tawat nii üles, et nad mõtlewad: wäljaspool nende müüri ei olegi enam maailma, ehk mis on, on igati kõlbmata, puudulik, ruinal, wilets. Nii wiisi ära lollendatud talus olla wvimumehel oma jagu mahti, paradiisi ehitada  ja teiste kaitseinglit mängida. A. G. aga olewat tahtnud seda müüri lõhkuda ja „Sarathustra" lööwat sellele müürile augu sisse. Selle kõrwal olewat A. G. ka näha tahtnud, mis lind teeb, kui puuri ust poekile aetakse. See A. G. kostus. Ju mõnda aastat armastab A. G. oma kirsasid nii tumedalt kirjutada, et keegi õieti ei pea teadma, mis ta on ütelda tahtnud. Wist peawad lugejad iga tema rea taga kes teab kui suuri ja sügawaid mõtteid arwama olewat ja teda Nietzsche H-seks pidama. Nii on ka ülemal antud kostusega lugu. A. Gr. on ikka suure rõhuga kinnitanud, et tema rahwa kasu taga nõuab, et „ isamaa tema ülem mõte ja rahwa õnn tema auusam ettewõte" on, aga wist igale ühele, ka A. G/le enesele, jääb ära mõistmatuks, kuda Nietzsche õpetus meie rahwale õnne peab tooma. Et meie kodumaa mitmes asjas mõnest teisest maast taga on, et „gorodowoilik lnüür" meie juures kitsandawam on, kui naljalt kusagil mujal, see on tõsi, aga et „Sarathustra" sellele müürile augu sisse lööb, see ei ale tõsi. A. Gr. on omal ajal seletanud, tema panna sellepärast  ajakirjaniku ameti maha, et meie juures tsensor kuri kustutama olla, aga kas tsensor nüüd wähem kustutab, kui ta „Sarathustrat" „Olewikust"  on lugenud? Ehk kas Nietzsche rahwale  wabadust annab, sõna wabadust wõi ihu wabadust? Ei sugugi, Nietzsche nõuab pärisorjust,  sundimist rahwale. See on Nietzsche enese põhjusmõtte wastu, et tema raamatuid rahwa kütte antakse, sest „rähwas haiseb", ütleb tema. Meis ajal on mehi ja ajalehti, kes iga sõna waleks tunnistawad, mis mõne mõisniku poolt tuleb ja iga inimest rahwawaenlaseks peawad, kes kiriku ning usu sõber on, sellepärast arwawad  ~Olewik" ja A. G. seda „Sarathustra" hääduse et ülemal nimetatud A. v. H. H. Saksa lehes selle wastu kirjutas. Meie aga ei oleks mitte imeks pannud, kui herra von H. H. Saksa lehes „Sarathustrat" teistele mõisnikkudele oleks kiitnud ja tähelepanemiseks  soowitanud, sest mõisnikkudel oleks Nietzsche mõtete maksma hakkamisest tõesti niipalju kasu, et rahwas peaks nende orjaks saama ja nad peaksiwad rajamata wõimusega rahwa üle walitsema, suurema meelewallaga ja wägiwallaga, kui praegu loomade üle. Raamatus „Die fröhliche Wissenschaft" kirjutab  Nietzsche: „Meie ei pea seda mitte soowitawaks,  et õiguse- ja rahuriik maa pääl saaks asutatud .... Meie rõõmustame kõikidest,  kes niisamuti nagu meiegi häda, sõda ja julgustükkisid armastawad. Meie mõtleme selle üle järele, et hädapärast tarwis on uusi seadlusi, ka uut pärisorjust, sest inimese edenemiseks  ja ülenemiseks on ka uut tõugu pärisorjust  tarwis." Nii siis, praeguse kitsa ja puuduliku wabaduse  asemel tahab Nietzsche meile pärisorjust tuua, „gorodowoilikule müürile" ei taha tema mitte augu sisse löömist, waid ka lae pääle tegemist, nii et „puuri lind" kusagilt poolt päikese walgust ega waba õhku ei pea saama. Kas see ongi see „rahwa kasu", mida meile tarwis? Wõi ehk arwawad meie „nietzscheanlased",  et uue pärispõlwe ajal eestlased herradeks ja saksad, s. o. mõisnikud pärisorjadeks  saamad? See oleks ju muidu wäga kena, aga iga eestlase jaoks ei jätku mõisnikku, suurem  osa jääks ilma orjadeta ja meie wahel oleks jälle riid. Päälegiwõib olla, et mõni mõisnik ka Nietzschet lugeda saab ja ise tahab tema „Herren-Morati" järele teha. Aga jätame orjad ja herrad kõrwale ja waatame, kuda meie üliinimese malmis saame, 'es praegusest inimesest niipalju ülem on, kui praegune inimene ahmist. Waatame selle asja pääle Nietzsche enese seisukohast. Ütleme, see oleks kõigiti tõendatud ja kindlaks tehwd, et inimene ahmist on tulnud (mis küll sugugi tõendatud ega kindlaks tehtud ei ole, aga meie ütleme: kui oleks!) ja kui meil ° teada oleks, et Meel üks uus, ülem tõug hingelisi on tulemas, kuda peaks siis meie seisukoht selle asja kohta olema? Kõige rohkem, mis meilt wõidaks nõuda, oleks, et meie loodust laseksime  oma tööd magusi edasi teha ja oma teed 1902. Sesti Postimees. 107