keda sa ära tapsid! ja ta hakkas oma kondise käega Kurtise kuue hõlmast kinni ja wcdas teda laua ligemale. Meie astusime nende järele. Ligidalt  nägime, et meie ees Twala surnukeha oli, pää põltvcde pääl. kogu tema keha oli nagu mingisuguse riidega kaetud. Tilk, mis laest alla tema pää pääle kukkus, näitas, et tema surnu keha juba stalaktitiks  muutumas oli. Tilgad langesiwad järk järgult  tema pääle, weeresiwad alla laua pääle ja säält alla öönestiku sisse, mis wee ärajooksmise jaoks tehtud  oli. Nõnda oliwad kõik kukuamde kuningad, kes siia maetud, 28 inimest, aja jooksul kiwistanud ja nõnda pidi ka Ttvala aastate jooksul kitvincma. Aõik surnud istusiwad ridastikku laua ääres, kuna surm, nende walitseja, laua pääl asenes. Surma kuju oli tvist sellesama meistri töö, kes „Kolm nõida" mäe pääl tvalmistanud oli ja ka temagi näitas suurt ja peenet kunstitundmist. Minu arwamise järele oli surma kuju seks otstarbeks siia üles seatud, et ebausulikka  ja kulla ahneid inimesi waranduse kambrist eemale hoida. Pärast hakkasiwad kukuanid seda kiwi kuju jumalikult auustama ja andsiwad eneste kuninglikud  surnud tema kaitsemise olla. xvu. Waranduse kamber. Kuna meie surnuid waatlesime, ei wiitnud Hahuul ilmaasjata aega, ta ronis Twala keha juurde, waatas kaua tema pääle, siis käis ta ka teiste juures,  seisatas ühe ja teise ees, kõneles nendega, nagu oleksiwad nad elawad. Selle järel ronis ta surma ligi, heitis tema ette maha ja luges palwet. See nähtus äratas jälkust meie sees, sellepärast käskisime teda meile teed juhatada. -- Aga kas teie mitte ei karda, walged inimesed  ! ütles ta pilkawa naeratusega. Siis füütage eneste lamp põlema ja tulge minu järele! Waadake siin on sisseminek! ja ta näitas surma kuju selja taga olewa musta seina pääle. Ma tõmbasin tikust tule üles, süütasin lambi põlema ja hakkasin sissemineku kohta otsima, aga ei leidnud seda mitte. Siin on sisseminek, minu walitsejad,  kähistas  Hahuul; - siin, selle seina sees! Nende sõnadega näitas ta meie ees olewa musta kalju seina pääw. Ära heida nalja, wanamoor! ütles sir Henri waljult. Ma ei naljata mitte, waadake! Äkitselt hakkas, nagu nõiduse wäel, üks jagu seina kõrgemale kerkima, kuni wiimaks nii suur awaus nähtawale tuli, et säält, kui suurest uksest lähedaste sisse minna wõis. Liikuw kalju sein wõis wähemalt 1200 puuda raske olla. Kalju-uks, mis üles kerkis, kadus mäe sisse, kus temale ase tehtud oli; tema liikumine sündis arwatawaste ühe sala masina wärgi läbi, mida ühe sala wedru Pääle Majutamise läbi käima Pandi. Nüüd oli tee Salomoni waranduse kambrisse meie ees lahti. Minu üle wõttis niisugune erutus wöimust, et ma kõigest kehast wärisesin. Weel üks silmapilk, mõtlesin ma, siis saame meie teada, kas jutt Salomoni warandufest tõsi, wõi wale on. Noh, walged inimesed, astuge sisse, aga enne kuulge, mis ma teile ütlen. Teie näete sääl hiilgawaid kiwa, neid kaeweti ükskord säält suurest kaewust, mida teie nägite ja mille kaldal need ~Kolm nõida" istuwad. Kõik kaewus leitud ja korjatud kiwid on siin ja need, kes neid siia kokku kandsiwad, jätsiwad kõik maha ja jooksiwad hirmu pärast ära. Teate sellest waranduse olemas olemisest lagunes rahwa seas laiali, nõnda et kõik seda teadsiwad, aga kus kohal see warandus warjul seisab, seda ei teadnud  keegi, sest et keegi ei teadnud sala ust näidata. Sääl tuli ükskord üks walge inimene üle mägede meie maale, wöib olla, et ta ka tähe päält oli, nagu teie. Ta sai meie kuninga Poolt sõbralikult wastu wöetud ja nii sündis siis, et tema ühe meie naesterahwaga,  kes sala ukse ükskord kogemata ülesleidnud oli, siia tuli. Selle naesterahwa abiga tungis ta sala kohta sisse ja täitis ühe kitsenahast koti nende lüikiwate kiwidega