niisugune aunimi palju ja Schilleril oli fiis ka «äga tähtis waescst polguarstist .nõuniku herraks" saada. Wõlgade tõttu oli Schiller wäga rõhutud. Ta vii peaaegu «eelt heitma», kui teada sai, et tema sõber, kcS ta eest wastuta  lubas, wangi on pandud. Korteri peremees,  liht puutöömceS, andis tale tarwiliku summa, millega ta fiis sõbra mõis wabakS osta.  Neil kurbadel aegadel oli Ech. suureks troostiks tuimus Kõrneri ja Huuberiga, keS suured Schilleri austajad oliwad. Nimetatud nooredmehed, ühes oma pruutidega, hakkasiwad Schilleriga kirjawahetuset.se ja kutsusiwad teda Leipzigi. Nad aitafiwad teda ka rahalisest kitsikusest  wälja. Schiller oli sarnase ettepaneku üle wäga rõõmus ja nimetas need kaks aastat,  mis ta uute sõprade sea» mööda saatis, kuldseks ajajärguks oma elus. Siin kirjutas ta hümnuse .Nn die Freude" (Rõõmule). 1785 aastal lõpetas ta .Don Karlos'i". Warsti selle järele kirjutas ta .Niederlandide taganemise  ajaloo". Selle tööga sai ta teadusemehe nime ja nimetati Goethe soowitusel Jen'i ülikooli  ajaloo lektoriks. Teadusliste töödest ilmus  weel tä sulilt „S 0 aastane sõda". Saanud  Schiller emiäst rahalisest küljest kindlamale järjele seadinud, mõtles ta naist ivõtta. 1790 a. wõttil ta Scharlotte vm Lengefcldi omale naeseiS, mille järele ta mailist perekonna elu hakkas elama. Waikse iseloomuga naene awaldas  äkilise loomuga luuletaja pääle hääd mõju: ta oli haritud naeSterahwaS ja kirjutas ise salmikuid. Mitte ainult naene, maid ka selle perekond, milles ta nüüd elas, näitafiwad ta waStu kõige suuremat lahkust ja armastust üles. Ta oleks ennast täiesti õnneliku tunda wõinud, kui mitte termis poleks halwaks läinud. 30. eluaastal hakkas ta rinna haigust põdema. Kõige selle pääle maatamata oli ta ikka elurõõmus  ja tegi endise usinusega tööd. .Meie peame niikaua töötama, kui meile elu on antud"  ütleS ta sõpradele, kui need teda palufiwad  ülejõulise tööga ennast mitte wäga kurnata.  (Järgneb.) maksmiseks ja annan Teie kirja ja sõrmuse tale pandiks. Seda ei ole just tarwis, sest minu kassataja  tunneb ju sind; aga olgu siis püäle nii. Muretse aga selle eest, et raha rutem kokku saaks. Olge mureta, krahwi h»rro. On raha korjatud  ja Teie kiri admirali kätte antud, tulen ma «veel rutem tagasi kui siit läksin. Ja tüli ci pea enam teel ette tulema! Jumalaga siis, Martin, soowin õnne I Kümne päewa pärast näete mind jälle herra; homme päikese tõusul olen ma juba Cilais'c kaugel. Seekord täitis Arnold Tille oma lubadust. Ta lubas Babettet cnnaft kuni linna wärawateni saatma tulla, suudles teda wiimast korda ja lubas ka tema wastu, et ta marSti tagasi tuleb. Siis andis ta hobusele piitsa ja kadus «varsti tee käänaku taha. Waene neiu ruttas, et enne kodusse jõuaks, kui ta wend Pierre Pccois üles tõuseb. Siis wabandas  Babette ennast haigusega, sest ta tahtis omaS toas ennast wälja nutta. Raske on ütelda, kumb suurema igatsusega sõjariiStodekandjä tagasi tulekut ootis, kas tema, wõi Gabriele. Kuid neil mõlemil tuli kaua oodata. 11. Kuida Arnold Tille Arnold Tille las. kis Noyones iira hukata. Arnold Tillel ei olnud csimesel päewal mingisugust takistust teel. Wahest harwa juhtufiwad  tale ka waenlasts salgad «vastu tulema, kes mööda maad ümber hulkustwad, sest sel ajal oli Prantsusemaal «väljamaalasi rohkem, kui prantslasi endid. Kõigile salkadele aga, kes suure tee pääl Arnoldile wastu juhtufiwad, näitis ta uhkusega lord Wentworthi poolt antud lubatähte ja kõik jätsiwad ta rahule. Teisel päewal aga, kui Arnold St. Quentini lähedal oli, tülitas teda salk hispanlasi, kes seletafiwad, et tema Hobune mitte lubatähe pääl üles märgitud  ci olla ja sellepärast hobune wist mitte tema pisa ei wõida olla, (Järgneb,) Riigiwolikogu. Koosolek 6. nowcmbril. Koosolekut juhatab abiesimees würst WolkonSki.  