wahel mingisugust politilist nägu ega kuju, waid päris kirikline, ja seda kuulutakse ja meile ju iga pühapäew kirikus kantsli päält- Aga meie «vennastuse paleuslastel sarnast paleusi ei olegi, sest nemad ajawad ju täielikku rahwuse «vennastuse paleust taga. „Wõltsimata isamaalastena"  kiitlewad nad endid töötawad „Ecsti meeles ja keeles" ! Saagu nüüd sest keegi aru! Tõsi on, et «vennastuse paleuse mõte kõrge mõte on. Sest tema ülesseadja on inimese soo kõige suurem õpetaja Kristus  olnud, ja wennastuse paleuse õpetus ou peaaegu kõik tema õpetuse tuum ja sisu. „Sina pead oma ligimest armastama kui iseennast" selles seisawad kõik käsud ja prohwetid koos. Et see käsk nii suur, nii kõrge on, siis on ka selle käsu täitmine  kõrge. Selle käsu täitmist aga iga üksiku isiku wahel elule kutsuda, pole mitte nii tähtis, kui terweid rahwaid «vennalikule  armastusele wõita, kui wennastuse paleuse püüe terwete rahwaste paleus ühel hoobil oleks. See edendaks suurel  wvimul «vennastust igaükstku wahel. Aga et meil rahwuse «vennastust ilma rahwuslise iseteadwuseta olla ei wõi, siis peab meil just, et Kristusest põhjendatud  wennastuse paleust rahwuste wahel kätte püüda, rahwuse iseteadmist, rahwuse isetundmust tarwis olema. Rahwusline iseteadwus on rahwuslise wennastuse paleuse põhi, ja kui rahwuse wennastuse  paleuSlased seda põhja maha kiskuda tahawad, siis ehitawad nad oma rahwuslise wennastuse paleuse maja liiwa pääle. Kui aga õige kristlik iseteadwus  iga üksiku isiku südames, õige kristlik iseteadwus iga üksiku rahwa maimus wõimsalt tegewuses on, siis tuleb õige wennastus iga üksiku isiku ja iga üksiku rahwuse wahele iseenesest. Jõudkem siis wennalikus maimus sarnase iseteadwuse  poole! O. Jälgi ei olnud tema üle teatust saanud, ei ialgi kuni tänaseni; Nüüd oli temal  teatuS, aga missugune! Tema tõusiS- järsku Llesse, kui keegi kes kindlale otsusele jõudnud on, süütas küünla põlema, tõi ühe tumeda wanatmoodi mantli kõrwal olemast toast ja astus, kirja käes kandes, toast wälja. All läks tema kõige päält kööki, käskis köögitüdrukut laternat põlema süüdata ja ennast saatma tulla, siis koputas tema õe ukse pihta. Sisse! hüüdis hääl toast. Õde Minna istu» ümarguse laua ääres ja heegeldas, kuna poeg ta kõrwal istus ja luges. Taewakene, kuidas sina wälzanäed! kisendas  Minna kohkunult, õe kahwatanud nägu nähes. Mis sul on? jutusta ometi! Mina olen kirja . . . Jtaliaft saanud nimed ei tahtnud üle tema kahwatanud huulte tulla. Zumal kaitsku mind, ega tema ometi tagasi ei tule?! Wõi pead sina koguni sinna minema! Heldekeue, see asi tuurib aga kaua! Tädi Rieke seisis sirgelt ja ei lausunud sõnagi. Noh, tema ikka tahab sind weel? On tema siis ,viimaks ometi nõnda kaugele jõudnud, et naist toita wõib? Tema on surnud, wastaS preili Rieke. Õde Minna kohkus nüüd ometi ära kui tema õe walusat hüüet kuulis. Ta tahtis midagi ütelda, aga temale ei tulnud ühtegi paSsiwat aSja meelde. Ta wahtis laiade silmadega uksest rvälja minewale õele järele. Kohe