Saarlane UM Kleiili>i«e poiilidli ajilrhl «gg- j, !ji»uirah«!r. WV w 4S Teisipäewal, 18. oktobril 1905. XXI. naStakkiik- molsab - PooleS aastas t „ ZZ „ Ilmub igal Isamaa ja sugurahwa armastus. Ainetel kõnelenud Paul Oiak Unustatud pidulised! Mis on see, millele luuletajad kõige rohkem salmisid on pühendanud, mida nad taewani ülistanud, kulda keelil kiitnud ja meelgi kiidawad? See on armastus. Kui inimeses üleüldse midagi jumalikku peaks olema, siis, arwan ma, on see armastus.  M ole midagi, mis kõrgem, püham ja wõitwam oleks, kui armastus  armastus,  mis kõik usub, loodab, kõik andeks annab, mis inimese hääks, auusaks, wapraks, mehiseks teeb, teda suurtele tegudele ja iseenese  salgamisele kihutab, mis teda kõrgeks ja suureks teeb nagu Jumal. Niisugune on armastus. Kuid see tundmus wõib ennast mitmel teel ja sihil awaldada ning omandab ta ka igal juhtumisel ja korral oma isesuguse wärwi. Palju on asju ja olcwusi, mis meie südomcs seda püha tuld sütitada wõiwad ja sütitama peaivad. Tähtsamad neist aga on: Jumal, wanemad,  ligimesed üleüldse ning isamaa ja sugurahivas iseäranis. Selle järel asub siis ka meie sees simremal ehk wähemal mõcdul armastus Jumala, armastus wancmate,  armastus laste, armastus wenna ja õe wastu, armastus ligimese wastu, armastus  neiu ehk peiu wastu, armastus isamaa  ja sugurahwa wastu. Neist kõigist täna õhtul siin rääkida käiks üle mu jõu, sellepärast mölan neist äinult ühe kõne alla, Missuguse aga nimelt? Armastusest  Jumala ja ligimese wastu üleüldse, ning wanemate, õdede ja wendade wastu iseäranis jutlustab meile õpetaja kirikus ja kõneleb koolitaja koolis - neist ei raagi ma siis siin iohaS mitte. Jääwad weel armastus neiu ja peiu wahel ning isamaa ja sugurahwa armastus. Kumba neist walida? Minul, kui noorel mehel, oleks ehk küll põhjust ja asja kõige päält esimesest,  nimelt neiu ja peiu armastusest kõneleda,  sellest õrnast lõhnawast tundest, sellest nooruse, ilusamast õiest, mille öilmetel nii sagedasti pisarad ja paikese paisteline naeratus  waheldawad, sellest õndsast tundest, mille awaldaja ning ülemkeel tagasi hoitud ohked, sügaw pilk ning käe õrn ja siisgi nii tugew pigistus on. Kas ma mitte sellest armastusest ei peaks kõnelema? Kuid ma ei usu mitte, et meil asja oleks selle armastuse üle just liialt kaebada. Et s e e armastus ei jahtuks ega kustuks, selle eest muretsewad loodus ja neiud ning peiud isegi. Sellepärast-stlZ ei räägi ma neiu ja peiu armastusest mitte! Päalegr olen ma Ungria luuletaja Petöfiga  täiesti ühes nõus, kui ta ütleb: Kuid isamaale arinugi Ma ohwerdan. Armasta oma isamaad ja sugurahwa st, truuiksjäetall' surmasg i! selle lause siis panen oma tänasele kõnele päälkirjaks Kus on meie isamaa? Ma annan, et seda tarwis pole kaardi pääl näitama hakata.  Juba seesamina üks sõna „isamaa" loob ise meile pildi waimusilma ette, mille pääl meie maad näeme, mis näeme oma isamaad Läänemere kalda pääl. See suure laia ilma pääl. Mis mull' uii armas õieks ka Kui sa, mu isamaa. Need read toowad palju uusi suuremaid piltisid „suure laia ilma päält" esile ja scawad esimese pildi nendega wõrdlemiseks. Siin wäikene Läänemere kallas oma metsade, soode ja rabadega, sääl terwed ilmamaad oma rikkalikkude looduse andidega.  Siin kuused ja kased ja terawaokalised  kadakad, sääl seedrid ja Kurbmäng tõsisest elust. Eestistanud P. O l a k, Jõud lõppes, mõistuseta langes ta maha ja selsamal silmapilgul kadus ka laew kõige inimestega meresögawusesse. Kui ta jälle meelemärkusele tuli, ei lausunud ta sõnagi; kui ta kuue nädala pärast suri, ütles ta ainult „Jumalaga" I Mis pidi küll selles juba pooleni maailmast  lahutatud hinges sündima? Missugused  mõtted tõusewad küll sarnasel juhtumisel?  