1846 sai Kõrber ülemõpetaja Hesse tütrega laulatud ja siis pidid ka need mõlemad lesed uue maja perencusele ruumi tegema. Kõrber tahtis ainult mõni aasta  jääda, kuni Ülemaal üks parem koht saada oleks, aga Jumal tahtis seda teisiti. Iga aastaga, mis ta Ansekülas elas, sai see pisikene kohakene temal ikka armsamaks, nõnda et ta wiimati koha muutmise püäls es mõtle, ct teda küll ka Ülemaalc kutsuti,  wiimati wcel 1860 aastal. Kõrber claS Ansekülas 29 aastat. Ta on sääl palju tööd teinud, wõib seda praegus wcel ära tunda. Anseküla kirik oli siis, kui Kõrber senna tuli, nii ivana ja lagund, et rahwas suure elukartusega senna sisse läks. Põrmand oli aukusi täis, lae palgid ja uöumpuud äramädand, lagi nii madal, ct õpetaja Jumala teenistuse ajal sagedaste haigeks jäi sandi õhu pärast. Ta oli see kõige waesem kirik Baltimaal. Nissi kirik Tallinna maal mis ka wilets küll oli, oli sellegipärast Anseküla kirikust üle, nõnda et üks naljakas mees mana Anseküla kiriku kohta ütles: Sce pole palme koda, waid ainult üks palme kast! Kõrberi, ja endise Tiinuse päris härra baron Michel v. Freytagi mure läbi, kes kui kiriku wöörmündri härra õpetajal truiste abiks oli, seisab nüüd see pisikene kena kirik Ansekülas, mis kaugelt ju oma lahke näuga inimese südant rõõmustab.  Kõrberi töö põld oli küll üks pisikene Saaremaa kogudus, Jumala armu läbi on aga ta sule töö ka taieste kogudustele ja üleültse Eesti rähmale  kasuks olnud. Kõrber hakkas oma kirja tööga 18õõ aastal pääle. Siis ilmus tema „Homiku ja õhtu palwed" esimene  trükk. Aasta pärast seda kirjutas ta: „Palwed pühade ajal." «Üks lugu mis Sõrme' maal sündinud." «Kolm lille waimuliku rohu ajast." 1857 aastal: «Armu laud." 1858 aastal: «Elupuu", iga päewane palme raamat. „Jöulu laps Jeesus." 1859 aastal: „Jõulu aud lastele, lapse palme." 1861: „Laste Sioni kannel" «Jõulu teekond," „Maria ja Gabriel" „Jeesus su kunningaS"  «Jeesus kohtumõistja" «Jeesus su õnnistegija" «Jeesus Jumala Poeg." 1862 aastal: „Sõrwemaalõuke" ja Taewa löuke." 1863 aastal: „Jõulu lastele." 1864 aastal: „Onsa Luteruse waikene katekismus." See on see kõige tähtsam raamat mis Kõrber on kirjutand. Igal pool, kus Balti maal Emangcliumi Luteri usu Eestlased elawad, on ka see raamat tuttam. Kõrber on seda raamatud kirjutanud Saaremaa Konsistoriumi  käsu pääle. Seitse aastat on ta selle kallal tööd teinud ja 1890 aastal ilmus 30 trükk. —> 1864: «Saaremaa  laulik" ja „Laulud Sõrwemaalt." 1865 «Õnnistegija kutsumine armulauale" «Jeesus surma ära wõitja" „Püha koja armastus" «Taewa kannel." 1867: «Laulud Sõrwemaal 11. jägu".— 1870: «Taewa karjane". —-1871: «Taewa teekond". 