„Ma räägin Vabakssaamisest. Surm kalli inimese kae läbi on ka SndsuS, ning ma palun teilt ühte tõotust!" Minult?" „Jah! Sääl, teie kodumaal, päästsite teie mu elu, siin andsite mulle mu kalli Naindra tagasi.  Minu elu on teie päralt ja teie ei jäta mind, nagu ma tean, enne surma maha. Sellepärast  piate mulle tõotama, et mind siis, kui meie Vaenlased wöitu saawad, teie käe läbi surra lasete !" Mh, ma ei julge seda ialgi teha!" „Ennem lasete mind Arkabadi piinamise ohwrikS saada?" „J —a... ma töutanlubaS Rohusirts julgust  Võttes. „Kui nii piaks juhtuma, siis leidku surm meid mõlemaid korraga! Nii jääme ka edeSpidi  ühte!" Anoor andis tale Vaikides kätt, mida ta köwaste surus. Jutt lõppes. Waheajal jõudis rong kaewanduSte juurde. Arkabad, kes paika nähtawaste hästi tundis, läks ilma arupidamata edasi; teised ta järele. Wiimati  seisatas ta suure kubikkujulise kalju nurga eeS, mille sees kinni topitud auk paistis. „Tead, mis see on?" küsis Arkabad uuristatud  koha pääle näidates. Mee on püssirohu laeng!" kostis wanem. Miin on 100 kilogrammi püssirohtu sees!" rääkis Arkabad. „Aa ..." ütles Adshi imeStanult, „nii palju Z See lõhub ju terme kalju ära." „ Muidugi," VastaS brahmin üksisilmi Naindra  pääle wahtides. Mee, kes seda miini põlema  sütitada julgeb, paneb elu kaalu pääle, sest tahi lõppemine on mitme katsete tõttu wäga lühikene  !" Marnasel korral on see miin wäga kardetav,  kuna mina sugugi ei näe, miks meie siiatulekul  tarvis oli." Arkabad tähendas tigedalt: „näed kohe" ja tõmbas tikust tule tahi külgi. yPõleb, Põleb... põgenege, kellel elu kallis on!" karjus ta pistis ise kõige esimiseks jooksu. RohusirtS püüdis Anoori edasi tõmmata, aga umbes  Viiekümne sammu kaugusel kiSkuS see enese lahti ja hüüdis tagasiwaadateS: Maadake!" Rohusirts keeraS ümber ja nägi Nimetat ja Naindrat liikumata endisel paigal seiswat. ESmalt oli doktor wahwa neiu juurde karganud ja teda kardetavast kohast eemale kiskuda tahtnud,  aga see oli tale ütelnud: „Kui ma ära jooksen, siis üteldakse, et ma mitte nõrgameelne ei ole!" (Järgneb.) Wälja pääsemata. SSja aegne jutustus W. J. Nemirowltsch-Dantschenko järele A. Rull. Pärast sööki tulime maja seinte wahelt wälja. Õue Pääl põles teine suur tnli. Õö oli pühalik waikne. Paugud oliwad järele jäänud, isegi eeswahtide  poolt ei tulnud enam kuulist. Hootvi nurgas, halli sineliga kinni kaetult, oli bataljvni supikeetja maas, kelle elule kogemata tema kohta juhtunud Türgi kuul otsa oli teinud. Jalad paistfiwad sineli alt wälja. Muidu ehk ei oleks märganudki, et jämeda,  laiali maha laotatud sineli all inimene oli. „Kus ta omale otsa sm?" küsis kindral risti ette lüües. «Siin samas. Kuul kukkus tale otse päha. Surmas kohe waesekese." „Miks teda ära ei ole tviidud? «Arsti jaoskonna mehed on kõik ametis. Tiriwad  eeswahtide juurest haawatuid. Las ta puhkab seni siinsamas." Nõuda'p see oligi. JgppäeWane asi keegi ei imestanud nnsuguse häkilise otsa üle. „ Jah, kui meie kest rahu aega nnsuguse kogu uulitsalt leiaksime oi kuidas see südant põrutaks! Siin aga nagu ei puutuks see kellegisse.-. Missugune jäle ja hirmus asi on sõda!..." „Kas teie, ekstsellents, oma Georgi ristiga nii räägite?" imestas praporschtschik. „lah, mina kül, ja loodan, et mul õigus on nii rääkida. Inetumat asja, minu arwates, ilmas ei olegi! Nääkige mis te tahate, mu isandad, aga kõige kallihinnalisem warandus inimesel on tema elu. Sellep' sõda nii hirmutaw, nii halb..." „Kuidas? ka teile on hirmutaw," imestelefiwad  kõik. „Teie kardate? Teie, kes te kõige kangemas  tapluse tules ikka nii rahuline, ilma hirmuta olete!" „Wale kate ainult, minu sõbrad. Mis? kas siis mina piaksin soldatite ees argpüksi mängima? Minu komando all seisab suur wäesalk, eks ma siis iseenese üle pia ka komanderida wõima." „Noh, Teiep weel argpüks oleksite!" waidles keegi wastu. „Teie juurest argpüksuseni on mõõtmata  kaugus. „Jga inimene on argpüks," tõendas kindral kindlaste. Olgugi üksainus kord elus. aga siis awaldad ka kõige haledamal kombel oma meelewäiksust,  sest seda on igal inimesel. Erandit ma selles asjas ei ole leidnud. „Lubage, teie üliwõimus," nukrustas praporschtschik.  ..Olgu siis, et teie see erand oleksite; aga erand kinnitab üleüldist reeglit!" tähendas wana wäeülem Pilkawa naeruga. „Aga kui me, näituseks, mind wõtame, siis pian teile tunnistama, et ma kord terwe öö hirmu käes wärisesin, süst kui hallis tõbes." „Kus see oli? kunas?" küsisiwad kõik ümber- rmgi. „Minu arwates on meie kõikide seast, kellega täna kokku olen puutunud, meie wa tuttaw Jakob kõige julgem," rääkis kindral edasi. „Ta ei olnud sugugi hirmul, kui ta mult hani ära warastas, ehk ta kül teadis, et ma teda oleksin wõinud selle eest maha lasta. Teie küsite, kus minuga tähendatud lugu sündis ja kunas? Jah, sõbrad, ammu, nii ammu, et enam häbi ei ole, seda meelde tuletada. Ma'olin siis alles oma soldati Georgi risti saanud ja olin alles junker." „Siis Kaukasuses oli see. Sääl ju teie, kindral, oma kroonu teenistust algasite." „Ja, jah... Ühes Georgi ristiga olin ma ka haawa saanud tühise kül, aga ta tegi mulle wõimalikuks,  nädalaks ajaks isa juurde paluda. Isa elas sel ajal Goris. Kes teist, mu härrad, tunneb Gorit?" „Mina olen sääl olnud," wastas major. „Imeilus maanurgakene. Tema wana kantsidelt, mis waremetes on, näikse terwe Kaukasuse mäeselg ära oma lumiste päädega, aga lõunapoolt paistab lai tasapind kõwerdaja jõega, aedadega ja Grusia külad oma telkidega. Ma olen sääl paaril korral läbisõites natuke paigal olnud. Linnake ise on wäikene,  aga ilus ja wõrdlemata meeldiw. Paplid, kastanjed ja tschinarid kaswawad uulitsal; üle kiwi aedade roomawad ja rippuwad wälja granati õunapuud,  persikute ja mandlipuude oksad. „00, teie olete Päris luuletaja, Jwan Fomitsch! Kes kül seda oleks wõinud arwata. Ega teisiti ole küllap olete omal ajal salmikuidki kirjutanud?" .Mrjutasin kadetti korpuses, aga sain selle eest naha pääle. Uskuge, sarnane waewapalk ei ole mitte kuigi waimustaw pooliku töö edasi tegemiseks." „ Sõitsin mina siit Mzchetini," rääkis kindral edasi. Mzchetis oli mu onu polgu komandöriks. Tema juures olin ma kolm päewa. Siin tutwustasin  end tähtsa Grusia kloostriga ja selle wanaaegse linna määratu suurte waremetega. Teate, ainult meil, Wenemaal, tuleb see ette, et keegi wanade waremete wäljakaewamise eest ei hoolitse. Mõtelge, ulissugusi rikkalikka tasumist säälsed waremed kül annaksiwad. Teate, härrad, sääl on templid, mis üle Poolteist tuhat aastat wanad on. Grusias, laialiselt  tuttawa jutu järele, mis meie filmis kül muud midagi ei ole, kui ketserlik lori, ei olla Kristus mitte risti pääl surnud, waid ära pääsenud, Grustasse  põgenenud ja sääl omad elupäewad rahuliselt läbielanud. Kas olete sarnast juttu kuuluu? Mina hulkusin sagedaste waremete wahel. Mitmed templid on nüüdki weel wäga ilusad, aga kui kenad ja toredad wöifiwad nad oma esialgsel kujul ollagi Näituseks, Pitfikirjaline akna ruutude korraldus on otse meelde wangistaw toredus. Kõige toredam toredus  on aknate arabeskide*) rikkus, ühes templis on, näituseks, kakskümmed akant, aga igaüks on ise kirjaline. Aknate suurus ja worm on üks ja seesama,  aga kiwide kiri ja lõige ei korda ialgi. Kui kirjeldamata iluS oli kül fee linn oma suuruse ajal, ja kui kurwad on nüüd tema mälestuse märgid!... Teil ehk on igaw kuulata, mu härrad?" küsis kindral  kuulajate poole pöörates. (Järgned.) Lehtedest ja ü»juke«test kottu seatud ehted» Ülestõusmine. Krahw F. Tolstoi kolmejärguline roman. 