Saarlane M 3S. Teisipäewal, 2. septembril 1903. XIX. aastakäik. maksab: Pooles aastas „ Ilmub igaltoistpcro,V«t. ..Saarlase" toimetus ju «väljaandmine Kurrsaares Kauba-uulitsas «r.17. Saarlase toinictusele.Mircsaarde. Kuulutuste x-tit rida maksab S k. UW KleSldiue xelitik» ajalchl «»- ja liaaarahiaalt. MW Mesilasepidamise põhjusmõtted. Kes ei tunneks seda rahwasõna: „PõllU' mees põline rikas, ametimees ajuti rikas, kcupmeD korraldi rikas!" KaS see ei ole mitte Ü?S ilusamatest rahwasõnadest põllumehe  õline rikas, ka wäikese rikkuse o/W põline rikas. See ei tähenH? küll paljalt niisuguse mehe kohta, keKMlud ei mõista teha kui põldu künda ja stemct külmata ainult selles ühekülgses  mõsteS, et põllust tuleb leib, maid sellel ajajooksul sünnitatud rahwasõnal on meel suurem tähendus ja laialisem piir. See ilus ja ülendaw sõna on, nagu ka palju teisi, efiwanemate näpunäide. Küll oli juba õige manal hallil ajal põllumeeste  seas ärksaid mehi leida, kes üksnes  sellega ei leppinud, et künda ja külwada,  maid kes aru saiwad, kui laialine tööpiir põllumehel on ja siis suuremaid põllutöö harust omale muretsesiwad jõudumööda katseid tegiwad ja kaunist kasu saiwad. Põllumees wõib olla kõigepäält karjakaswataja  ja seega karja omanik. Põllumees  wõib olla Viljapuuaia asutaja ja seega wiljapuude omanik. Põllumees wõib olla mefilasepidaja ehk mesimees ja seega mesilaste omanik. Need on suurs- mad põllutöö harud põlluharimise kõrwas. Päüle selle wõib põllumees ise oma puusepp,  kingissepp, ehitusmeister, raud ja ratassepp olla. Mis «vahest üks ei jõua, seda jõuab teine küll. Sellest stis küll see kuldne rahwasõna juba wanal ajal sündis, kui põllumees oma söögilaual «vähemast pühapäewal leiwa kõrwal piima, wõid ja ka wahel mett häämeelcga nägi. Siis et ta ennast nii rikka tundis olewat. Piim wõi, mesi, on põllumehe produktid ehk saadused, millest linnasaksadgi ei taha ilma olla. Kooliharidusega peab ka põlluharimine kõrgema astme pääle tõusma. Kuidas aga praegusel ajal maal külades nende suuremate põllutöö harudega suuremalt  hulgalt toimetatakse, on üsna haletsemisewäärt  lugu! KarjakaSwatuS ei ole üksi sellepärast wiletsas järjes, et karjamaa halb, maid sagedasti tuleb süüdi otsida mõistuse juurest. Igal kewadel küla «vasikaid  silmitsedes on asjata waewa nägemine  kui hääd «vasikat näha tahad. Mõistus  ütleb: niisugusid ma küll ei kaswataks,  on muidu waeste hingede piinamine. Talu peremees peaks karjamaa nõnda ära seadma, et lammastel isz karjamaa oleks ja perenaene peaks õpetust «võtma, kuidas tuleb wasikaid kaswatada. Mis mesilasepidamise kohta tuleb ütelda, siis on see, kui möödaläinud kurja aasta maha arwame, kaunisti edenenud. Siisgi jääb selle tõstmiseks soowida üle wee! küllalt. Seekord tahtsin ma pääasjalikult kõneleda  „Mefilasepidamise põhjusmõteteft". Loomulikult nõutakse mesilastelt mett. Nõnda kui lehmadelt palju piima nõutakse, nõnda nõutakse ka mesilastest õige palju mett. Ja seda wõime meie Saaremaal nõuda, sest et Saaremaa mesi hakkab üleilma  kuulsaks saama ja seda ta ka tõepoolest  oma häädusega poolest on. Ma wõin, kes soowib, mitu kiituse kirja Riia linna kõrgemate elanikkude poolt, kes iga aasta puudade wiisi mett telliwad, näidata, kes lirjutawad, et Liimi- ja Kuuramaalt mett küllalt ja odawamalt Riiga tuleb, aga süält mesi on palju halwem. Iseäranis  palju kiidab Riia apteeker R. Herrmuth  Hagensbergis, et Saare mesi on kõige parem. Ka Schmidt et Co., kelle käest praegu meetellimise sain, ei taha ühegil aastal mõnest puudast Saaremaa meest ilma olla ja maksab häämeelega kõrgemat hinda. Alatu ori. s „Saarlase" jaoks kirjutanud H Mis teie waletate. Teie olete teda enam weel julgustanud. Kas teie siis arwate, et ma oma poega teile olen kaswatanud, et üks krahw Osterfelde niisugust, kui teie olete, wõtta wöib? Weel täna kasige majast mälja, mõistate? Waene Liisa kattis näo kätega kinni ning nuuksus kangesti. Mis wõis ta wastada, mil wiisil enese eest kosta, ilma et ta wanat prouat hirmsale wihale ei oleks kihutanud. Mitte midagi, selle pärast ta ka waikis. Pange omad asjad kokku, ning minge weel enne kui pimedaks läheb ära, ütles krahrvi proua ning näitas käega ukse poole, et neitsit wälja läheks. Liisa kuulas sõna ning läks. Kui krahwinna üksi oli, jäi ta rahulikumaks.  