1876: «Saaremaa Sioni laulikl jägu ja 1878 H. jägu.. 1879 «Saaremaa  kuldnokk" ja «Iga päewane palme raamat"  parandut trükk. See on see wili, mis tema 25 aastane kirja töö Eesti rahwa heaks on toonud: Kõiges neli palme raamatud, kolm armulaua raamatud, üheksa jutlused, üks katekismus, kaks lugu, üheksa lauluraamatud,  kaks musi raamatud ja neli laste raamatud summa kolmkümendneli raamatud. Kõiges tuhat laulu, sest 700 waimu likud ja 300 ilmalikud. Saksa keeles on Kõrber kirjutanud: „Daheimbilder," „Bausteine zu einer Gcschichte Ösels" ja „Ösel einst und jetzt" Theil I. Teine jagu sest raamatust oli ta küll ka malmis kirjutanud, pole aga mitte trüki alla saata jõudnud. Kõrber oskas oma raamatud rahwale omaks ja armsaks teha, ta oli rahwast palju tähele pannud, ja kirjutas rahwa maimus, selgel lihtsa! wiisil, nõnda et igamees tema raamatust  kergest aru sai. 1875 aastal jättis Kõrber oma õpetaja ammetit ja seega ka Anseküla kogudust maha; tema termis oli nii waene et ta mitte enam ammetit ei wõinud pidada. Kaheksateistkümmend aastat elas tema Kuresaare linnas, kuni Jumal teda sell aasta! siit maailmast ärakutsuS. —t.— taga ei wõinud arivata. Surumine ühe wedru pääle, mida kunstlikult raske, kullatud pildi raami sisse warjatud oli, tegi sissemineku  priiks, ja pilt liikus ingedes, nõnda kui uks, nõnda et teda kui seesugust tarwita mõis ning endisel ajal ka wist tarwitud oli. Metsahannes hingas kergemalt. Kui tal aga korda läks, ennast lossielanikude silmi eest marjata, siis ei seisnud tema priikssaamisele  enam midagi tee pääl ees. Sest raamatukogu kambrist sai ette-tuba, sellest laia, kiivi-trepi pääle, säält õue, ning säält, kui ta mitte wäramast läbi ei tahtnud minna, mis igawiisi tabavaks oleks mõinud nunna, ühe märamukese läbi aeda. Säält priiusese saada, ei olnud siis enam maga raske; sest esmalt ei olnud müür, mis sääl ümber oli, mitte wäga kõrge ja kas- Wasimad ka saal puud, kelle abiga MetsahonneS  kergest mõis müüri pääle saada. Aga kuida pidi ta nägemata tubadest ja ajast läbi saama? Sääl ei aitnud muu nõuu, kui öö tulemist oota, ja oma põlewad  kannatamatust maha suruda. Koridoris oli kibe külm; põhi-tuul wilistas  lahtiste aukude läbi ja wabistaS Metsahauueft  kondini. Ta nägi ära, et ta targemalt  teeks, ootmise aega parem oma wangistusco km sääl koridoris lõpetada; sest sääl oli ta wähcmast wäeutnule eest warjatud. Kitsaste aukude läbi maalis ta meel kord prii loomuse pääle wälja, puhus siis mabiscdeõ oma külmade käte pääle ja tahtis parajalt oma wangistuse tagasi minna, kui ta wüljast hobuste-kabja müdinad, waljust rüäkiwate inimeste häält ja koerde kisa kuulis. Weel kord pooris ta tagasi, waatis wälja ja nägi, et graf oma seltsiga esmalt praegu jahist tagasi oli pidand tulema. Ihaldus, meel kord Rodenid näha, ja tema nägu selle pildiga ühte panna, keda ta sest laewa-kaptenist, kes teda waewanud  oma meeles hoidis, pidas teda weel mõni silmapilk tagasi. Aga kõik jäi aega mööda waikseks. Hobused saiwad talli wiidud,  koerad oma pesadese aetud, ning inimesed  otsisiwad soiad tuad ülese, et kuumawa  ahju paistel külma põhja-tuule waStu kergitust leida. Ei olnud noort grafi ega härra v. Rodenid näha. Tühja läind lootusega  tahtis Metsahannes nüüd wiimaks oma wangistuse tagasi pugeda, kui üks teraw, wali hääl teda weel kord ta ettewõtmisest  kõrwale pööris. Ergult tähelepannes  kuulatas ta neid hääli, kes tema teraw