Saarlane MM Üleüldine >»iiiiill>l ajalklit mai- ja lianarahmlt UD Ik 40. Teisipäeval, 12. Oktobril 18SS. XV!. aastakäik, maksab: Saaremaal aastas . . 1 rbl. ZO kp. Postiga saadetud aastas. 2 ~ „ Pooles aastas .... 1 „ 23 „ Ilmub igal tsistpAe!V«»c. Kuresaares Kaubauulttsas nr. 17 Mis peame tegema? i?. Mitte üksnes rahwa mõtteringi laiendamiseks  ei mõju raamatute lugemine, maid ka üleüldse kombeliku elu edendamiseks. Kes raamatuid loeb, selle waim omandab nägematul  kombel raamatutest kallist wara, wara mis kombeliku elu kõige paremaks abitajaks on. Selle pärast on ka wüga tähtis see nõudmine, et ajalehtede ja raamatute sisu ise kombelik peab olema. Kahjuks pole see aga Eestis küllalt mitte nõnda. Kombelikku  elu tuleb meil aga hädasti edendada püüda, sest see on langemas. Seda näeb igaüks isegi ja meil ei ole selleks tõendusi tarwisgi ette tuua. Kombeliku elu jalule tõstmist ei pea meie mitte üksnes kooli, kiriku, walitsuse- ja kohtu kohtade pääle lükkama. Need töötawad muidugi oma eest. Päälegi on neil kõigil ka omad puudused juures, mille pärast nad kombeliku elu tõstmises kõige parema järeldusega tööd ei tee. Edespidr  tahame nendest puudustest pitkemalt rääkida. Kõige suurem süüdlane kombeta elu öitsmises  ja kombeliku elu nõrgas edenemises on aga terme seltskond. Kui meie kombeta elu ära häwitada tahame, siis peame  terwet seltskonda ise põhjalikult parandama.  Awaliku kombeta isiku pääle waatame  meie küll põlastusega, aga kes mõtleb siin juures seda et selles seltskond ise süüdi on, et kombeta eluga isik just seltskonna luu luust ja liha lihast on. Isegi need, kes põlastusega ühe kõlwatu eluga isiku pääle waatawad, on sääl juures sagedasti kõige suuremad süüdlased. Elust wõime selleks palju näitusid tuua. Tahame rahwa elu parandada, siis peame rahwast ennast parandama. Selleks läheb aga mitmesuguseid abinõuusid tarwis. Kõige tähtsam on haridus. Õige haridus kaotab iseenesest meie südamest wooruseta  oleku ja kõlwatu elu ära, inimene läheb tema läbi oigele iseenese tundmisele, tundmisele, mis teda piibli raamatu esimeste lehtede juurde juhatab, kus on öeldud, et Jumal lõi inimese oma näo järele - - . Rahwa waimu hariduse teel kõrgemale tõstmiseks puuduivad meil mitmed abinõud, mis juba mujal kasuga töötawad. Rahwa raamatukogu ja lugemisetoad wõiksiwad aga ka selles asjas alustust teha. Ja sellepärast  rahwa woorusliku elu tähtsust silmas pidades, tunneme meie ennast küllalt õige põhja pääl seiSwat, kui siin teistkorda walla waiitsustele seda tungiwat ja palawat soowi ette paneme: Asutage igasse walda rahwa raamatukogud ja lugemisetoad. Rahwa rikkus ei ole mitte hõbe ja kuld, mitte ilu ja uhkus, waid kombelik, wooruslik elu- Edendagem seda see seisab ju meie omas wõimuses! Igasse walda raamatukogu sisseseadmist soowides, ei wõi meie ka linna elanikkusid ära unustada. Mis meie maa elanikkude kohta rääkinud oleme, see maksab ka linna elanikkude kohta. Ka linnas ei ole rahwa silmaring ja maim weel mitte küllalt selgitatud.  Ka siin tuleb rahwa ja seltskonna elu ja olu põhjalikult parandada. Kui linnast räägitakse, siis ärgu mõeldagu  mitte, et linnas kõik „linna" moodi on. Maa rahwas arwab „ linna" sõna all kõike hääd. Linnaelanik, see on tema eest suur asi. Ta on rikas, tark, mõistlik, peenikene ja ei tea mis weel. Aga see on wale arwamine. Linnas on palju neid samasuguseid puudusid, mis maal on. Ka siin on waesid, rumalaid, „jämedaid" wooruseta  isikuid küllalt ja wiimases asjas weel palju palju rohkem kui maal. Ja ka maimu  tuimust ning pimedust on siin palju leida! Ka siin tuleb tublit paranduse tööd teha. Linna rahwa parandamisest rääkides, mõtleme  pääasjalikult lihtrahwa pääle. Lihtrahwa  elu pole aga linnas mitte kerge. Tõsi on, et siin kergemine teenistust leiab kui maal, aga selle wastu on linnaelu nõudmised palju suuremad. Selle pärast ei taha keegi waimuwalgustuse pääle raha sugugi kulutada ja priitunnid raisatakse kasuta,  isegi wäga kahjulikult ära, satutakse halwade  sõprade sekka, wedeldakse kusagil õlle- Punane pulwer. (Lõpp). „Ma ei saa aru, kuidas sa niisugust..." saab mees nüüd alles esimese imestuse järele ütelda, aga naene ei lase teda kõneleda. Ta on kord neid mõtteid awaldanud ja nüüd peab nende eest seisma, et mees esimese sõnaga wiimast lootust tühjaks ei teeks. „Wõib ju katsuda ehk aga aitab- Ainus laps, kui see ära sureb..." „Surgu," waStab mees ja sammub teise tuppa. Pahaselt laseb ta sohwa pääle küllakile.  „Nõdrameelne mõte," ümiseb ta iseeneses. „Mina, haritud arst, uuena aja teaduse omanik, peaksin küla soolapuhujaidtagaajama hakkama. Mina peaksin posisejult oma lapsele  rohtu hakkama otsima... Olgu küll, et minu teadus Elli haigust ei suuda parandada,  aga niisugust hoopi ma teadusele ka ei wõi anda. Mis peaksiwad siis teised inimesed  tegema, kui juba arstid ise pofisejate juurde lähemad abi otsima? KuidaS wõib ometi inimene niisuguse nõdrameelse mõtte pääle tulla? Aga kui häda käes on ja kuskilt  poolt abi ei ole loota, siis... siis teeb inimene mõndagi..." Selle mahe aja sees on lapsehoidja tagasi tulnud. Tohtri abikaas annab talle mõned juhatused, kuidas lapsega tuleb ümberkäia ja läheb siis mehe järele. „Sa wõiksid ikka lasta selle käest rohtu tuua. Mõtle ometi, meie ainukene laps. Kuidas ja nüüd nii kõwa südamega wõid 011 a..." „Ole rahul!" Aga naene ei jää rahule. Palub, meelitab, nutab. „Nüüd pöörab haigus warsti isegi, kas hää ehk halwa poole," wastab mees wiimaks juba pehmelt. „Ja, aga ta pöörab halwa poole ja lapS sureb, kui ruttu abi ei saa." „Siis ei rvõi sinna midagi parata." „Miks ei wõi parata- Sa ei raha parata, Sa oled uhke oma teaduse pääle, aga see teadus ei aita praegu . . kõneleb naene edasi. Ta toob tuhanded põhjused, seletused ette, miks tarwis on Meitu juurest rohtu tuua. Ema süda ei wõi seda kannatada, et laps suremas on, kuna ometi lootust on, et keegi aidata wöib. Hariduse ja teaduse uhkus on lapse elu eest kergeohwerdada, wähemalt seks korraks- Naese palwed ja pisarad, oma isalik armastus ja kui ütelda tohib, ka natukene lootust, et ehk posiseja rohi aitab, murrawad tohtri teaduse uhkuse- Ta annab luba rohtu tuua, aga selle tingimisega,  et rohi enne lapsele andmist tema kätte waadata toodakse ja et kellelegi tema lubaandmist awaldada ei tohi. Mari, kes tohtri abikaasale Meitu üle teatas,  on rohtu käinud otsimas ja juba rohuga tagasi. Meitule kõneles ta, et tema õetütar U- kihelkonnas nii ja niiwiisi haige olla. Õemees tulnud tohtri käest rohtu tooma, aga tema arwanud kasulikuks ka Meitult rohtu otsida- Ega see kahju ei tee, kui mit- met seltsi rohtu sisse wõtta- Kui üks ei mõju, eks teine aita jne. Meitu oli ka malmis  andma- Pani ju Mari hiilgama rublatüki,  mis tohtrikaasa oli annud, laua püäle. ~Imelik rohi," mõtleb tohter pärast, kui abikaas salaja talle rohtu oli näitanud, „ei lõhna ega ka mingit iseäralist maitset- Ainult  punakat wärwi. Mis asja sinna õieti on pandud. Apteekis niisugust rohtu ei ole-" Pikemaks järel uurimiseks aega ei antud, lapsele on rohtu ruttu tarwis ja iseäralik kartedaw segadus wedelik ei paistnud olewat.  Wäikese Elli palawik lahkub- Jmet-tegew rohi! Kõigist korda kolm sisse antud ja juba haige paraneb- „Sellel punasel pulbril peab tõesti suur mägi olema," arwab tohtri abikaas  Tohter ise waagutab aga pääd- Ta ei tahaks posiseja kunsti sisse uskuda, aga asi sunnib uskuma, ehk küll tõendab, et haigus ka isegi mõis pöörata. Rohtu aga on antud, siis wõib ka arwata, et rohi aitas- Meitu punase pulbrilise wedeliku terweks tegew jõud ei „kukkunud" ka asjatundjate silma ees läbi.... Lambakintsud, wõipütid, sukad, kindad lähemad  mooris Meitu maja uksest sisse. Kes jõuab neid hädalisi lugeda, kellel punase pulbrelist rohtu tarwis... Aga inimese saladusel on raske saladuseks jääda... Toomni talu sulane on mõisast rehelt tulnud.  Päew weeres juba mõisas looja. Sulasel  aega silmi pesta ei olnud. Sügisene