meie teile sellega kättemaksta tahame, et meie seda surmame, kelle rojane käsi ühte meist surmata tahtis. Oo, halastage tema pääle. walitsejad! hüüdis wanamees, see on kuninga poeg ja minu sugulane! Tema tveri langeb minu pääle! Halastage! Wõib olla, et teie weel kahtlete meie üleloomuliku  tvõimuse juures? rääkisin mina edasi, ilma wanamehe juttu tähelepanemata. Ma tahan  teile kohe näidata. Kuule sina, koer, hüüdsin mina wihaselt Umbopa poole pöördes, kes mu nõuu aimas. - Too minu nöiatoru siia! ja näitasin oma püssi pääle. - Siin on ta, kuningate kuningas! ütles zulu mulle, minu kaheraudset püssi kõige suurema auupakkumisega andes. IJärgneb.i Pärast surma. 12 P. N. Polewoi ajalooline roman. EeSti keelde Pi Leinbok. Menshikowi käsu paale käis paraade riidesse  ehtinud kõhetu Bettelfak laua ümber ja täitis kõikide klaasid veiniga, mida ta mitmesugustest,  roogudega mässitud pudelitest, wälja walaS. Kelle pää alkoholist weel ei kihanud, see oleks ehk wast tähelepaneku waatamise järele märkanud, et ta von Kõnigsekile mitte sellest pudelist ei kallanud, kust ta teiste klaasi walas. Aga seda ei märkanud ükski. Ja kui würst Menshikov oma klaasi üleS tõstis ja hüüdis: Suure tsuari Peter Aleksejewitfhi terviseks  ! tühjendasiwad kõik oma klaasid ja hüüdsiwad kolm korda huraa! Ainult parun ei wöinud hõisata ja kaelast kinni rabadeS, läks ta näost punaseks ja trelliS jalgadega. Prrr! Waat kuS naps, kui elaw tuli, kähistas tema ja waewalt hingamist üle wiieS, vaatas ta teiste tuttavate poole, kes sugugi suudki ei maigutanud. Mõne minuti järele jäi parun nii joobnuks et ta terve lõbusa seltskonna pääle rõhuvat mõju avaldas: ta hakkas vahel naerma, mis peagi jälle nutuks muutus, kord karjus ta metslooma  kombel, lauldes, aga warSti hüppas ta tooli pääle, inetut nägu tehes. MiS on, vend sakslane! - päris ükS tuttav naerdes. Kes? Mina? Jch besoffen!?—karjus parun. KeS ütles? Würst Menshikow, anna see minu kätte. Ma olen resident, ta teotas minu keisrit. Ma ei woi mitte oma teades joobnud  olla. Ma... Ta kargas HSkitselt laua tagast üleS: ta näole ilmus niisugune juhm, ta paha lendasiwad  niisamasugused mõtte wiirud, nagu seda nõdrameelsete ja hullude nägudelt wöib lugeda: Ma näitan teile kohe, et ma joobnud ei ole. Ma ronin silmapilk maSti otsa! Ja enne, kui keegi midagi oleks saanud mõtelda ehk lausuda, hüppas ta korraga trepile ja ronis üleS. Pea, pea, parun! Kuhu sa lähad? Hoidke ta kinni! karjus kohkunud Menshikow laua tagast üles karates. Kõik wöõrad tegiwad niisamuti ja keS suutis,  jooksis laeva laele. Kui nad sinna jöudfiwad,  nägiwad nad ootamata koledat pilti: parun ronis tuule kiirusel nööridest redelit mööda maSti otsa, kuna jahtlaew valju tormi käeS laeneid lõhkudes vihasel veepinnal edasi tormas. Hoidke teda kinni! karjus Menshikow  ahastusega kapteni ja madruste pääle tähendades.  Kaks laewaweest ronifiwad tale järele ja ükS sirutas juba kätt ta järele välja, kui parun ootamata liigutuse tegi, komistas ja raskelt sügavate laeneteSse kukkus. Üleüldine karjatus ja segadus täitis jahtlaewa  ja lähedal olejaid paatifi. PäSSta! Pääöta! Ta uppub! kisendas kapten ja teised lähedal olejad. Aga nad nögiwad isegi, et tale wöimata on appi rutata  ja inimene vajus kui kiwi põhja. 