täis. Ja, terwe koti täie tahtis ta siit wälja wiia; pääle selle walis ta kõige suurema  wälja ja wõttis selle pihku! Hahuul piatas ja waatas kahju rõõmuga meie pääle. Mis sündis siis Don Silwestriga? Kuidas sina selle surnud inimese nime tead?! lüsis Hahuul. Keegi ei teadnud, mis temale juhtus. Aga ta hakkas häkiste kartma, wiskas oma kiwi koti maha ja jooksis siit üksi selle kiiviga wälja, mis temal käes oli. Kuningas wvttis selle tema käest ära ja sina, Makumatsan, wötsid ta Twala pääst ja andsid ta praeguse kuningale; see on see- sama kiwi! Sest saadik ei ole ükski elaw inimene üle selle läwe astunud, ega siia sala paika tunginud. Sest saadik sai sala uks üksi kuningatele teatavaks, igaüks tegi ta kord oma valitsuse ajal lahti, aga keegi ei julgenud sisse minna, sest igaüks, nõnda rääkis  vanajutt, kes sinna sisse minna julgeb, piab 24 tunni jooksul surema. Nõnda suri ka see mees. keda teie mägedes jää koopas nägite. Sellepärast ei julgenud  ükski kuningas siia sisse tungida! Minge sisse, valged inimesed, minu sõnade tõenduseks leiate säält nahkse koti kiwidega, mida põgeneja sinna maha jättis. Ja kas see tõsi vn, et igaüks, kes sinna sisse lähab, jurma saab, wöi mitte, seda saate tulevikus ise nägema! Nõid astus oma lambikesega ees ja meie tema järele. (Järgneb.) Kui pääsuke kibuvitsa põõsal laulis. Rootsi kirjaniku Strindbergi jutustustest Eestistanud P. Wilplus. Kui, nägu mere poole pöördeS, sadamas seista, kus aurulaewad seisavad, on pahemal pool mägi, mUe pääl noor mets kaswab, aga tagapool - svur maja, mis oma Väljanägemise poolest ämbliku taoline on. Maja ümmargune keskmine osa tõuseb kõrgesse üles, mille küljest kaheksa tiiwa, just nagv putuka jalad, laiali tähawad.  Sellesse majasse sattunud inimene ei wõi seda jälle wabatahtliselt maha jätta; paljud jaäwad siia eluks ajaks. See on va»gimaja. Oskar Esimese walitsuse ajal ei olnud fee mägi rohiline. Ta oli hall ja külm; teda ei katnud sammal ega kannikesed, mis harilikult paljaid kalju külgesid katawad. Ainult hall kivi ja hallid inimesed, kes ise nagu kivist tehtud oli» wad inimesed, kes oma eluaja kaljut murdsiwad ja ära wedasiwad, walitsesiwad siin. Nende kiwiaastasaja  inimeste kestel oli üks, kes rohkem kiwisem  wälja näitas, kui teised. Oige noorelt, kuningas Oskar Esimese aeg, oli ta siia wangi pandud. Teda pandi siia eluks ajaks sunnitööle ja tema halli ülikonna pääle oliwad tähed O. wäljaõmmeldud. Talwel ja suwel elas ta sääl, ülemal kiwisi murdes paistis temale tühi aurulaevade sadam, poolümmarik sild, puukuur, maneesh ja kats paljast  hiiglapärna silma. Wahest sõitis poolsaarest jäälõhkuja mööda eht paistis salk voori jalaraudadel liugulaskjaid. Kuid suuremalt osalt walitseS siin inimesteta ole? ja vaikus. Sume tulekuga läks sadam elamaks. Uhked laewad, uuelt wärwitud ja lippudega äraehitud, piirasimad seda sisse. Kaugemal haljendasiwad pärnad, millede all ta lapsepõlves istus, oma isa oodates, kes ühe parema aurulaeva pääl masinistiks oli. Palju aastaid ei kuulnud ta puude lohisemist  kalju pääl ei olnud taimeriigist midagi —, kuid tema mälestuses tõusis see äraseletamata ligitõmbav kohin elule. Kui kord ühel suvisel päeval ü?S aurulaev poolsaarest mööda sõitis, kuuldusiwad kaljul oleva inimese kõrvu vee plaksumine ja muusika hääled; ta nägi rõõmsaid inimesi, kuid kes järsku tusaseks lätsivad, kui kaljul hallisi inimesi nägiwad. Siis täitis teda needmine ja sajatamine taeva ja oma saatuse ja inimeste halastamatause  waStu. Aast-aastalt elas ta nende sajatamiste seaS, oma feltsilistega ühtteist kiskudes, sest kuritegu lahutab, aga õnnetus ühendab kannatajaid. Hakatuses oli nende elu väga raske: wangiwahid  käisiwad nendega karedalt ümber, oliwad omavolilisel» ja