Jätkatakse kohalise kohtu seaduse eelnõu arutamist edasi. Terwe rida talupoegist saadikuid  ja parempoolseid kõneleb wallakohtu kaotamise  wastu. Nad nõuawad wallakohtu uuendamist  Poola eeskujul. Hasmamedow (muham.) awaldab kahetsust, et arutamise all seisaw seadus  piirimaade kohta ei ulata ja paneb ette, kohtus kohtuliste emakeelt tarwitusele wõtta. SkoropadSki teatab, et oktobristid oma poolehoidjatega  wallakohtu kaotamise ja walitud rahukohtuniku  poolt hääletawad. Oktobrist Grimm teeb ettepaneku, et juuti kohtunikuks nimetada ega walida ei wõiks. Kiihlewein seletab, et kadettide nõudmiseks muu seas on: kohus seisku wäljaspool walitsuse mõju. Kadett Karaulow prvtesterib oktobrist Grimmi ettepaneku waStu, juutifi rahukohtuniku ametist eemale tõrjuda, kõige ägedamalt. Karaulow tähendab, et häbistaw  on juutide orjastamist kaitsta, kelle keskelt ristiusk wörsunud on. „Ma protesteerin selle wastu wem kasena ja leian selle oma rohwale alandamaks, wägewa rahwa rõhumist wüikse salga juutide läbi karta. Ma protesteerin kultura  inimes.na selle waStu, et ühele terwele rahwale  Kaini tcmpelt pääle suruda tahetakse! Ma protesteerin konötitutfionaliStina ühe terwe kogu riigikodanikkude õiguste piiramise wastu. Kus ühist õigust kõigile olemas ei ole, süäl ei ole ka konstitutfiom I" Kõnelejate nimekiri lühendatakse kooSolejate poolt 133 nime päält 3S kõneleja pääle. M. K/ Ruhnu saar ja tema rahwas. n Wist on Ruhnu maa kapsa kasvatamiseks küllalt kõibuline. Mere muda aunab kapsam..olz hääd rammuainet. Seda näeme Saaremaalgi mitmes paigas mere üärcS, Poidel Körkmere küla rahwal Anikaitses, ligi Kübasaart, kust iga sügise lihawaid kapsaid koormate kaupa külasse «veetakse. Kuuleme ju «vanast Tõllustgi, et temalgi Ruhnu saares oma kapsaaed olnud ja säält sagedasti firgates on käinus kapsaid toomas,  kuni liha katel kodu keema läks, kuna ruhnlased  ise rääkida teadwad, et Tõll säült wõõraid  kapsaid näppamas käinud ja teda sellepärast  kapsawargaks nimetawad. Igatahes tõendab  ka Tõllu jutt, et Ruhnu kapsaste poolest mitte wacne olla ei wõi. Põlluharimist toimetatakse täitsa isaisade moe järele ja ta on suuremalt osalt uaesterah. ma töö. Põllumaa parandamiseks ei ole ruhnlane  midagi teinud ja ei tee seda praegugi. Seda peetakse ilmaasjata tööks, sest „wana rahwaS olcb nõnda põldu harinud ja lebi saanud, jo mei saab ka lebi." Ei püüta sääl põllu päält kiwa ära häwitada ega maa sisse laSta, ega püssirohuga lõhkuda. Kus kiwi on, sääl ta ka seisab. Põllu kraamide ja kulistite kaewamist sääl ei tunta. Ometi möiks ruhnlane  nende tööde läbi o«a põllu hoopis teisele järjele tõsta. Ma on ju «väga mesine ja wilu põhjaga. Wee küllust wõikS sääl kraamidega kulistite läbi wähendada, oga seda sääl ette ei wõeta. Kui keegi neile kraamide ja kulistite juurt kasu seletab, siis waSlatakse ikka, et neil sarnaste töödega aega ei ole jännata. Tõstawad  nooremad mehed «vahest tülakogu pääl põldude ja heinamaade kuimawmije üle küsimust, siis panemad wanemad mehed kohe suure kõriga kisendama, et manad targad mehed ei ole seda tarwis leidnud olewat ja seega ei hakka nooremate  nõusse. Põldu küntakse ennemuiStise adraga, nagu Saaremaalgi, kuid Ruhnn adral on tükis  «väiksem lepapuust mannas, pea ümmarguse otsaga. Selle wälkese adra ette rakendatakse ikka taks hoost (oSsu), sest ühte üksikut hobust ei tarwita ruhnlane miSgi töö junreS ja ei ole neil üksiku hobuse tarwitamise riistugi sisse seatud. Looka Ruhnu saares sootumaks ei tuntagi. Sellepärast on nende adrad Saaremaa härg-adrade moodi, muud kui tükis kübemad ja kergemad. Äkke on Saaremaa omast hää Imeneiu. 