tarwis aastat kümme tööd teha ning kõige alamast üks-kord-ühest pääle hakata. Nii on lugu iga teadusega. Mida sügawam,  „ teaduslikum" teaduslik raamat, seda wähem saab temast liht lugeja jagu. Ka mõtteteaduses peab inimene aastate kaupa olema hoolega eestööd teinud ja küpsust  ning arwustuse wõimu omandanud, enne kui ta Nietzsche kallale wõib asuda, ilma et ta sest kahju saaks. Õpipoissi, kes esimest päewa aptegis on, ei lasta mitte kangete ja kihwtiste rohtude kallale omapääd talitama: ta wõiks enesele ja teistele suurt kahju teha. Sedawiisi on Nietzschega: mida wähem mõistmist, seda suurem wõõriti mõistmine ning wäga õieti ja kohaselt kirjutab Saksa õpetlane vr. Reiner: „Kindluseta ja kõikuma loomuga inimesed saawad Nietzschest ikka wäga waimustatud  olema ja saawad teda kui tõeapostlit ning oma tegude warjajat auustama. Nad peawad Nietzschet wäga waimurikkaks õpetajaks  ja enese omakasu püüdwate tegude toetajaks,  ehk Nietzsche küll neid wäiklasi inimesi nende igapäewaste rõõmude ja muredega põlgas  ja pilgates nende üle naeris. „KHik need, kes oma enese alatute himude ja kasude järele jooksewad ja oma kallist „mina" kõigi oma püüdmiste keskpaigaks teemad, kes wõitluses elu eest ühtgi abinõuu alatuks ei pea, et aga oina soowide sihile saada, kõik need toetawad aga ilma Põhjuseta  Nietzsche pääle ja waigistawad oma rikutud südametunnistuse natukest, mis neile weel järele on jäänud, üliinimesega hüüdes: Mis kasu toob, on hää! midagi ei ole keelatud,  kõik on lubatud! Nad pruugiwad Nietzsche  nime kurjasti ja wõtawad teda oma tooruse,  oma enesearmastuse ja hoolimata meele katteks. Need ei ole mitte üliinimesed, waid ebainimesed." Neid sõnu wõime ia otsekoheseks seletuseks  wõtta, mis Põhjusel.ja sihil Nietzschet Eesti kirjandusesse on püütud tuua nii palju kui ja kus seda seni on püütud teha. Teeme lõpetust. Inimese sugu edeneb. Kõigi suurte takistuste ja eksisammude pääle waatamata tõttab ta kiiresti edasi ja meil ei ole sugugi wõimalik ette ära aimata, kui kaugele see edenemine  ulatab, aga üliinimene, nagu see Nietzsche kirjades ilmub, ja nõudmine, et praegune inimene selle üliinimese peaks ette tooma, kelle kõrwal ta ise alatumaks ahmiks ja orjaks jääks, see on jampsus, mille kohta maksab: „kui nemad endid targaks arwasiwad, on nemad jõledaks saanud." Oleks Nietzsche kauem aega selge mõistusega  saanud tööd teha, kes teab, ehk oleks ta isegi ära näinud, missugune wõimatu asi tema üliinimene on ja ta oleks oma seisukohta  ses asjas muutnud, nagu ta seda tihtigi muutis ja oma pilkamise kibeda piitsaga oleks ta ilma halastamata neid nuhelnud, kes nüüd rahwale ette püüawad kujutada, nagu oleks Nietzsche ehk tema üliinimene see mees, „kes weel kord ilma lunastab, ilma, et ristis punastab," nägu seda A. Gr. ühes laulus ootab. Huwitaw on aga Nietzsche kirjasid lugedes  tähele panna, kudas neist kõigist põlew, waigistamata igatsus läbi käib, iga lehekülje päält kostab „otsegu hirm kisendab weeojade järele" ja ta ei leia rahu ega wäigistust, sest see ainus, kes tema igatsust oleks wõinud täita, see on temale jõleduseks nagu tarkadele greeklastele ju manast ajast saadik, aga „ühtegi teist nime ei ole inimestele antud, kelle läbi meie peame õndsaks saama". Seda tunnistab  Nietzsche elulugu selgel keelel. Ka meie ootame üliinimest, kes kõigist neist ihu- ja waba on, mis praegu meid meel waewawad ja meie teame, et meie ise üliinimesteks saame, kui meie pärast ülestõusmist „Tema sarnased saame olema". Ja sellelt seisukohalt maksab küll püüda ning waewa näha, et üliinimeseks saada. Nüüd oleks meil weel rääkida sellest, kuda Nietzsche meie algupäralises ilukirjanduses  on mõjunud, aga senini on seda mõju ainult E. Petersoni juttudes nähtawale tulnud, sellepärast jäägu see edespidiseks harutada. (Lõpp.) M 2. Testi Postimees. 109