Saarlane Kleiildike politika ajaleht Maa- ja linuarahwalt. 4«. Teisipäewal, 4. oktobril ISOS. XXI. aastakäik. maksab: Ilmub igal Kuresaares Kauba-uulitsus nr.t?. Kirjadkäiwad: Saarlase toimetusele, Kuresaarde. Kuulutuste petit rida maksab L k. "Wanemuise" Eesti teatri- ja kontserdimaja  ehituse näitemüügi korjanduse  üleskutse. ü lesl Töö wõidab! Mitte kaduda. Elada tahame meie. Mitte ainult hingitseda waid täit rahwuslist  elu elada. Minewik on meile politilises ilmas kitsad  piirid tõmbanud. Alatiseks enesemääramiseks,  mis suur-rahwat loomuliseks elunõuudcks,  ei ole Eesti wäike-rahwal wöimu : meie ei suuda mitte walitseda, waid saame ainult suurriigi liikmetena politilisest olust osa. Kuid rahwad ei ela mitte ainult politilist elu. Weel üleüldisem on hariduSline  elu, milles iga wähemgi rahwas kõlblisele  wabadusele jõudes, inimlises edenemise-loos  elamaks jvuuks wõib olla. Hariduse-eiuline  jõud kannab rahwaid ja nende tulewikku. Mida wähem rahwal politilist wöimu oma iseolemise maksmapanemiseks ja alalhoidmiseks on, seda suurem peab temal püüd olema hariduseeluliselt edeneda. Tõsise rahwuslise edenemise aluseks on just waimliste ja hingeliste wõimete kõigekülgne  harimi're> mille juures iseäranis kirjandus j« kunst tähtsamateks abinõuudeks  on. EeSti rahwuslise elu tulewiku seisukohalt on ülimäga tähtis, et Eeslis ühiskondlisi keskkohti tõuseks, kust kirjanduslised ja kunstlised püüded rahwa keskele teed leiaksiwad,  et hariduSlist jõudu iga rahwaliikme rinnus tööle panna. Iseäranis elawat tarivitust sarnase haridusliste püüete kogumisepaiga  järele tundub meie kodumaa ülikoolilinnas, kust Eesti waimlised püüded ajajooksul nii tähtsal mõõdu! hoogu saanud.  Eesli muusika, laul ja näitemäng sersiwad just sellepärast kängus, et koht puudub, kus midagi hääd wõikS ette walnuStada  ja laiematele ringkondadele kättesaadawaks  teha. Sarnase tarwituse äratundmises tõusis Eesti iseteadlikkudes ringkondades soow, asutusi luua, kus EeSti kirjanduse ja kunsti püüded sündsa kodu leiaksimad. Wiimaste aastate jooksul on see seisukoht  wane.ma Eesti seltsi „Wanemuise" liikmete keskel mööduandwat mõju omandanud.  Kui tarwis oli endise seltsimaja asemele uut ehitama hakata, siis wõilis see mõte, et ~WanemuiHie" mitte ei pea enesele lihtsat seltsimaja ehitama hakkama, kus tema Uikmed lõbusat-ajawud.t teialsiwad.  Waid „Wanemuine" peab oma alustajate mõtte järele maja rajama, kus Üleüldiseid kunsti- ja kirjandusc-püüdeid saadaks edendada. Selles teadmises kutsuti iseäraline toimekond  kokku, kes „Wanemuise" eestseisuse nõuuöolemisel ülemal tähendatud juhtmõtte järele täieliku „Wanemuise" Eesti teatrija  kontserdimaja üles ehitama pidi. Küll nõudis selle mõtte lõpulik täidesaatmine eelarwamise järele ligi 100,000 r., kuna „Wanemuise" poolt rahalist abi esiotsa ainult paarkümmendwiis tuhat saada oli. Kuid ehituse-toimekond ei ole mitte silmapilkugi  kahewahsl olnud, maid on julgesti ettewõlte kallale asunud. Julgust on meile otse see teadmine andnud, et ehitus mitte üksiku seltsi ringkondade jaoks ei ole määratud,  maid just terme EeSti ühiskonna hariduslisi tarwitusi tahab täita. Eesti nüitelawa ümber peawad tõsise näitekunsti edendamiseks anderikkad tegelased  kokku kogutama, nii et siit tõesti midagi hääd ja ilusat näha ja kuulda wLib. Kui siin alaline näitlejate-kogu töötamas, siis wõib aeg-ajalt kergesti teistesse paikadesse  etendust andma minna, mis hääd näitelawalift maitset laiali aitab kanda. Niisama wõib iga alaline Eesti näitelawa Taaralinnas jõudsaks harjutuse- ja õpepaigaks  nüitelawalise tegewuse armastajatele  saada, kes siis oma ümbruskonnas Weigeli perekond. Saksa keelest L. Suburg. Kramplikult muljus Albert ta käsa, nagu tahtis ta talle sellega tulewikuks oma tuge kinnitada. Andke mulle andeks! palus ta. Ma olen palju kannatanud, lõpmata palju I