körw ei petnud teda mitte  endisest  raamatukogu kambrist wälja kõlasiwad. Warwaste pääl ronis ta ligemale, ja otsis ses maalituses, mis ainus wahesein koridori ja selle kambri wahel oli, üht -vaikest auku wöl pragu, kui ka nõelapea suurduns, et oma warjupaigust tuba wöiks waatada. Tal polnud tarwis kaua otsida, see maalitus oli juba wäga mana, ning sim ja sääl wõis näha, et wärw jäme lõuendi päält pisukstes tükkides maha langenud oli. Sääl oli luurimise aukusi küllalt, ja Metsahannes pani oma silma nõnda ligidale, et ta peaaegu kõik seespoolist ruumi näha wõis. Tema teraw kõrw ei olnud teda petnud; see oli härra v. Roden, kelle häält ta oli arwanud kuulda. See mõte, wangistuse tagasi pöörda, oli nüüd mööda. Metsahannes unustas külma, oma põgenemise-plaani ja kõik, ning pani selle asemil terawast tähele, mis tuas sündis. Härra v. Roden seisis selg tema pool ja rääkis ühe teenriga, kes auupaklikult  ukse wahel seistes härra käskusi wastuwõttis.  Ütle temale, mina ei pane ühtke põiklemist tähele, rääkis härra v. Roden lühidelt ja waljust. Tema peab tulema, ja wiibimata. Süüa wõib ta pärast. Teender kadus, ja ehk Metsahannes küll ei teadnud, kellele need antud käsud pidiwad  saama wiidud, siis armas ta ometi, et nad noore grafi jüuks olimad. Ses võtmises,  et see tulema saaks, ei liikunud ta oma paigast. Ta seisis wagusi kui kiwi-kuju, ega julgenud hinge tõmbada, et ennast mitte awatleda. Liikumata waatis ta praukese läbi ruumliku tua sisse. Sest ajast kui noor graf ja härra v. Roden sääl elasiwad, olimad raamatud tuast wälja wisatud ja seesama uhke mööblitega ehitud saanud. Ühes nurkas seisis suur moodi siidi eeskättega; Metsahannes armas, et Roden seda kambrit, kui suuremat ja ilusamat  kõikist teistest, oma elu- ja magamise kambriks oli walitanud. Rahuta käis ta mööda tuba, ja Metsahannesel oli nüüd paras aeg, teda ja ta nägu tähelepanna. Mida terawamalt ja kauemalt ta seda kurja ja kortsus nägu waatis, seda elawamaks läksiwad selle aja mälestused, kus see mees tema waewaja-waim oli olnud. Sest et ta tõeste see oli olnud, selle üle ei kahtlenud Metsahannes nüüd, kus ta neid mõlemid, kes üsna kindlast üks ja seesama oli, ühte mõis panna, mitte kauem. (Järg tuleb.) Isaamalt. Kuresaarest. Üsna kohutan? ja kurb lugu on meie siinse tulekaitse seltsile sündinud. Nagu neil igal Januarikuul pruugiks on olnud, peawad nad ühte üleüldist koosolekud, kus kõik möödaläinud  aasta tegewused ja ka kassade seisukord teada antakse. See aasta tuuris see aga uute põhjuskirjads ümber kirjutamise pärast, künni Aprilli kuu lõpuni. Et arwamise järele kassade seis mitte taieste õige ei pea olema, kuuldi ammugi  seltsi keSkis räägitawad, kunas nüüd ka neid kord järele hakati waatama. Aga mis leidsiwad  silmad! Surma- ja abikassas, kuS pääle 13(10 rubla pidi olema, polnud muud kui mõni tühi paberi tükike, wõi kwiitung, millel midagi suuremat tähendust ei ole. > — Esimehe üteluse järele, olla ta seda raha säält kõik ära pruukinud, ja jälle päälegi kellegi teadmata. U 19 Saarlane