Saarlane Terststäewal, 1. Oktobril 1891. VIII. aastakäik. maksab - Saaremaal aastas .... 1 rbl. AO kp. Postiga saadetud aastas. 2 „ „ Pooles aastas .... I „ 23 „ Ilmub igal toisipäetVctk. Kurcsaares kanbauutitsas nr, UW Kltiildiiie xolitiilk sjaleht «->«> ja liui-rahmle UD Paar söna laulmisest. Laulmine armatakse juba kõige wanemal ajal suure auu sees peetud olewat, sest kuningas Taawet mängis ja laulis nii, et ta ise rõõmsaks sai. Aasta aastalt on laulmine ikka enam ja enam elule ärkanud, kunaS meie päiwil, nimelt Ülemaal, enam seda küla ega malda ei ole, kus mitte tubli laulukoor elutsemas pole. Ennewanast  ei laultud mitte nii mitme häälelist laulu nagu praegus; sellepärast peame tunnistama, et kõik rahwas läheb päew päewalt targemaks ja mõistlikumaks ja sellega ühes kõik hariduse wõimud. Linnuke oksa pääl laulab, ehk küll ilma noodita ja sõnadeta, aga inimesed rõõmustawad  seda laulu kuuldes ja mõned saamad meel nii liigutud, et arwawad endid ülewel paradiisis olema. Mikspärast ei peaks siis inimeste laul mitte enam igaühte rõõmustama,  kus mõtterikkad sõnad ja mahe heli kuuldawale tuleb. Jah, laul on üks kallim meele jahutaja sellele, kes oskab sest wähegi lugu pidada. Seda inimest kes laulu ei armasta, see peab küll üks neist kõige rumalamatest olema ja nimetakse päälegi üheks kõma südamega inimeseks, kes mitte millegist ennast liigutada ei lase! Nagu ütlesin, on Ülemaalased praeguS kaunis suure sammu laulmisega edasi astunud. Aga küsime: Mikspärast meie armsad Saarlased mitte ei taha laulda? Kas nad tõesti siis need kõige rumalamad peawad olema, ehk nii kiwi kõwa südametega, et seda kallist tacwa kingitust suuremaks asjaks ei pea? Jah, on küll tõsi, et laulmine meie Saaremaal praegus magamas on. Ei ole kirikutel enam laulukoorist, ei ka mujal kusagil. Kui mõni joobnud talu taat mitte mõnda «kõrtsi laulu" ei raidutaks, siis poleks pääle kiriku teenistuse mitte kusagil laulu häält kuulda. Äksi linna kirik wõib meel uhke olla, et tal laulukoor elutsemas on, kes sageli püha koda ilustab ja Jumala teenistust auustab. Ka on linnas mõnes teises kohas laulukoor, aga see on muidugi kõrgemates ringkondades. Meil Eestlastel --vaestel põle mitte midagi, nimelt maal. Kas meie maa siis tõesti nii hooletu on, et kuidagi moodi seda alustust ei wõikS tehja, et laulu hääl igast külast ehk koolimajast mälja heliseks? Wõi on meie maa nii kehwa noorte inimeste poolest, et nende seast lauljaid ei leiaks? Sest ega siis üks 70 aastane inimene jo enam koori seas laulda ei wõi, wanadus on ta hääle kaasa wõtnud. Meil on lauljaid kui ka kuuljaid  niisama ka juhatajaid armuta küllalt, aga üks teine -viga, mis Nii mitmes niisuguses asjas takistajaks on, see walitseb praegus meie rahwa keskis ja see on ühenduse puudus! Ühenduse puudus on meie Saaremaal praeguS nii suur, nagu ühes tühjas kõrbes taimete ja kaswude puudus. Üks ei lepi ühega, teine teisega kokku. Üks peab ennast enamaks ja targemaks kui teine ja sellepärast  ei kaswa meie Saaremaal mitte ühesgis asjas hariduse wilja; kõik on kui elusad gipsi kujud, mis üheteise wastu tummalt liiguwad. Kadedust ja üheteise wihkamist leiame igast külast ja perest, aga ühenduse tegewust ei ühestki kihelkonnast!  Mikspärast Saarlased ei laula? Waadake kust see wiga tuleb: On juhataja kusagile hulga ja kölblikuid noori inimesi kokku kutsunud, laulu õppimisele, ütleme meesteja  naisterahwaid, esimised proowi korrad lühemad kaunis hästi, juhataja, kui ka lauljad on rõõmsad, et laulmine nende käes pea minema hakab. Aga saamad noored mehed neiudega rohkem tuttawaks, siis hakawad armastuse laulud üheteise kõrwadesse kõlama,  ehk noored mehed kägistawad muul wiisil õrnemad sugu, nii et need juba sellest seltskonnast hakawad eemale jääma Wahest tuleb ka, et teine teise pääle paha juttu on lasknud liikuda, mis neid jälle ühest teisest lahutab. Nõnda on paraku igal pool meie Saaremaal praegus lugu, kus üks seltskond midagi tahab pääle hakata. Noh kas see pole ühenduse puudus! Meestekoori asutada, vole siin kõikis kohas mitte kerge asi, sest noori mehi ei ole külades mitte nii rohkest, et neist ühe hea koori saaks. Ka teeb Väljarändamine Isamaa armastaja ja tema waenlased. 