KaS tuleb nurisemine ja segab pühamad tundmused, wõi rahustab s lle wastu alandamine Jumala käe alla kannataja  südant. Saatuse käest pole pääsmist, rääkis samane meremees alati, kui haigus teda weel waewaS jä ta wõis ainult loota, et lapsed ometi õnnelikuks saamad. Kindla usuga pööris ta end Kõigekõrgema poole ja ütles: Mind Sa küll nuhtled, oh Issand, kuid mu lapsi, keda Sa oma auuks oled loonud, ära jäta mitte maha! Pääle seda teenimata ja parandamata lööki ei libisenud üksgi sõna ta kinni surutud  huulte wahelt kuni surmani; mis pidi küll see waikimine tähendama? Wõib olla, ta wailis, kartes oma sõnadega Jumalat teotada, wõi nuriseda. Ägal õhtul tuli ta lesk aeda ja seisatas selle koha päül, kus ta sureja mees end kord wastu teibaid oli toetanud ja kust nad mõlemad oma kahe poja pikalist surmawõitlust  oliwad päült waatanud. See oli ta armsam koht; siin ta palus ja nuttis, siin oli ta malmis oma kurba elulugu ikka Me uuesti kõnelema, seda nutu ja südant lõhestawate hüüetega: oh, mu wacne mees; oh, mu õnnetumad pojad! segades. Kas tõeSti on niisugused hirmsad lood juba waremalt muutumata saaduse faladuslidtes  raamatutes üles tähendatud? (Lõpp.) Kuul. Eestistanud P. Olak. Ülikooli lõikamise kliiniku ambulatoriumis on e!aw liikumine. Wõetakse haigeid wastu. Ukse «vahelt, mis esitoast wastuwõtmise tuppa wiib, üsna ülemalt pääliSpuu alt topib karune pää pool külgcpidi sisse, ilmuwad  kolelaiad õlad, määratu kõht, põlised paenduwad kõweraSse, jalad aStuwad üle läwe, ja imeStawate üliõpilaste ette ilmub omoS täies kehakuseS haruldaselt pikk ja jäme weesterohwas pääjagu kõrgem, kui uks. Üliõpilased, keS haigeid ootafiwad, kohmetafiwad  säherdust mürakat nähes koguni ära ega julgenud talle lähenedagi; kuid sisjetuleja waatas nii kartlikult oma ümber ja näppis nii kohmetunult oma musta habeme tutti, et üliõpilane Guskow, nalja hammas ja wõrukacl, peagi waprust tundis to'ga juttu teha. Mis teil walutab? paugatas ta, kuid waikis kohe ja punastas ise ära. Missugune tõlplane ma küll olen, mõtles ta iseeneses mis wõib niisugusel paksul molutada? Mina oleksin ordinatorit näha soowinud, sõnus sissetuleja kähisema kurgu häälega. Boris Mihailowitsh! kõlasiwad ühekorraga  mitu häält teiega soowib keegi isand kõneleda. Üliõpilased, keda wõõra iseäralik kehakuju huwitas, kogufiwad uudiShimuliselt  ta ümber. Ta tusasel näol mõis selgesti lugeda, et ta neid kõiki oma «vahtimisega  kus pagan soowis. Kiirel sammul lähenes sidumise toast Boris Mihailowitsh ja tungis waewaga läbi üliõpilaste salga silmatorkawa wõõra juurde. Tere! Mida kuulub! küsis ta sõbralikult. Ja, waatke, mina tulin, kogeldaS mürakas, ma olen mõisapidaja Kurskist -- kas teie wast wõiksits mind aidata mul on püssikuu! kõhus M—i —i—S? küsis ordinator silmi pärani ajades ja taganes paar sammu taha poole. Kuul? Kõhus? Kuul jah! jatkas Kurski mõisa pidaja.  Kas ehk wõiksite wäija wõtta? Lähme, lähme! kiirustas Boris Michailowitsch Haawatud hiiglase rahulik awaldus ja ta halenaljakas kohmetanud olek tegiwad kartuse hädaohu eest seda wõrd wõimatuks, et kõik peagi päris rõõmsasse meeleolusse sattusiwad ja huwitusega inimest waatlesiwad.  kes, kuul kõhus, ise kliinikusse tuleb. Waljusti naerdes laenetas terme üliõpilaste  salk ordinatori ja Kurski mõisapidaja  kannul lõikesaali. Olge hääks, istuge, soowitaS Boris Mihailowitsh, ja jutustage rutemalt. Paksmagu wajuS toolile ja tuletas sel silmapilgul otse imestamise wääriliselt tagumiste  käppade päül istuwat kahekümne puudalist karu meelde. Ta kohmetus ja nagu kinnipüütud metslooma allaheitlik waade sündisiwad nii wähe ta koleda keha-