Saarlane w 34. Teisipäewal, 35. Augustil 1892. >x. aastakiiik. „S>»»rr»«S« »»W: Saaremaal aastas.... I. rbl. Zv lp, Saaremaal pooles aastas 4 „ „ Pooles aastas I „ S 3 „ Ilmub igal toifrpäoivcrt. Knresaares kaubannlitsäs nr. 17. Kirjad kliimad: Saarlase toimetusele, knresaares. maksab Z kop. -4>- Uleüliiiile xilitilui ajaleht «aa- ja lii»arah»ale. Saaremaa Karskuse seltsist. (Ots). Weel paar sõna on mull herra G. M. kohta rääkida. Herra G. M. arwab esiteks, et eestseisuse liikmed pole oma kohuseid mitte täitnud, ainult präsidendi kohta wõib tema tunnistada, et see omalt poolt olla teinud, mis wõimalik on olnud. Teiseks arwab herra G. M. seda seltsile süüks, et tantsu õhtud mitte pole peetud. Esimise üteluse kohta peaksin ma küll herra G. M. tänulik olema, et ta ometigi mind, kui Karskuse seltsi präsidenti, kiidab. Aga ma kardan, herra G. M. on mind ainult seepärast kiitnud, et ta lootis, seeläbi  saaks tema kiri kergemine Saarlases ära trükitud. Tühine lootus! Kas herra G. M. mind kiidab, ehk laidab, seepärast oleks ma ikka lasknud tema kirja ära trükida. Ma tunnen küll mõnda meest, kes seltsi, oleks parem juhtinud. Kui ma esimehe kohuseid oma pääle wõtsin, tegin ma seda ainult  seepärast, et sell korral mitte keegi teine seda ei tahtnud. Teistel eestseisuse liikmetel arwab herra G. M. süüks, et nad mitte igal kõne õhtul sääl ei olnud. Jah, mikspärast?  Kõne õhtud saiwad selle otstarbega  sisse seatud, et sääl ka neid, kes weel mitte Karskuse seltsi liikmed ei ole, karskuse mõtetega tutwustada. Kui üks eestseisuse liigetest nendes koosolekutes juhtijaks oli, siis oli nendest juba küllalt sääl. Mõni liige elab üks 40 wersta Kuresaarest kaugel. Mikspärast oleks see nüüd pidanud iga nädala tagant linna tulema. Et ta mitte ei tulnud, sellepärast ei jäänud kõne õhtud mitte pidamata! Et aga ka need Karskuse seltsi liikmed, kes Kuresaarest kaugel elawad, ometigi seltsi elust elawalt osa wõtawad, wõib ehk herral G. M. see tunnistuseks olla, et Kihelkonnal üks uus Karskuse selts peab elule kutsutud saama. See on rõõmus tunde märk, et meite töö ometigi mitte üsna kasuta ei ole olnud. Mis herra G. M. tantsu lõbust räägib, et kõik seltsi liikmed selle wastased olla, pole poolesgi mitte õige. Näituseks, ei ole mull selle wastu mitte midagi ning ma arwan ka, kui ma ainult kõlbliku kohta leian, kus Karskuse selts oma pidu pidada wõib, jo siis ka tantsitud saab. See on aga üks raske asi, Kuresaares kohta leida, kus pidu wõiksime ära toimetada. Kord mõtlesin ma Eesti Seltsis; sääl ei tahtnud aga õkonom mitte pidu ajal oma wiina ja õlle müümist kinni panna. Iseenesest mõista, et Karskuse selts mitte trahteris ei wõi pidu pidada. Sellepärast tahame praegus nii palju raha kokku korjata, et wõiksime enesele korteri üürida. Siis saame ka pidud pidama. Et rahwas juba meite tööst lugu peab, sellest oli meile üks kallis määlestus Kihelkonna lauljate kontsert,mis minewal talwel seltsi heaks siin linnas peetud sai. Jah, Karskuse mõte lautab ennast rahwa sekka laiale, oleme ainult kannatlikud, juba hakkab päike tõusma. Mulle oleks weel mõni asi herra G. M. ütelda, nimelt kui ta sellest räägib, et Jumal ära keeldud puud mitte ei ole maha raijunud. Jumala sõna wõib mitmet miisi pruukida, seda teadis ka kurat, kui ta meie Lunastajat  kiusas. Olgu sellest küll, ma pean ainult herrasid Allik ja G. M. tänama, et nad mulle põhjust andsiwad, karskusest siin Saarlase lugejatele kõneleda. See ei ole mitte üks era-asi, maid ta puutub jo kõige rahwa külge. Kes rahwast armastab, kes tema häda tunneb, see tulgu meile abiks. Ma palun aga lugejatelt andeks, et see kiri mitte nii puhtas maa keeles ei ole kirjutud, kui ta peaks olema. Igaüks teab jo, et ma Saksa sugust olen; armastus meie isamaa ja rahwa wastu, see kallis pärandus, mis mulle isa-isadest järele jäänud, saab mind wabandama. Hartwig Baron Saft, Kahtlus ja süü. 