7 Tsaari sõnad. Juba kaheksandamat päewa kestis hirmus torm kaljuliseS Soome lahes ja möllaw maru kandis segasid ja kobisejaid kurbe laeneid Neewa kallastele. Neewa ümbruses möllas niisamati torm ja ülekäik väikestes paatides sai valitsuse poolt valjuste ära keelatud. Igal minutil oodati  vee üleajamist ja valmistad! selle vastu igataolisi pääste-abinõuusi. Torm tegi sajaaastaseid  kaldal kasvavaid puid tükkideks, ajas vee üle kallaste ja teede madalikudele, kiskus paljudel ehitatavatel hoonetel katused päält ära ja ähvardas jälle pea uusi ehitusi taastama hakata.  Ükski paat ega sõjalaev ei julgenud Peterburgi  sadamast välja sõita ja ühendus Kroonlinnaga  jäi suutu seisma. Aga mis paat see ometi oli, miS tormiga Neewast merele sõitis ja Lahta poole pööris? Ta sees on ainult seitse inimest näha: neli madrust, kaks sõjariistades soldatit ja üks vanapoolne,  väike, kõhetu, suure karuse mütsi ja vana määrdinud ülikuuega meesterahvas, kelle riideid torm armuta kaasa kisub. Wäikene komandu töötab südilt ja vahutava laenete keskel venib paat raskete aeru löökide all aeglaselt edasi. Wahel saab vene tormist liiva pääle visatud, aga meie agarad söudjad veavad seda nööri otsaS järel ja hakkavad sügava koha pääl uuesti sõudma. Wäike, kõhn mehike ei võta lootsiku sõudmisest  ega vedamisest osa ja vaatab ainult teraval  pilgul uduse kalda poole, mida laened vahutades peksavad. Hää peremees ei oleks oma koeragi niisugusel  ilmal tuast välja ajanud!  nurisesiwad  roidunud ja surmani väsinud madrused ja soldatid, oma sõnade pääle suurt rõhku pannes. Ja kas see siis mõni ime on, vennad, tähendas üks soldatite hulgast, kui meie selle kärwanud sakslase pärast hukka saame! Missuguse sakslase pärast? kuuldi küsivat. Missuguse? Sellesama näraku pärast. keS viimase meresõidu ajal joobnud olekus vette kukkus! Ah, tont wõtku teda! Walitsusele on teada antud, et ta surnukeha  kusagile Lahta taga mere kaldale on heitnud.  Anti käsk, seda wiibimata linna toimetada. Selle aja seeS, kui soldatid isekeskis rääkifiwad  ja paati nööri otsas edasi wedasiwad, mäSfiS Bettelsak (keS komandoga üheS oli saadetud!)  ennast oma wana mantli sisse ja mõtles külma pärast wärisedeS walju würSti käsu pääle: Sõida, waata järele, ja kui see tema surnukeha on. fiiS toimeta see wiibimata mu loSst. Ilma selleta ära mulle enam oma filma näita. Ja ta sõitis ja wahtis wiirisedeS kaugele udu sisse ara kaduwa kalda poole, mis wäikeSte männa jänderikudega oli üle puistatud. SSSIt nagu paistaks miski must kogu ma silma, sostStaS Bettelsak iseenesest. On see mõni purustatud lootsik, palgi ots, ehk... ehk... Ta ei jõudnud mõtet weel lõpetada ja karjus  äkitselt: Pea! Sinna kohta! Lootsik ei jõudnud weel kaldale, aga Bettelsak  hüppas juba liiwaku pääle, mida kerged laened  uhtfiwad. Wäledalt edasi aStudeS jõudis ta kuiwale, mis paiguti lõike- ja raudheinaga oli üle kaSwanud ja käskis soldatid oma järele tulla. (JSrgmb.) Isesugune juhtumine. Würst M. N. WolkonSki järele eestistanud J. — »tS. See oli kubermangu linnakene, kus ma piatasin ja öö pidin mööda saatma. Ma tellisin woorimehe ja käskisin ennast wöörastemajasse  sõidutada. Sõitsin natukese kauguse järele arwates aga aja järele õige palju. Tee, oh see oli niisugune, nagu oleks mere laened ära killustanud.  