selle pääle kõlises all ukse kellu ja tädi Rieke oli majast wälja läinud. Kuhu läheb tädi? päris poeg järele. MiS mina sest tean! ju tema krantsi tellima läks —» aga, seda ei wõi tema ju nii kaugele mitte saata, Jumal teab' mis tal meeles on. Mina olen ainult selle üle rõõmus, et asi ükskord ometi nüüd lõpnud ja möödas on. Oli ta tädi Rieke peigmees? Jah, seda ta oli. Aga õpi sa, tüdi tuleb juba jälle. Kui temal midagi wastu meelt on, siis jookseb tema ikka majast wälja, kui ka kiwifi sadama peaks. Kui tema wäsinuks jooksnnd on, küll tal siis jälle meeles tuleb kus tema elukoht on. Fritz laR pää sõnakuulelikult oma raamatu  üle wajuda, aga õppimine ei läinud tema käes siisgi mitte. Tädi oli temale tõesti armas ja et tädi praegu kannatama pidi, see tegi teda üsna kurwaks ja rahutuks.  Kui ma seda teaksin, kuhu tema läks, julges ta tüki aja pärast jälle ütelda. Poiss, õpi sina! kärgatas ema. Preili Rieke oli tormist ja tuisust läbi, mitu pimedat uulitsat edasi läinud ja ühte kõrge katusega majasse sisse astunud, mille alumise korra akna luukide läbi tule walgus  uulitsale kumas. Kas herra kodu on? On jah, wastaS wana teener, herra suitsetab  just piipu ja proua paneb male lauda walmis. Minge küsige, kas mina neid mõni silmapilk  eksitada tohin. (Järg tuleb.) Isamaalt. Kuresaarest. Armas „Saarlane". Sa kannad ju alati meie Saaremaa rõõmu ja kurbtust oma südame pääl, rõõmustad rõõmsatega  ja nutad nutjatega. Rõõmusta siis seekord  iseäranis meie lastega ja saa niisama rõõmsaks, kui meie laste wanemad ise saime. Juba ühe aasta eest 1900 aasta Jõuluks soowis meie (Kaarma) õpetaja et igas koolimajas koolilastele jõulupuu tehtaks, kus siis ka paremini õpijatele lastele kingitusi jagataks. Seks soowis ta weel, et igä koolmeister oma ringkonna mõisa herra juure läheks, selle hää asja jaoks abi paluma. Kinkis ise ka omalt poolt wäikesi raamatuid kingituste tarwis. See sündis, kui ka mitte igas koolis. Muratsi koolis oli siis juba kahe aasta eest wäga ilus jõulupuu suurte kingitustega,  sest et Muratsi herra 5 rubla ja Kudjapää herra 2 rubla selle hääks kinkisiwad.  Üle selle tõi Muratsi proua, kes ise ka jõulupuu alla tuli, weel suure korwi täie komwekkisid ühes, mis kõik lastele ära jagati. Ka Praakli koolis oli kahe aasta eest iluS jõulupuu, küll mitte nii suurepäraline kui Muratsi koolis sest meil polnud mujalt abi saada, kui see mis õpetaja andis, ja lastewanemad ja koolmeister ise kokku paniwad. Et aga Muratsi koolimaja wäga manaks ja wiletsaks jäi, ühendati minewal sügisel Muratsi  ja Praakli koolid, üüriti uus ruumikas  maja koolimajaks ja Otto Lember, kes enne Muratsi koolmeister oli, waliti koolmeistriks.  