halastamatad. Sääl tuli järsku wangide elus muudatus: söö? läks paremaks, ümberkäimine pehmemaks; igaüks wöis ise kongis magada. Kuningas käskis raudu lödwendada. Kuid lootuseta olek oli nende õnnetumate südameid tumestanud, nad ei olnud enam kõlbulikud midagi häätegu tundma ja nurisesiwad  edasi. Nüüd leidsiwad nad, et parem ühes kongis kooö magada kuS siis öösetel üksteisega  lobiseda oleks wöinud. Nad kaebasiwad halwa riiete, söögi ja wahtide üle edasi, nagu ennegi. Ühel päewal heliStadi kõiki linna kirikute kellast', kõige waljemalt aga riterliku poolsaare  oma. Suri kuningas Oskar ja wangid saiwad ühe tööst waba päewa. Seda aega tarwitades,  hakkasiwad nad ärapõgenemise ja wahtide tapmise plaanist sepitsema; rääk.siwad ka surnud kuningast, kuid otsustasiwad temast halwaste. „Kui ta õiglane oleks olnud, siis oleks ta meid vabaks lasknud/' ütleõ üks wang. „Ehk oleks kõik kurjategijad wangi pannud, kes wabad on." „Siis oleks ta ise waht pidanud olema, sest rahwas oleks kõiki wangihooneid täitnud." Sunnitööliste arwamise järele on kõik inimesed  kurjategijad, nemad ise aga - õnnetu juh' tumise ohwrid. Oli palaw suwe päew, kui kimme inimene mere äärt mööda hulkus ja kellade helinat kuulas, mis Oskar Hää surma teatasiwad. Kaldalt kivide wahelt otsis ta konnapoegi; wees ei olnud ühtki kalakesi, ja sellepärast ei tulnud sinna ei kajakaid ega merepääsukesi. SiiS tundis ta, et äraneedmine selle koha pääl lameb, kuhu ükski elaw hing ligineda ei taha. Ja ta mõtles oma saatuse üle järele: Ta kaotas oma nime, mis tale ristimisel anti. Nüüd nimetadi teda lihtsalt nummer 65. Nime, mida tähtede asemel nummertega kirjutadi. Ta ei maksnud maksust, ei teadnud, kui wana ta on. Ta ei olnud  enam inimene, ei olnud enam elaw. Ja sel ajal ei olnud ta ometigi mitte surnud! Ta oli mitte midagi; miskisugune hall kogu, kes kaljul  kaewaS. keda paikene körwetas; see körwetaS tema riideid, paljakspüetud paad, mida enne juukse lokid ümbritsesiwad ja mida ema õrn käsi sugeS. Tale ei antud mütsi, et mitte põgenemist kergendada.  Ja nüüd, kui päike tema pääd põletas, tuli taie prohwet Joonas meelde, kes Jumalalt kikajoni puu sai, mille warju alla ta wöis minna. „See on õiglus," naeris ta kurjalt, sest et ta enam häädusesse ei uskunud, sugugi ei uskunud. Järsku langes ta waade laenetel kiikuwa kasekese pääle. See oli päris rohiline, walge tüvega,  ja oli wist möödasõitvalt laewalt wette kukkunud. Ta tassis kase kaldale, raputas wlest kuiwaks ja wiis enesega mäe kuristikku, kuhu ta kolme kiwi najale püsti pani. Selle alla istudes  kuulis ta. kuidas tuul kasekese lehtedega kohistas,  imelikku hääd lõhna laiali laotades. , Selle wilus olles uinus ta magama. Ta nägi unes: Kõik mägi oli haljendav imelikkude puude ja hästilöhnawate lillede mets. Linnud laulfiwad,  mesilased sumisesiwad, Üblikud lehwisiwad. Täiesti kõrval, üksikult, seisis puukene, mida ta ei tunnud, mitmeid harusi laiali laotades oli ta lillekimbu sarnane, oksadega, mis peenikeste okastega  kaetud olid, oli ta teistest kõige ilusam. Tema puhtas haljuses istuS väike must valge täppidega lind, just pääsukese laadi. UncS oli tal ka linnukeel arusaadav ja sellepärast mõistis ta. mis lind laulis. Tema lauliS: „Köik põrm, põrm, põrm. Põrm ou meie nime. Põrmuks, põrmuks muutud sa! Põrmust  ärkad üles ka!" Selles laulus räägiti kaduvusest, surmast ja ülestõusmisest, niipalju kui ta sellest aru sai. Kuid unenägu ei olnud weel otsas. Kiwine inimene  seisis kaljul palawate paikese kiirte käeS, nälja ja jänu kätte peaaegu suremas. Seltsilised ajasiwad teda taga, tema elu sellepärast ähvardades.  et ta vangimaja põlema panemises kaassüüdlane  ei tahtnud olla. Parvena tungisiwad Gakal a U 81 ISOS. 644