Lõppes ometigi; woorimees wiis mind kahekordse maia ette ja pidas kinni. Majal oli rohw osalt seinte päält maha langenud, aknad oliwad mustad  ja paistsiwad sinise-punase, peaaegu wikerkaare wärwiliselt. Ukse kohal oli silt pildiga, mis kätega wehklejat inimest kujutas, kellel käterätik õlal oli ja kaus käes, millest lusika wars wälja paistis. Lusikas oli niisama suur, kui inimene ise. Pildi körwale oli kirjutatud: „Wõõrastemaja Amsterdam." Pildi pääl olewal inimesel oli pää roostest ära rikutud, mille Pärast ma eneses nagu midagi usaldamata olekut aimasin. Noh, aga kas mõnda teist võõrastemaja ei ole? küsisin ma voorimehe käest. Mis teist? Jah teist, siin ei näita midagi olevat, mis mulle meele järgi võiks olla. Teist võõrastemaja ei ole mitte! Selle aja sees tuli sildi all olevast uksest inimene  kiire sammudega välja, kes, umbes ütelda, sarnane oli, nagu see, keda pildi pääle kujutatud oli, vaatas väha viltu minu pääle ja hakkas selle pääle kärmesti minu asjast kokku võtma. Tõesti, ta kraapis  nad ime usinusega sülle, kõik ühe korraga, ja pööris sisse, jäi aga ukse pääle seisatama, mille juures  ta tagasi vaatas, nagu imestaks ta selle üle, et ma nii aeglane olin, temale järele minema. Ma läksin ja tema läks treppi mööda ülesse, ilma et ta kordagi tagasi oleks waatanud. Trepp oli kivist, kitsas, libedate ära sõkutud astetega... „Õhtul ei ole kül just soovitav seda mööda käia," liikusivad mõtted mul Pääs. Hirmust pori ja solgi lõhna oli tunda. Trepp läks teise korra pääle ja meie jõudsime pika, laia korridorisse, mille üks külg klaasist oli, nagu triiphoonel.  Koritori lõpul oli kaks lihtsat laudadest kokku löödud sala ust, aga teisel pool oli terve rida uksefi, mis rebenenud vaha riidega üle olivad löödud ja nüüd nagu nuustikud ripendasiwad. Seda koritori mööda edasi minna ei olnud enam võimalik. Mis see on? küsisin ma. Inimene, kes mu asjad sisse kandis, pööras ümber, vaatas mu otsa. nagu imestaks ta mu küsimise  üle ja vastas. Numbre tuad!... Ta rääkis seda nii, nagu tahaks ta mind karistada,  et ma nii rumal olin ja seda ei teadnud, mis võõrastemajas numbri tuad on, ise läks ta ühe ukse juurde ja jala ja käe osavusel avas ta selle, kuid aga mitte hammastega, ilma et ta asju käest maha oleks pannud. Ukse juures oli wäikene ruum, mis nagu võõrus  näitas olevat. Tuba oli wäikene ja valgeks tehtud; põrand oli valge, ilma värvimata laudadest, mis nii kergelt  endid kumeraks olivad tömbanud, nagu saunas. Laud, toolid ja wahariidega üle tõmmatud diwau olivad seda värki, nagu oleks neid päris-orjad omal ajal valmistanud. Nurgas, vastu vaheseina, oli voodi, millel punased sitsi riidest kardinad postide vahele, nagu riiuli esine vari, ette oli tõmmatud. Aken oli Pisikene,  mille ees isevärki puuvilla riidest kardinad olivad. Niiskuse lõhn selles tuas oli niisugune, nagu kuivatatud wahraka marja lõhn. Tuba, imelik vaade aknast välja väikeste puu hoonete pääle, kui ka sildi pääle kujutatud inimene, kõik need ei olnud ainukesed, mis mind hädaohtu kartma sundifivad, aga ei, nad sünnitafiwad mu Pääs imelikka mõtteid... Ja nimelt, et niisuguses seisukorras võivad koguni imelikud teod korda minna. On kohtafi, kus esimese vaate järgi nii näitab, nagu ei oleks kõik asjad mitte korras. Noh, kas teist nummert ei ole, mis sellest väha parem oleks? Püüdsin ma jälle rääkida. Seep see kõige parem ongi, vastas ta ja näitas ise selle juures niisugune olevat, nagu oleks ta seda ette ära teadnud, et ma seda tema kõne järgi uskuma oleks pidanud, et see tõesti kõige parem tuba on. Selles usus Pani ta ka mu asjad, olgu kaS laua, tooli, ehk diwani pääle, lühidalt ütelda, kuhu aga juhtus. Küsimise pääle, mida söögiks wõimalik saada on? wastas ta tõendades, et kõike, mida ma aga 1905 Saka! a H 70 558