4 T. Ortty jZrcle. Minu heategija on teile andeks annud, tema on endises armastuses teie vääle mõtlenud, ütles Gertrud trööstides, oma elu wiimaseS minutis hüüdis ta wccl Alfonsu järele. Kalli kadunud niinel teretan  ma teid siin teie omaduses kui uut Wrainsteini lossi päris herrat. Kui noormees rahulisemaks jäänud oli ja nemad mõlemad laua ääres istusiwad, kõlistas Gertrud ja tellis süüa, ise walmistas  ta teewet. Kõik kapteini küsimised, mis tema tanta haiguse ja surma kohta käisiwad, wastas ta lihtsalt ja rahuliste. Wiimaks küsis ta: Kas teie olete üksi tulnud, herra kapten? Jah, üsna üksi, waStaS küsitaw. Kas teie abikaasa saab pea järele jõudma? WLib olla, wastaS ta ja kui Gertrud uurides tema paäle waatis, nägi ta, et nooremehe nägu mähe nukker ja kortsus oli, seepärast ei küsinud ta mitte enam edasi. UuS lossiomanik näitas asju, mis siin pärast tema äraolemist sündinud, kaunis hästi Lundwat ja kui Gertrud seda imeks pani, ütles ta: Teised inimesed ei olnud oma teadustega  mitte nii kitsid kui teie, preili. Minu poeg kirjutas mulle ivahete wahel siit, tema on wist teie truu ja tubli sõber. Et Gertrud selle pääls ühtegi wastuft ei annud ja silmad maha lõi, jutustas ta wähese wahoaja järele edasi: Kõik inimesed kes teid tundwad, armastawad teid, Gertrud, minu tädile olite tütre eest, kes teda iseennast  ära saigades suure hoolega põetas ja lapseliku õrnust tema maotu üles näitas. Mikspärast ei teinud ta mitte üht uut testamenti. Selle sisu oleks tõesti teisite olnud, kui selle mana. See on ülekohus, et mina see pärija olen selle järele, mis kõik sündinud on. Gertrud, lubage, et ma seda wähemast teiega jägan. Mind rõhub see rikkus, kui teie waene olete. Wõtke pool oma kasu-ema warandusest minu käest omale; ma palun teid sellepärast. Gertrud oli püsti tõusnud. Ta seisis sirgelt ja käskiwalt nooremehe ees, waatas tõsiselt tema otsa ja ütles: Kas teie saaksite seesugust pakkumist minu poolt wastu wõtma, kui see asi ümber pöördud oleks? Ei, wastas laewamees õiglaselt. Noh, siis kinkige mulle niisamma palju auustust, kui teie seda iseenesele nõuate, ja ärge laske mind iialgi enam seesuguseid sõnu kuulda, herra kapten. Andke mulle seda andeks, preili Gertrud. See oli must ülekohus, teilt seda nõuda. Teie terwest olemisest paistab meele kindlus wälja. See oli minust ette mõtlemata töö, teiega, kui ühe nõdra abi tarwitawa lapsega ümber käia. Gertrud kummardas pead ja andis nooremehele kätt. Alfonsu waatas sügawasse  tema siniste silmade sisse. Kuidas olete teie ennast muutnud, Gertrud, ütles ta. Gertrud istus jälle oma paiga pääle. Ajad muudumad, waStaS ta rahulikult, ja inimesed nendega ühes. WiiS aastat on pitk - pitk aeg. Pitk küllalt, uusi sõpru leida ja manu ära unustada, kas pole tõsi, preili? Ma ci rääkinud mitte tundmuste muutmisest, herra kapten. Aastad aga küpsetawad ja harjntawod meelt. Üks seitsmeteistkümne aastane laps ei wõi mitte nõuda mõtelda ja teha, kui üks kahekümne kahe aastane tüdruk. Erutult hüüdis kapten : Siisgi wõib aga seda endist olemist ikka ära tunda. Aga teitest ei saaks keegi seda endist elawat ja rõõmust Gertrudit ära tundma! See wõib olla. Ma olen tõsisemaks ja külmaks läinud ja sellepärast arwate teie, et ma wanad sõbrad olen ära unustanud. Ja kas see ole tõsi, Gertrud? Ei ole. Teie olete oma sõprust minu wastu siisgi alal hoidnud? Gertrud hingas sügawaste, siis andis ta nooremehele kätt ja ütles: Muidugi ja ma tahan seda Leile ikka hoida. See on Isamaalt. Kuresaarcst. Koled teud. Meie endine wagane linnake hakab wiimasel ajal mähe koleks jääma, nimelt tapmiste sa rõöwimiste pärast. Hiljuti tapeti üks wõeramaa mees Uppa küla mahel ära. Paari nädala eest oli Tori kõrtsis jälle taplus lahti, paari madruse wahel, kunas teine teist noaga nii haawas, et hospidali pidi wiidud saama. Paar päcwa selle järele haiiti Loodes jälle ühe noore mehe kael nugadega nii