Saarlane UU UleiUdiile politil!» ejileht mm- >» limarahmale KZW Ns 42. Teisipäewal, Z 3. oktobril 1901. XVII aastakäik. maksab: Saaremaal aaZtaS . . 1 rbl. Z<> kp. Pooles aastas 1 „ Älz „ Ilmub igalteifi.P>ÄStVt»,r. Kuresäares Kauba-uulitsas nr.l?. Hoiatuseks! Wiimasel ajal on Saaremaal laialt puumaade müümisest juttu kuulda. Et kohtade äraostmine talurahwale kasulik oleks ja nende elu märksa paremale järjele tõstaks,  on kahtlemata kindel. Need aga, kellele talu puumaasid müüa pakutakse, ei mõtle mitte nõnda, waid arwawad, et kroonu tahta maasid mõisnikkude käest ära wõtta, et siis neid hingemaana talurahwale wälja jagada. Niisugune lapselik eksiarwamine  toob kahju ikka ainult maapidajate talupojale, sest tema jääb hingemaad oodates,  kas endise wiletsa rentniku pölwe sisse, ehk jälle saab maa päält hoopis ära aetud, kui keegi kõrwalt puumaa ära peaks ostma. Muidugi ei ole kõigil talumeestel nii wõõriti  ja lapselik arusaamine puumaade müümise  asjas, waid siin ja sääl kuuldakse, et üks ehk teine rentnik oma koha ära tahab osta, iseäranis kui see koht hää juhtub olema. Häid puumaasid ei soowi aga mitte.üksi need osta, kes nende pääl senni rentnikkudel on olnud, waid ka wõõrad himustawad sagedasti niisuguseid kätte saada. Nii kui teada, on aga rentnikul  koha ostmise juures eesõigus ja selle läbi ei pääse wõõras küll naljalt ligi. Saaremaa talumees on aga sagedasti wäga wäikene asjatundja ja selle tõttu ka puuduliku  arusaamisega, ja sellest tulebgi, et mõnel „isandal" kellel oma osa „krutsikuid" kätte on õpitud ja kellel südametunnistus puudub ja kõik see, mida meie auususeks nimetame, üsna kerge on eestvigust koha ostmise juures omale petta. Selle üle olgu järgmine lugu igale ühele hoiatuseks. Keegi mõisnik kuulutab oma rendi peremeestele,  et tema kohad ära müüa tahab ja soowib, et nemad oma eesõigust kui rentnikud tarwitaksiwad. Rentnik T. nende seast soowiks küll oma kohta osta, aga raha puudus selleks teeb mehele muret. Sääl ilmub T. juurde hää sõber ja lausub: kurjad inimesed tahtwad sinu käest su kohta ära kiskuda, sest et sa ise osta ei jõua, aga ära muretse, küll ma sind aitan laenan sulle raha ja siis wõid ise osta. T. selle üle wäga õnnelik ja palub häätegija käest raha, et koha eest käsiraha sisse maksta, aga meie sõber ja päästja kardab oma kaitsealust eksisammusid tegewat ja selle pärast läheb T.-ga ühes mõisa herra juurde, et sääl T. eest rääkida. Enne mõisa jõudmist  teeb häätegija T.-le selgeks, et raha laenamise eest peab aga tema nimi kontrasti pandud saama, sest muidu wõiks tema oma laenatud raha kaotada. Rentnikul ei ole midagi selle wastu, kui wõlg kontrastisse kirjutatud saab. Häätegija rääkinud herrale, kui T. mitte sääl juures ei ole olnud, et wiimne anda oma eesõiguse temale, «ida T. kohe oma suuga saada kinnitama, ja sellepärast palub, et tema kui ostja wõiks koha ostmiseks käsiraha sisse maksta. Selle pääle küsib häätegija T. käest mõisa herra juures olemisel, kas tema T. lubab, et häätegija nimi saaks kontrasti pantud. T. wastab: „jah". Asi lõpeb sellega, et Juudas (nii nimetame siit saadik häätegijat)  käsiraha sisse maksab ja ennast koha omanikuks loeb. Kui waene T. pärast asjast aru hakab saama ja Juuda käest suuandmise üle ligemat seletust tahab, siis saab wastuseks: „Minul ei ole sinuga ega sinu eesõigusega tegemist mina ostan koha herra käest, koht on minu". See ei ole küll mitte ainukene juhtumine, kus niisugune Juudas teisi petab. Sarnaseid  juhtumisi tuleb sagedasti ette. Oldagu sellepärast kauba tegemiste juures ikka ettewaatlikud,  et mitte mõne Juudase küüsi ei satuks. T. Armastus ja wõlg. Läti keelest Fr. Laiwneeka järele >7. L,. MSIhrQS,QQ. Mina annaks teile Nati, kas 5000 rubla, aga ainult kahe sõnakese eest, ütles Rischikow