64 Eestistanud A. Wull. Nehljudow wõttis toosist paberossi ja andis temale. Nõdrameelne hakkas, kulmust kergitades õige ruttu rääkima,  kuidas teda wõõra mõju all piinatawat. Nad on ju kõik minu wastu ja oma mediumide abil Piinawad, kisuwad mind. Wabandage mind, ütles Nehljudow ja läks, ilma et ta teise juttu ära oleks kuulanud, hoowi pääle, et teada saada, kuhu surnukeha wiidi. Linnawahid oliwad oma koormaga juba üle hoowi läinud ja läksiwad keldri läwest sisse. Nehljudow tahtis järele minna, aga ülewaataja pidas kinni: Mis teil tarwis on? Ei midagi. -- wastas Nehljudow. Ei midagi, siis käige minema! Nehljudow kuulis sõna ja läks oma woorimehe juurde. Woorimees tukkus. Nehljudow äratas ta üles, ja nad sõitsiwad jälle raudtee jaama poole. Ei oldud aga weel 100 sammu ära sõidetud, kui tööwoorimehe wanker, Püssiga wangiwedaja soldati saatel, wastu tuli, kus teine, nagu näha, surnud wang pääl lames. Wang oli wankril seliti, ja tema musta habemega, juukstest  puhtaks aetud pää, kust koogiwormiline kübar näo pääle oli wajunud, rappus ja koputas iga wankri tõuke ajal. Tööwoorimees käis körwal ja juhtis hobust. Taga kõndis linnawaht. Nehljudow puudutas oma woorimehe õla külge. Mis kül tehakse! õhkas woorimees, hobust seisma jättes. Nehljudow astus wankrist maha ja läks tööwoorimehe  järel tulekahju wahist mööda politsei hoowi pääle. Hoowis oliwad tuletõrjujad juba wankri pesemise äralõpetanud  ja nende asemel seisis Pikk, kondiline brand-major*) siniseäärelise mütsiga ja wahtis waljult. käed taskus, ära õõrutud kaelaga wöigu täku Pääle, keda üks tuletõrjuja tema ees talutas. Täkk lonkas esimest jalga ja brand-major rääkis wihaselt midagi siinsamas seiswa loomaarstiga. Ka politsei jaoskonna ülewaataja seisis siin. Teist surnut nähes läks ta tööwoorimehele wastu. Kus kohal üles wõeti? - küsis ta laitwalt pääd wangutades. Wana Gorbatowskaja uulitsas, wastas linnawaht.  Wang! küsis brand-major. Just nii. Täna juba teine, ütles ülewaataja. —On aga sääl kord! On aga rahwas ka,  laitis  brand-major, pööras siis tuletõrjuja Poole, kes tombakut  wõiku talitas ja karjus: nurgalatrisse pane! Kül ma sind. kooljast, õpetan, kuidas hobuseid wigaseks teha, kes rohkem makfawad, kui sina, kelm. Nagu ennegi, kanneti ka see surnukeha wastuwõtte ruumi. Nehljudow läks, nagu kunstune sunnil, järele. Mis teie soowite? küsis temalt üks linnawaht. Tema ei wastanud, waid läks surnukeha kandjatele  järele. Nõdrameelne istus koika pääl ja suitsetas ahnelt Paberossi,  mis ta Nehljudowi käest saanud oli. Aa, tagasi tulite, ütles ta ja hakkas suure häälega naerma. Surnukeha nähes tõmbas ta kulmu kortsu. Jälle, ütles ta. Ära tüütawad! Egas ma poisike  ei ole? Eks ole tõsi ? pööras ta, küstwalt naeratades,  Nehljudowi poole. Selle wahe sees waatles Nehljudow surnud wangi, kelle ümber praegu keegi ei seisnud ja kelle nägu, mida enne müts warjanud, näha oli. Nagu esimene surnu oli inetu olnud, nii oli teine iseäranis ilus näo, kui ka terwe kehakuju poolest. See oli täies õitseajas olnud. Selle pääle waatamata, et pool pääd oli habemenuaga äramõnitatud, oli ta madal, häkiline otsaesine mustade, nüüd eluta, silmade  üle wäga ilusaste wõlwitud, niisama ka wäike, waewalt  märgatawa Müraga nina, peenikeste, mustade wuntstde  kohal. Nüüd siniseks läinud huuled oliwad nagu naeratusel;  wäike habemele palistas ainult alumist näo osa ja pää lagedaks aetud küljel oli ilus kõrw näha. Näojooned  oliwad rahulised, waljud ja lahked. Rääkimata sellest, missugused waimuelu wõimalused, mida näo järele näha wõidi, selles inimeses oliwad mahasurutud, käte ja rautatud  jalgade Peenikeste luude ja tugewate lihaksede, kui ka üleüldse kõikide liikmete üliparaja wastastikuse suuruse järele wõidi näha, missugune ilus, tugew, nobe inimese loom see oli olnud; jkui loom, keda loodus palju täielikumalt  oli ehitanud, kui seda wõiku täkku, kelle wia Pärast  brand-major nii wäga wihastas. Aga nüüd oli ta surnuks waewatud, ja sellest, et teda keegi, kui inimest, taga ei kahetsenud, ei maksa rääkidagi, teda ei kahetsenud  keegi, kui ilmaaegu surnuks piinatud loomagi taga. Ainukene tundmus, mis kõigis inimestes tema surma läbi *) Tuletõrjujate pSSmees. 1904. S - k a l a H 29. 245