Ta ei olnud omitegi nii kuri proua, kuidas teda selleks wahest peeti, aga nüüd asuS jälle kahetsus kallale, et ta selle noore neiu wastu nii wali oli olnud ning teda sel wiisil wälja oli wisanud. Mis ta siis ka selle wastu wöiSgi, kui Adolf teda armastama  hakkas ning on ka wõimalik, et ta Adolfiga mitte liikinud ei ole, nagu seda ütelda tahetakse. Aga kuidas sellega ka lugu oli, üks kõik, tüdruk peab majast wälja minema nii pea kui wõimalik, et jälle mitte uut pahandust ei tuleks. Kui Liisa poole tunni pärast tagasi tuli ning teatas, et ta asjad kõik sisse pakitud on, ütles krahwi proua palju lahedamal ja sõbralikumal wiisil: Liisa, ma olen teile ehk ülekohut teinud, aga need armastuse asjad minu pojaga ei Meeldi mulle mitte ning Leie peate minema. Teie ei ole ju küll midagi muud kurja teinud kui krahw Adolfi wastu sõbralik olnud, selle pärast ei tahaks ma teid ka mitte uulitsale wisata, waid annan teile ühe foowituskirja Zernitsi prouale, kes armastusest minu wastu teie eest hoolt kandma ning teile oma tuttawate juures koha muretsema saab. Nende sõnadega andis krahwi proua Liisa käite ühe kirja ning mõned kuldrahad tema teenistuse eest. Adolf ruttas selle aja sees oma kambri, helistas oma teenrit. Johann peab hallid ette panema, ütles ta sisseastujale käskides ning sõnas kohe weel juurde: Ma sõidan Zernitsile. Adolf ci sõitnud mitte hää meelega Zernitfile,  ehk ta küll seltsliku elu armastas. Tema hinge elu, südame häädus, järelandlik  olek oliwad tema seeS nii täienenud, et temale niisugune kõrge auuline, kare seltskond,  kui Zernitsel oli, meeldida ei wõinud, aga täna pidi ta seda oma ema meelehääks omitegi tegema, sest muidu wõiks ehk ema Liisa tõesti majast wälja ajada. Ja Liisa oli hoopis teist moodi, kui Zsrnitse preilid. Ta näitas palju enam tema kohane olewat, kui teised. Liisa oli muidugi ilma hariduseta,  seda ta ei wõinud salata, aga tema rindus tuksus sügawaSti tundlik süda. Tema ei olnud mitte ilunukukene, nagu Zwnitse omad, waid tema oli elurõõmus, armsam tütarlaps, kuidas neid arwaSti näha wõib. Ning need teised, kes oma hariduse pääle uhked oliwad, mis oleks neist saanud, kui nemad Liisa asemele olekstwad astunud? Ta ei saanud sest mõttest mitte lahti, kargas wiimati tooli päält üles ja hakkas kambris edast ja tagasi käima. Haridus, see on nii mitme külleline sõna, mis selles kõik mõista wõib ning kes kõik ei tahaks mitte haritud olla. Kui mõningad naeSterahwad natuke eluwiifisid  tähele on pannud, mõnda klassika raamatud lugenud, mõned sõnad Prantsuse keelt sonkida mõistawad, siis on nad kõrgesti  haritud, on nende oma aimamine. Ja, niisugust haridust wõis tema ka Liisale anda, aga temal oli loodusest Üks ülem and ja haridus ning see oli tema südame haridus. Aga kui tema ka kaugelt, kaugelt üle Adolfi tutwuskonna naesterahwaste seifis, ei wõinud tema omitegi täiewäärtuseliselt tähele pandud saada ta oli ju teenija, põlatud ori. Oh, kuidas teda pilgatud saaks, kui ta! see julgus oleks, Liisat omale wõtta! Ning Zernitsel ei saa pool aastad millegist räägitudgi, kui üksnes sellest halwast  naese wõtmisest. Ning kui nad teaksiwad,  kui palju kõrgemal see lihtne Liisa Adolfi silma ees seisab, kui nemad, mis peaksiwad nad küll siis ütlema? Aga ütelgu maailm mis ta tahab ning kui tema wanad isa isad endid ka haudas ümber põörakfiwad,  ühel kesköö tunnil tuleksiwad ning oma sugu järeltulejaga tõreleks, ei saaks ta fiiSgi seda tähele panema, sest tal oli see kõwa nõu, seda kenat lille põrmust üles tõsta ning oma kodust majakest temaga kaunistada. Ta teadis küll, et tal kSwaSti wSidclda  oleks, oma nõu korda saata, et tee pruudi juurde läbi nõgese ja ohaka põõsaste wiib, aga fiisgi ei wõinud mingi afi teda sellest ära hoida Viisat õnnelikuks teha. Ning kui tema sugulased teda ka endist ära peakstwad tõukama, kui ta Liisa ka mitte