3 Uudisjutt omcrMase Helene Kelleri elust. Kõige rohkem armastasin ma Martaga üheS koos löögis olla. Sääl tegime sai», jahmatasime kohwi ja söötsime kanu ning kalkunistd,  kes hulgana köögi trepi ette kogunesiwad.  Üheks suuremaks lõbustuseks oli meil pärlikanade mune pika rohu seest üles otsida, kuhu need linnud neid armastawad üra peita. Et Martale teada anda, et ma mune tahan otsima minna, tegin maa pääle käega ümarguse ringi ja sellest mõistis Marta mind. Kui meil siis korda läks mõnda pesa leida, ci lubanud ma iialgi Martat mune tuppa wiia, maid andsin  tale iga wiisi mõista, et ta munad «võib maha pillata ja katki teha. Meie käisime aitades, tallides ja hoowi Mk, kus õhtul ja hommikul lehmi lüpsti. Mind lubati käega lehma katsuda, kui teda lüpSti ja mitu korda järjestikku lõi lehm mind oma pitka sabaga, nagu nuhtluseks minu uudishimu  eest. Mu must sõbranna Marta oli niisamasugune  wallatu, kui minagi. Ühel palawal julikuu päewal iStnstwad rõdu trepil kaks wäikest tütarlast. Üks oli must kui süsi ja tema lühikesed karedad juuksed oliwad mitmesse «väikesse  patsi seotud, mis nagu karmused wälja nägiwad. Teine oli walge, pikkade lullakarwa juukstcga tüdruk. Üks oli kuue aastane; teine oli kaks aastat wanem. Noorem, pime tüdruk, olin mina; wanem oli Marta. Meie lõikasime hoolega paberist nukukest wälja, kuid sest tüdinesime  warsti ära. Siis lõikasime oma kinga nöörid puruks ja kiskusime kaprifoliumide päält niipalju lehti ära, kui kätte ulatasime. Wümati tuli mulle meelde Marta patfifid ära lõigata. Ta pani esiti wastu oga andis wiimati, minu tahtmisele järge, nagu see alati oli. SiiS lõikas ta oma korda ta ühe juukscloki minu pääst ära ja kui ema poleks parajal ajal sinna tulnud,  oleks ta sist md kõik üra lõilanud- Teine armas seltsiline oli mul Bella. Ta oli juba wana ja laisk, ning magas alati ahju ehk kamina juures. Ma tahtsin temale oma märkisid kätte õpetada, oga ta ei mõistnud neid kuidagi ja see wihastaS mind. Wahest tõusis ta ka üles, aewastas paar korda, sirutas ennast, läks teincpoole ahju ja heitis jällegi magama. Mina aga läksin paha meelega Martat üles otsima. Kuni siiamaani mäletan ma mõned üksikud  juhtumised oma lapsepõlwe elust ja need seisawad mul selgesti meeles. Kord olin ma oma põlle märjaks teinud ja riputasin ta tule paistele kuiwama, mis wõõrastetoas kaminas põles. Põll ei jõudnud ruttu kuiwada, ma läisin ikka tule ligemale ja pistsin põlle peaaegu tulesse. Korraga plahwatastwad  kõik mu riided põlema. Wist olin ma hirmu sunnil miSgi häält teinud, sest wana lapsehoidja jooksis mulle appi. Ta mässis teki mulle ümber, mis mind peaaegu pidi ära lämmatama,  aga tuli kustus warSti ära, ainult mu juuksed oliwad ära kõrwenud. Kui ma wiie aastane olm, asustme oma «äikesest majast suurde majasse elama. Meie perekond oli sel ajal: isa, ema, kaks wanemat iveuda minu isa esimesest abielust ja minu wäike lihane õde Mildred. Esimene selge mälestus minu isast on niisugune  : ma tuugm läbi terwe ajalehtede huniku tema juurde ia iman teda ükfi, suur paberi leht näo ees, istumas. Ma imestasin seekord wäga selle üle, MtS isa peaks tegema l? Ma püüdsin tale järele teha, panin tema prillidgi enesele ette, arwateS, et need seda saladust ai» tawad seletada, mis isal oli. Kuid see läks mul wast mõne aasta pärast korda. Siis alles sain ma teada, mis lehed need oliwad, mis isa näo ees hoidis. Ühte neist ajalehtedest andis ta ise wälja. (Järgneb.) M 85, Saarlane ISO9