Kool algas sügisel oma tööd, oli nüüd loota et Lember, kes tubli mees ka jõulupuud tegemata ei jäta. Saime siis ka jõulupuu nii suurepäralise ja rikka kingitustega, kud seda weel wist kusagil Saaremaa koolimajas pole olnud. Juba wara enne Jõulu oli Lember Muratsi herra palwel käinud, kes omalt poolt jälle 5 rubla oli kinkinud, aga sellega, et selle eest ainult Muratsi jaoskonna lastele  kingitusi tehtaks. Kui Praakli jaoskonna  laste wanemad seda kuulsiwad, et nende lapsed ilma jõulukingitusteta pea- Möndasugust. Naljakat laulatust teatab üks Inglise  leht. Tuleb üks waene noorpaar preestri juurde, armastusest rikas, aga rahast waene. Tarwilifi hõberükkisi polnud  preestrile tema waewa eest anda, ja mees, ilma kelle õnnistuseta nad oma abielu  olgada ei tahtnud, oli wali. „Pole raha, ei laulata!" oli lühike otsus. „Laske. mind kodu minna, auus isa," ütles mõrsja lühikese mõtlemise järele, „ma toon teile raha." Anti mineku luba, pea tuli mõrsja rahaga tagasi; ja peagi oli ka nüüd laulatus  joones. „Kas nüüd keski enam meie laulatust tühjaks ei wõi tunnistada, auus isa?" küsis noor naene jumalamehelt. „Ei, Katharina," wastas see „ei keski." „Kas ka mitte teie ise, kõrgeauuline?" „Ei, minul pole teiega enam midagi tegemist."  „ Jumal õnnistagu teid, kõrgeauuline!  Siin on pandi täht teie kübara ja ülikune eest, mida ma käärkambrist ligi wõtfin ja pandiks panin." Iseäraline leidus. Rootfimaal, Samrishamnis  leidis keegi madrus mõne päewa eest waskse theelusika, millel soomuslaswa kujutus ja nimi „Maine" sisse lõigatud. Selle järele on lusikaS Amerika sõjalaewa „Maine" asjade hulgast ja mere woolus on neil aastat aega tarwitanud, enne kui ka lusika Kuba saare juurest, kus „ Maine" a. 1898 puruks lasti, Rootsi randa uhtuda jõudis. Hiinlaste wiisakus on juba wanasõnaks  saanud. Tähelepanemise wäärt on aga komme, kudas taewalise riigi ajalehtede toimetajad kõlbmata käsikirjasid tagasi lükkawad. Amerika ajaleht „The Religion and Philophical Journal" awaldab  ühe niisuguse tagasisaatmise kirja: „Kuu ja päikese kuulus wend! Waata oma orja pääle, kes Sinu jalgade ees weerleb, kes maad Sinu jalge ees suudleb  ja Sinu halastuselt armulikku luba elamiseks ja rääkimiseks palub! Meie oleme Sinu käsikirjasid waimustufega lugenud. Meie esiwanemate luude juures tunnistame, et meie pole kunagi meel niisugust  meisterlikku tööd lugenud. Kui meie stda ära trükiksime, siis annaks keiser  meile käsu, tulewikus alati selle järele seada, ja midagi trükkida, mis sellest halwem  oleks. Ja fiiS peaksime meie kümmetuhat  aastat ootama. Nii saadame Sulle ivaimutöö kartlikult ja kümnetuhande wa« bandusega tagasi. Waata minu kätt minu jalgade juures mina olen Sinu cri." Iseäralised inimesed. Ka kõige targem  hingeelu uurija ei suuda iseäralisi tundmust  seletada, mida hoopis igapäewased asjad mõnes muidu täiesti terwes inimeses äratawad. Ühes mõtteteaduslises kirjatöös teatab Bohle, temal olnud korra teener, kelle hamba igemed merd jooksnud, kui ta noateritamist ehk paberi lõhkikiskumist kuulnud.  Prantsusemaa kuningas Heinrich 111. langes kassi nähes alati minestusesse, ja Inglise kuningas Jakob I. hakkas oksendama,  kui tema nähtawal mõõka tupest wälja  wõeti. Jutustatakse, et Shombergi hertsog  kassiga ühes toas istuda ei wõinud. Saa r l a n e> 1902 3