NaeSterahwa pää wajus sügawasti maha. Mu waene laps! nuuksus ta -valusalt. Nii ilmasüüta on ta nii ränka kannatama pidanud! See trehwaS nöörimeest kui raske kaebtus. Halastage mu pääle! paluS ta piinatult. Ma olen juba selle teadmise läbi, et ma ta piinade juures kaassüüalune olen, küllalt nuheldud. Kui teie mulle andeks anda wõite, siis laske mind tema juurde! ArwamiseS, et Johanna kodus haige woodiS lamab, pööris ta toaukse poole. Kurwa naeratusega hoidis emand teda tagasi. Uue hooga trehwas teda piin, kui emand talle teatas, et ta ta tütart mitte kohe näha ei wõida saada, sest et see haigemajas  olla. Ta pidada ootama kuni tunnini, kus haige lubatakse wöõraid waStu wötta. Ja fee tund tuli alles homme enne lõunat täna oli ta juba möödas. See pitk ootamise aeg langes kui ränk toorem ta südame pääle, mida ta ära kanda ei arwanud wõiwat. Teda rõhus hirm, et Johanna ehk enne ära sureb, kui tema teda meel näha saab. Sekundid wenisiwad talle päewaks, minutid  aastateks. Ja ta tundis ennast puru manaks saanud olewat, kui ta wiimakS teisel ennelõunal teele haigemaja poole minna mõis. Aga teda ei lubatud Johannal näha. Haigus oli wiimsetel tundidel jälle pahemaks  läinud, weres oli mädaolusid märgata olnud. Kui palawus weel üle poole kraadi tõusis, siis oli ta kadunud. Seda teadustas talle haige rawilseja naesterahwas, keda ta eeskojas trehwas. Ja weel ütles ta, et talle kõwa käsk olla antud, haiget wähcmagi ärituse eest hoida, ei kedagit ta juurde lasta. Aibert pidi jälle minema, kui mceleäraheitmiseS  tuigerdaS ta koju poole. Ja jälle pidi ta ootama kauem weel terwe 24 tundi - ühes piinas, mis talt mõistuse tahtis wõtta. Kui ta jälle haigemaja saali uksest sisse astus, oli ta ära lõppenud, kahwatanud näoga, nagu oleks ta kaua haige olnud. Kustunud häälega küsis ta jälle, kas ta nüüd Johanna juurde saada wõida. Aga —ei ka nüüd weel lubatud teda sinna. Ei täna, ci ka weel teisel päewal. Alles kolmandamal päewal nikutas talitaja  lahkesti jaatades pääga. Jah, nüüd läheb juba. Prohwessori herra tõendas, et ta päästetud on. Ometi siia jääma peab ta weel mõne aja. Ta ema on ka just siin. Albert oleks selle suure õnne teadustajale käsa suudelda tahtnud, nii tänuliku tundis ta ennast tema wastu. Sääl seisis ta nüüd Ükskord ometigi suure saali läwel, milles haigete woodid kahes pilkas reas seisiwad. Põnewa pilguga waatis ta woodi järgi, kuni ta silm taga otsas otsitud  armast nägu trehwas. Sääl oli tal, nagu läheks ta süda tükkideks, saaks armaA tüse walust ühest ära kistud, nii suure wägewusega tormasiwad tundmused ta rinnas. Kudas ta kõigest teistest moodidest mööda, milledes haiged kus tumedalt hoiates kinniste silmadega lamasiwad, wõi palawikuS sonides wingerdasiwad Johanna moodi ette jõudnud oli, seda ei teadnud ta pärast enesele ära seletada. Korraga leidis ta ennast säält. SSäl seisis ta ja wahtis põlewate silmadega walgetes katetes puhkama neiu kuju pääle, ta õrna, magusa, kahwatattud näosst. Kinniste silmadega, liikumata, nagu oleks hing juba õrnast kehast lahkunud, lamas ta sääl. Mis teda kõige enam põrutas, olt uks wõõraS kibe walu joon, neiu huulte umber, mida ta enne selles armsas näos namuv ei olnud. Korraga awas ta omad silmad ja «vaatas,  meel une segaduses, oma ümber. Nooremehe süda sulas haledas armastuse tules. Johanna, sofiStata pehmelt ja tasaselt. Johanna! Siis lisas ta kaebades juurde : Sa waene laps, missugusid südame mälusid  oled sa mulle teinud! Kibe walujoon kadus häkitselt Johanna näoli. Selle asemel lehwis taewaliku õnne joowastuse naeratus ta huultel. Nii kaunis, nii taewalik oli ta unenägu. Ja nüüd selle õnnestama tundmusega surra see oleks õndsus! Aga ei! See ei olnud unenägu, sce oli elaw tõde! Talundis ju seda tõde: Alberti käed hoidsiwad palawalt ja kindlalt tema käsa; ta tuksumad huuled suudlesiwad neid palawalt. Ja ema oli ju ka jääl. Ta