Saarlane lk IV. Teisipäewal, I. mail 1901. XVII aastakiiik maksab- Pooles aaStaS I „ Ag „ Ilmub igal torsi.pä-s,P»« t. UM Nleiilhiü? poiitidl! njllleht UN- ja linaarahlvale UM Kuu. Kõne peetud 2. webruaril 190 t Kuresaare linnas Kärla kihelkonna koolimaja kasuks. Kõneleja J. Kerg. (Järg). Sest et õhku, ehk atmossphäret ei ole, ei wõi walgus ennast sugugi wälja laotada,  päikese kiired walgustawad üksi neid kohti ja asju, kuhu nad otsekohe pääle paiStawad. Mägede warjud on nii mustad,  et nende sarnast maa pääl ei ole. Päewapoolne mäekülg on nii walge, et pääle ei wõi waadata, teine pime, et kõige suuremat asja näha ei saa. Nõnda igalpool; inimese, majade, mägtd-, puude warjud täiesti pimedad. Läheks üks pitk paks peigmees oma pisikese peenikese pruudiga  kuu pääl jalutama, siis peaksid ikka päikese wastu minema. Käiks peig päikese pool, siis ei wöiks ta oma marjus olewat pruuti sugugi näha, pööraivad nad selja päikese poole, siis warjab nende oma wari tee ära, et edasi ei astuda. Mõtlege missugune pilt! Ühelpool kangesti hnlgaw, põlew walgus, teiselpool süsimustad warjud  igalpool, kottpime taewas pääkohal, selle juures mitte kõige wähemat eluliikumist,  nõnda et kuu maakoha pilt meie silmis hirmus kole ja paljas näitab ole- wat. Mäed on puupaljast kiivist ilma puuta,  taimeta, lumeta, jääta, mis maa pääl mägesdikkudes ikka on. Kuu lagendikus ei ole haljast metsa, ei õitsewad heinamaad, ei laeneiawat jürwe, ei jooskwat jõge, igal pool muud kui puhas paljas kaljukiwi. Kuu pääl waiitseb üle kõige igawene rahu, nii sügaw ja waikne, kui surnu hauas. Ei sääl pole kõige wähemat luuleõhtu  woolamaS, ei tuuletormi kohamas. Mustas taewas pole ialgi pilwerändamisi näha, ei maa püül ialgi kaste tilka. Ei wihma piiska ega lume kibet tule tacwast kuu pääle maha, hääd, ega santi ilma ei ole kuu pääl olemas- Terwe päew otsa, mis kuu pääl 354 tunni, ehk 14V- meie päewa wältab, kütab ühesugune päewawalgus  külma kalju kuumaks- Kuu öö ja päew on ühepikkused ja kestawad mõlemad 364 tundi- Sest et õhku ei ole, ei kuule kuu pääl mingisugust häält, ei kaja- Põrutagu IVVl) trummi ja lasku 1000 suurtükki müriseda, sääl õhuta ruumis pole mingisugust kõla kuulda- Inimesed  näeksid küll suu ja keele liikumist, aga ühtegi sõna ei kuule sääl waiksuses. On päikese tõusust ligi 177 tundi mööda, siis on keskpäine aeg- Siis särawad kõik mäed ja orud hiilgamas selguses, kõik mustad marjud on kadunud. Nüüd hals- ivad marjud jälle pitkemaks wenima, kuni jälle 177 tunni järge päikese loojaminek kätte tuleb. Päikese loojaminekul ei ole mingisugust vhtukuma, ei taewa wahastamist ega punetamist. Ühesuguse muutmata walgusega  weereb päike taewa sõrwa alla ja 354 tunnilise päewa järge niisama pitk öö. Sellest ka weel paar sõna. Ööwahtidel on kuu pääl palju lõbusam oma ametit pidada, kui maa pääl. Sest kuul on ka oma kuu, keS temale ööajal walgust annab ja palju selgema paistusega, kui meie kuu. Kuu ööd walgustab üks kuu, mis 13 korda suurem on, kui meie kuu. Õöalgusel on ta nagu meie kuu 1. weerand. Ööwältusel kaswab ta ikka suuremaks, kuni keskööl päris täiskuu kujuliseks saab- Nüüd hakab jälle kahanema, kuni ta päewatõusu ees niisugune kõwerik on, kui meie kuu wiimne weerand. Nõnda kuupäälne kuu üheainsa  ööjooksul kõik oma tembud ära; on noorkuu, täiskuu, wanakuu ja wiimne weerand. Kas teate, mis taewarändaja see on, mis kuu pääl elanikkudele 14 korda suuremalt ja selgemini paistab, kui meie kuu? See on meie maa, kus pääl meie oma jalgadega tallame. Meie arwame, et kuu üksi meie maakera teener on, aga meie maakera on ka kuu teener. Iga öösel annab ta kuule walgust, keerutab ennast ühe kuu Linnu pesa. L. von R e h r e n i järele. (Lõpp.) Ja ta waatas alla ja nägi sääl ise oma surnukeha järwe ääres maaZ olewat. Pöesas aga lehwitasiwad linnupojad ikka weel ofamatolt oma tiibadega ja wanad lendasiwad ilma wäsimata neile ees, nagu ta seda wiimaks nägi, kui ta omad silmad kinni pani. Ja Jumal ütles: Kas sa näed seda linnupesa? Nõnda kui sa oma lapsed, nõnda on ka need linnud oma pojad üleskaSwatanud  suure waewaga. Ja nüüd on nende pojad suurteks lindudeks kaswanud ja wanad õpetawad neid lendama, ehk nad küll teadwad, et pojad nii pea, kui nad wõiwad, ära lenadawad, et omale ise pesa ehitada ja pocgi sääl sees kaswatada ja et nad seda pesa, kus seis nad sündinud ja wanad linnud, kes neid lendama õpetanud.  ära unustawad. Wanad linnud teadwad, et nad midagi palka selle eest ei saa, aga nad söömad ja õpetawad neid siisgi ilma tüdimata. Ja seda kõik teemad nad ainult sellepärast, et mina seda tahan. Ja need noored linnud, keda sa sääl näed, saawad niisama tegema ja nende pojad teemad nendega ka niisamuti ja nõnda edasi, nii kaua kui lindusi maa pääl on. Sest see on minu tahtmine, et noored linnud pesa, kus sees nad üles kaSwanud ja omad wanemad maha jätma pearoad, et omale uut pesa teha ja õppida toidust otsima igaüks omal wiisil. Ja nad täidawad seega seda suuri looduseseadust,  ilma mille täitmata maailm mitte edasi, waid tagasi läheks. Za kui Jumal nõnda rääkinud oli, waikiS tema naeratades. Wanake oli alandlikult päält kuulanud, kattis oma näo kinni, sest ta oli seda mõistnud  ja häbenes ennast. Ja sosistas: See on tõsi, mina olen wäga palju enese pääle mõttclnud, kui nõudsin, et lapsed  eluaja minu joomi mööda peaivad elama.  Kui mina praegu meel «naa pääl oleksin, mõtleksin ma hoopis teisiti. Ja sest silma pilgul ärkas ta üleS. Natuke segane oli ta - missugune iseäraline  unenägu oli see! Aga kes teab ehk oli ta ometegi sääl ülewsl olnud kes teab! Arglikult waataS tema ülesse. Temal oli nii iseäraline tundmus. Midagi ei olnud kõigel sellel ajal järme pinnal liikunud. Roheliste meekaSwude «vahelt paistsiwad kaljud wälja, nagu suured  kärnkonnad. Eemal seisis üks kalamaja,  mille punased seinad roheliste puude läbi wirwcndasiwad, ja ranna ääres oli üks mana paat. Pvesas lendasiwad ikka linnud edasi tagasi muidu «valitses kõiges ümbruses pühalik waikuS, just nagu kirikus. Seda tundis wanake nüüd ka, ajas oma silmad pärani lahti ja wahtis ümberringi.  Kõik oli tema silmis hoopis teist moodi kui enne, sest tema rinnus oli kõik nii isewärki rahuline. Peaaegu esimest kord oma tõöraskes elus märkas tema kui ilus tema isamaa omas kurblikus rahus oli. Temal ei olnud enne ialgi aega olnud  seda tähele panna. Ja tema istus sääl ja waatas pilwede poole, mis kui suured puuwilla tordid taewa küljes rippusiwad ja rohelise wee pääle, mis nii waikseli tema jalgade ees seisis ja tema silmad löiwad niiskeks. Ja tema mõtles ka oma laste pääle, aga tükkis teiste tundmustega kui enne seda. Kuida oli ta ometi nõnda kuri olla wõinud!  Praegu oli temal üsna häbi selle üle. Nemad oliwad ju tema eest igaüks oma jõudu mööda hoolt kannud. Pojad oliwad temale weel hiljuti raha saatnud, koguni kaunis suure summa ja üks tütar oli temale kleidi kinkinud, mis tal täna selgaS oli ja teine tütar ilusa kirju päärätiku. Mis ta siis weel enam tahtis? Nemad ei wõinud ju tõesti mitte enam, sest nad ei olnud ise rikkad ja lapsi oli neil enestel ka. Ja kas tema ei olnud omas noores põlwes niisamuti teinud, oma wanemate juurest ära läinud, et oma tahtmist mööda elada! Ei, kuidas õlita nii kuri olla wõinud! Sääl hakkasiwad Jyväskylä kirikukellad jälle hüüdma Kirik oli wäljas nii kaua oli ta maganud. Tuul kandis kella heli tema juure, millest mõni wahel kaduma läks, siis aga tungis teine toon jälle selgesti üle järwe tema kõrwu. Wanake pani pühalikult omad käed kokku ja waatas üles taewa poole ning palus oma laste eest.