kaswatust tähele panna- Lapsed elawad kodus, kuida tahawad ning teemad mis neile meelde tuleb. Sellepärast on wabadiku lastele tõe poolest kasulikum kuskile teenistusesse astuda, kus neid tarwitatakse, kui kodus haigutaba ning selle juures järele mõtelda, mis tempu aja wiiteks jälle ette wõtta tuleks. Hr- T- arwab mäljarändamift lastele wanematest päritud haiguseks, mis külge hakata- Laste wäljarändamine on alles Tennekstoni õnn. 12 A. v. Persalli järele E. W. E. Julia läks iga aastaga, mis tema wanemals  sai, ilusamaks. Mitte üks näo joon ega omadus ei tuletanud temas tema kadunud  isa meelde. Kõik tema ümbrus armastas  teda. Herra Dearborn pidas teda niisama kalliks, tui oma Richardi ja oli mõned korrad juba Braddonit märgata lasknud, et tema teda oma tulewaseks miinjaks  soowib. Selle kelmi tütar miljonite pärija ja Tennekstoni omanik, kuna tema tüttar, wäikene armas Ellen kõigest ilma pidi jääma! Äge wiha wõttis Bcaddonis aset, kui tema selle pääle mõtles. Ka Annele näitas see waStumeelt olewat, kui selle mehe laps, kes temale midagi muud kui ainult walu, häbi ning kurbtust walmiStanud, selle suure waranduse omanikuks saab, kuna nende Ellen hoolimatalt korwale jäi. Kui tema seda wiimaks ehk nägema oli sunnitud, et tema armas ilus Ellen selle waStiku Julia teenija olema pidi I  Braddoni  rahu oli kadunud, igal pool aimas tema nüüd püüseid ja paelu mis teda kukutama ja Juliat tõstma pidiwad. Keegi ei pannud tema wäikest waikset Ellenit tähele, keda tema ise üle kõige armastas. Kas tema ei oleks ilusa, suure Tennekstoni omanikuks kohasem olnud, kui selle warga ja kelmi laps? Ellen oli ju küll ainult kaheksa aastane ja Richard kaheksateistkümnena, aga see ei oleks ju kellegi takistus, kui seda ülemeelset Juliat Ml wahel ei oleks, kes muidugi kõik, mis iganes wöimalik, teeb, et rikast pärijat, enne kui see täie ealiseks saanud, oma wõrku püüda sa oma abikaasaks wõita. Waen Julia wastu tegi teda tema kohta täitsa pimedaks, ning mis teda kõige rohkem waewos, oli mõte, et tema Anne selles asjas Julia kaaSawitaja ning nõuandja on. See sala kartus segas nende muidu nii õnneliku abielu ja ei lasknud sellest õiget rõõmu tunda. Dearborni jutustus äratas Anne sees kahtluse oma mehe surma kohta uuesti elusse, mida armastus Braddoni wastu temas enne ära oli lämmatanud. Nüüd oli tema kindel, et Braddon tema meest päästa oleks wõinud, kui tema seda aga tahtnud oleks. Miks aga ei tahtnud tema teda päästa? Kui sügaw kuristik awas ennast Anne waimu silmade ees ja säält kuristikust tõusis Roberti ülestursunud nägu siniste prillidega ülesse ja wahtis tarretanud pilgul tema otsa. Niisugustel pilkudel langes Anne waljusti kisendades minestusesse. Et nooremehe kergemeelne ütelus, et Robert häkisti jälle nende ette ilmub, temale kui ettekuulutus öeldud, oli Anne meelest kindel; hirmuga ootas tema seda aastat ja päewa, millal see ettekuulutus täide pidi minema. Robert tuleb, ja kui see ka alleS kümnekonna aasta järele sünnib, aga, et tema kord tuleb, on kõikumata kindel. Anne ei pannud koju jõudes tuldgi põlema, täie kuu paistel, mis tuppa woolaS, nägiwad  nemad mõlemad surnu kahmatud wälja. Anne toetas seljaga ahju naale ning Braddon kõndis silja pääl ristis kätega tuba mööda ümber. Sina ei oleks minu eest midagi warjama pidanud, hakkas Anne iseäranis rahulikul toonil rääkima. Ainult sellepärast, et sina seda minu eest warjasid, on see asi minu juures iseäranis tähtsaks saanud. Wiimaseid sõnu rääkis tema waewalt kuuldawalt, otsegu oleks temal enesel hirm nende pärast olnud. Braddon jäi tema ette seisma. Anne, pead sina mind mõrtsukaks? küsis tema tumedalt. Ägeda liigutamisega suruS Anne mõlemad  käed silmade ette. Nojah, räägi ometi korra selge sõnaga oma arwamist wälja, ütle lühidelt, et sa mind mõrtsukaks pead; eks see ole nõnda? Anne langes polwili tema ette maha ja suutleS waljusti nuuksudes tema küsi. Toomas, anna mulle andeks I palus tema. Sina ei aima kui raskesti mina kannatanud olen ja weel kannatan. Mina wannutan sind, et sa mulle korra selgust annad, ütle mulle Toomas, mida tead sina Robertist ja tema otsast. Braddon märkas, et see Annel praegu ükskõik oli, kudas Robert otsa leidnud oli, ja et see teda kõige rohkem waewas, et ta seda ei teadnud, kas ta ülepää tõesti surnud on wõi mitte. Temale ligemalt asja seletada  oli kardetaw, sellepärast oli kõige lihtsam teda rahustada ja waigistada. Midagi muud, kui mida herra Dearborngi teab. On see kõik mida sa tead? päris Anne petetult. Oh, nüüd ma tean, et sa ainult seda kindlasti teada tahaksid, et mina surnud Robertit oma käste wqhel pidanud olev,