naeratades. Mina olen oma poolt kõigega rahul, mis minu jõuud kannab. Aga palun minu waest isu sellest häbist peasta, palus Nati. Nii kohe, kui oma lubaduse mulle olete annud, et teie preili Nati, mulle prouaks lubate tulla ja kihlused kohe ära peame. Seda kuuldes oleks Nati pea aegu minestusesse  langenud, aga oma jõuudu kokku mõttes ütles ta: Kui aeg lubab, siis kolme päewa pärast annan ma teile kindla otsuse. Kolm päewa wõib weel oodata, aga neljandamal päewal tuleb juba rewident ja siis tehke nii, et oma isat mitte häbisse ei jäta. Mina jäen selle lootuse juurde, et teie mind ja ennast õnnelikuks teete. Rischikow jättis jumalaga ja läks. Nati saatis kohe tüdrukuga kirja Weringile,  mille sees teadus oli, et ta täna õhtu warem sinna tuleks, kui kunagi enne. Oma teenistusest kodu tulles ei wõinud Jwan Guskin enam oma muret enda teada pidada, ja rääkis seda tütrele ära. Ära ole murelik isa, mina tean kõik, ja olen ennast Rischikowile lubanud, et selle läbi sind häbist peasta, rääkis Nati oma isat rahulikuks tehes. Kui isa ei tahtnud Natit Rischikowile lubada, siis wastas Nati, et ta ennemalt sureks, kui isat õnnetuse sees näeks olewat. Guskin nuttis kui peksetud laps ja paitas Nati walgeid kahwatanud põski . . . Aga kui Werigiu sisse astus, kadus Natil mõis- tus ja ta langes nuttes oma peigmehe rinnale. Kaua nutsimed nad mõlemad ja mõtlesiwad, kuda endid sellest murest peasta wõiks. Oma mõttetes ei olnud nad tähelegi pannud, et juba hiline õhtu aeg jõudnud oli, ja nad oliwad alles ilma lõuna söögita.  Weel sel samal õhtul tahtis Werigin oma wenna juurde sõita, et sellelt abi paluda.  Aga seda tee reisi wõis ta nelja päewaga korda saata, kus aga siin selleks ainult kolm päewa aega oli. Pisaraid walades saatsiwad nad oma aega nõuuta mööda, kui korraga tüdruk sisse astus ja teadustas, et üks külaline tulnud ja herra Werigini järele küsida. Werigin oli silmapilk  ette tuppa ruttanud, et wõõraft waStu wõtta, kust aga toas olijad rõõmulist hüüdi kuulsiwad: Wend! Jumal ise on sind sel häda ajal meie juurde saatnud! Ja nad oliwad nüüd peastetud. Teisel päewal pani Guskin puuduma summa kassasse, nii et rewideerimise ajal kõik korralikus ja auusas olekus leiti. Mõtlen, et lugejatel ei ole mitte raSke juba ara aimata, et teisel nädalil Guskini ja Werigini sugulased ja sõbrad järgmised kaardid saiwad: Natalija Guskin Grigori Werigin kihlatud. (Lõpp.) Õde õe eest. W. Mõlderi külajutt. Minu õde elas minu kodust kaunis Mk maad eemal, teises maldas. Et mul pääle tema kedagi omasemat polnud, siis oli mulle priiaegadel, nagu pühapäiwiti ja iseäranis pühade ajal, armsamaks lõbukäiguks  tema poole minna. Seda tegin osalt ka sel põhjusel, et ma sääl pool enam meeldiwamat ja oma loomu kohasemat seltskonda  eest leida wõisin, kui mul minu kodu koha ümberkaudsuseS saadawal oli. Oli mõni hää nädal enne Jõulu pühi, kui ma ühel pühapäewal jälle tuttawat teed õe poole kõmpisin. Mu meel oli lõbus  ja ma lendasin nagu linnu tiiwul edasi, sest kuna ma hulga aega ühtejärgi üksikust igawusega wõideldes alalises tööS olin mööda saatnud, läks mulle meelelahutust  just hädasti tarwis. Õde wõttis mind, nagu ikka, lahkesti waStu. Meil oli igakord teineteisele palju jutustada, mis kummagi! silm näinud ja kõrw kuulnud oli, ja ka seekord ei tohtinud  meil jutumaterjalist puudus olla. Ma jutustasin õele kõik, mis ma iganes uudisemat  teadsin, kuna ta nähtama häämeelega päält kuulas. Kui ma oma uudised kõik wäljakraaminud  olin, tuli kord õe kätte. Kas tead ka, ma' wennaS, sõnas ta naerul suuga, mind ootab marsi pulma pidu! Wõid arwata, kelle? Ma sain huudishimuliseks. Kust ma seda teada wõin, kui sa mulle ütelnud pole. Kelle pulmad siis? Meie mõisa toatüdruk Liisa, kellega ma plika-põlwest saadik juba tuttaw olen ja