23 ZutuStus Franz Hvffmaun i järele. Praginaga läks wäraw eest puruks; ja mehed aStusiwad sisse. Baierid saimad  kõik wangi wõetud, ja nüüd ruttu „Hurra >" hõiskamise all Jnnsbrukki sisse. Turu pääl juhtusiwad Priidu Waldhuubcr Andres Spekbacher üksteisega kokku ja ei tunnud esimese joonega üksteist mitte enam, sest püssirohu suits oli nende näud mustaks teinud ja tundmataks. Kui nad wiimaks tundma sasivad, siis polnud rõõmustamisel otsa enam, wahel nutsiwad ja wahel naersiwad. «Isamaa on päästetud!" hõiskas Priidu. „Ja meie oleme ligi aitanud;" rõõmustas  Andres ja seesama silmapilk oli neil ka kõige rõõmsam tund elu sees, kuida Priidu pärast wcel mitukorda seda tunnistanud.  Wõitlemine oli nüüd möödas, ja sellepärast  wõifiwad nad natuke aega wiita ja üksteisele oma juhtumisi jutustada, mis neil wõitlemise ajal sündinud oli. Kuna nad üksteisega lõbusaSte juttu ajasiwad, kõlaS üks hele hädaline karjumine nende kõrwu, lellest uad esiotsa suurt tähelegi ci pannud. aga wiimaks, kui see ikka suuremaks läks ja inimesi üheskoos segawad nägiwad, kust see hale kisendamine wälja kostis, tegi neid enam tähelepanema. Ühtlase kuulsiwad nemad ka ähwardajaid häälest hüübivad: „Tõmmage seda isamaa ärandjat lattre posti külge! Lööge seda häbemata koera surnuks!" ja meel muud, mis sugugi hääd ci tähendanud. „Püha Jumal!" hüüdis Priidu, „sääl tehakse wist midagi ülemceleliku tööd. Lähme ruttu, Andres! Ehk wõime seda weel ärakeelada!" Nutuste ligendasiwad mõlemad poisikesed ennast üle Säritatud inimeste hulga poole, ja waeivasiwad ilmaaegu, neist läbitungida. Karjumine muutis ikka enam meele äraheitmise  poole ja mahe ajal jälle hele läbilõikav», hädaline hüüdmine, mis armu ja halastust palus, kelle pääle aga pilkaw naermine kostis. Priidu kahwatas näust ära. Nüüd näitas ennast üks inimeselik, kole nägu, keda, pael kaela ümber pandud, ülesse tõmmatud sai. Sääl rippus ta nüüd lattre posti külges siputas natuke  jalgu weel, ja oli surnud. „OH minu Jumal, see on ju Natfi!" karjatas Priidu. „Lõikage teda maha, inimesed! Päästke teda!" „Noh seda oleks weeltarwis!" wastas üks käre hääl. „Ühc niisuguse häbemata, isamaa äraandja ja salakuulajale nagu tema, peaks weel armu andma, kes taieste surmanuht- lust on ärateeninud! Elagu keiser Prants, ja suregu tema waenlased!" „Õnnetu Natsi!" ütles Priidu oma seltsimehe  wastu. „Nüüd on ta seda ise saanud,  mis ta minule Valmistada tahtis, ja teutust omale järele jätnud! Oh, Andres, kui palju parem oleks see olnud, kui ta õigust oleks teinud ja oma isamaale truiks jäänud! Kes õigust tehes sureb, wõtab kõigewähemast ometegi omakside armastust hauda kaasa! Ma läheksin parem mitu tuhat  korda surma, kui et oina isamaad ära annaksin! Mis on ta nüüd saanud? Surm ja teutus on tema palk!" „Ja paremat ei ole tema sugugi ka teeninud, Priidu!" wastas Andres tõsiselt.  Ei puudu palju, siis näitad sa selle kelmi pärast weel kahetsewad! Sinule pole ta ju karwa wäärtki paremat teinud, kui oma isamaale! Jäta see jutt üsna parem järele, Priidu, ära räägi temast midagi enam! Tema on oma palga saanud, ja see on ka üsna õigus! Waata, sääl kergitawad meie rahwaS oma kübaraid ja hõiskawad! Waata ometigi, juba meie wana armaS keiserlik kull on jälle puhtaks tehtud ja kannawad teda läbi uulitsate. Läheme ka sinna ja hõiskame ligi! Õnn meie keisri Prantsule! Õnn tema riigile!" Priidu ja Andres hõiskasiwad südame põhjast teistega ligi, ja mõlemad oliwad rõõmsad oma isamaa wabanduse üle. ÜkS