Saarlane Ns 39 Teisipiicwal, 24. Septembril 1891. Vl!l. aastakäik. maksab: Saaremaal aaStaS.... 1 rbl. Stt kp. Saaremaal pooles aastas ! „ „ Postiga saadetud aastas. Ä „ „ PoolcS aaStas r „ ZZ „ Ilmub igal teisipäev Kurcsaares nr. 1?. Saarlase toimetusele. Kuresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab 2 kop. --5- UW UlkSliiiilc xilMa iljaleht >«»< ja li»«k»h«,lk MM Uus Selts. Järgmine kiri saadeti meile: MinewaS numbris sai kahest tähtsast sammust  räägitud, milles meie Saaremaa nüüd jälle juurde astuma hakab, edasi hariduse poole. Efimine millest meie rääkisime, oli uus „Meremeeste kool," ja teine, mida täna  rohkem tahame tutwustada, on „karskuse  selts," mis nüüd pea jalale olema aetud. Juba pool aastat on sellest ajast mööda läinud kui esimised alkoholi wastu wõitlejad  liikmed esimist kord siin koos oliwad ja nõuu pidasiwad, kuidas ja mis moodi seda esiteks pääle hakata. Said mitmete teiste seltside põhjuskirjad läbi waadetud, üks armas ühte, teine teist paremaks. Pärast  saadi ometi selle otsusele, et „Pärnu Eesti karskuse seltsi „Walguse" põhjuskir» jad kõige paremaks arwati, ehk küll mõnda paragrahwi natuke muudeti; nimelt selle järele mis esimifes seisab ja mis ülepea selle seltsi pea ülesanne olema saab. Sääl seisab: Seltsi eesmärk on kõik suguste joobnukstegewate jookide üleliigse pruukimise wastu wõidelda. Selle paragrahwiga ei tahnud kõik mitte kokku leppida, sest mitmed soowisiwad, et kangete pruukimine hoopis maha peaks jääma. Aga et see praegusel ajal meie Saaremaal kuidagi wõimalik ei saa olema, jäeti ikka see esimine seltsi ülesandeks. Nüüd on juba nii kaugele jõutud, et põhjuskirjad ülemalt poolt kinnitub tagasi tuliwad, mida mõne nädala eest siin lehes teatatud sai. Nüüd on lootus kindel, et see selts warsti elutsema ja oma tööd meie rahwa seas algama hakab. Sellega ön siis selle seltsi ülesanne joomist  mahendada. Ja see on ka üks tõsine ja käsuline üles anne, mida see selts täielikult tegema saab ja mille wili pea juba selgelt paistma, hakab. Paari wiimass numbri sees arwab hra. J. Ratas, et parajuse pruukimine mitte kasulikult mõjuma ei saa. See arwamine ei wõi kuidagi õige olla, et see inimene, kes juba sündimisest saadik ei ole kangeid jookisi prukinud, (ja neid on paraku mähe) see üksi wõib karsk olla ja ehk ka selleks jääda; aga see, kes parajuse prukija on olnud, see wõib ehk wiimaks suureks joojaks jääda, aga hoopis teda maha jätta, ei wõi tema ilmaski, olgu küll teiste kuuldes üteldes, aga mitte pidades. Kes suur joodik  on see wõib, kas hoopis maha jätta, kui ta seda märkama hakab, et see tale suurt kahju teeb (mis muidugu arwa saab juhtuma) aga parajuse pruulijaks on tal raske saada. „Suured" karskuse sõbrad räägiwad praegus ainult kanguse juttusi, et nad sõna „parajus" ikka palju joomisega wõrdlewad. Nemad arwawad see ka juba parajuseks, kui keegi kortli wiina ära on joonud ja siis weel mitte joobnud täis ei ole. Ei wennad, see on juba täis joodik! Parajuseks  nimetame neid kes, kas sööma alla wäikese klaasi weini, ehk sööma pääle klaasi õlut ära pruugib. See ei ole joodik, waid wõib julgest selle seltsi liige olla ja oma eesmärgiga igale ühele täis eesmärgiks olla. Kui ilma rahwas niimoodi neid jookisi pruugiks, siis wõiks rõõmuga nende pääle waadata. Ja seda peawad ka kõik karskuse seltsid katsuma, siis üksi wõib kasu  tulla Mis aitab see, km keegi teiste ees ütleb, et ta tilka ei joo. Muist ei taha just põletud wiina juua, waid joob selle asemele balsami, mis „juure mesi" pidada olema. Tõsi küll, et balsam juurtest saab tehtud, aga ärgu unustagu, et sääl kaunis jägu piirituse wõimu seas on, mis palju hullem mõistuse kautab kui muu miin. Ei see wabandus sellele küll ei aita, kes ennast nii pühaks on tõuta» nud, et ta tilkagi ei joo ! Paar niisugust  suurt karsket tuliwad paari nädala eest Kihelkonnalt linna ja jõiwad tee ääres olemas Taawi kortsu hoowis, ilma teiste nägemata, üsna tubliste, nii et peaaegu wankuma hakkasid. Nad unustasid kogemata  seda ära, et „kus tegijad sääl nägijad."  Kas need on siis need ..karskuse" liikmed, kes kõik joowastawaid jookifi on täitsa maha jätnud ja neid „lakukoerdeks„ nimetawad, kes seda pruukiwad?! Isamaa armastaja ja tema waenlane. Jutustus Tiroolimaa Napoolcon'! I. ajal. Nüüd oli esimene lahing wõidetud, ja rõõmuhõiskamine kõlaS taewa poole üleSse. Hoofer pigistas Priidut oma waStu rindu ja kiitis teda üle kõige, et ta oma kohut tübliste täitnud. Poisil tuli selle pääle mesi silmi ja kahetses, et tema wäike seltsimees Andreas Spekbacher mitte Ml ei olnud, kes tema wahwat tegu ka oleks näinud. Aga Priidul ei olnud seks kaua aega järele mõtelda, sest sõnumid oliwad juba fisse tulnud, et üks tugcw salk Prantslasi kindral Bissongi juhatuse all lähedal olla ja endid Brikseni juures Baierlastcga. ühendanud. Nende wastu wõitlema hakata, oleks päris rumalus olnud niisuguse kasina meestega. Sellepärast saiwad wangi wõetud Baierlased rutuSte Mareiti kindla lossi marjule wiidud, ja Hooser taganes oma meestega metsa, ilma et seda ilmaasjata lahingid oleks ette wõtnud. Ta teadis aga, et JnnSbrukiS waenlast jälle leidma saab ja sääl hoopis teistwiifi tema pääle läheb, kui siin, kus meel mitte kõik korras ei ole. Ta laskis waenlast nüüd minna pääle, aga käis ise tihti tema kannul. 11. Aprillil jõudis Hoofer Jnnsbrukki. Siin pidi nüüd see pealahing alles tulema, ja wälja näitama, kas ikka meel Baierlased ja Prantslased selle maa peremeheks jääwad, wõi see päris peremees keiser PrantS Miinis. Juba homiku wara katsiwad enam kui 15,000 Tirooli meest kõik kõrgustikud pealinna ümber eneste alla. Baieri bataljonid  saiwad ikka enam ja enam pealinna poole kokku rõhutud, ja igast küljest langesiwad  Tiroolased nende pääle, just selle plaani järele, mis Hoofer Priidu läbi teada oli lasknud anda. Igast kohast, kust Baierid  ja Prantslased peasemise teed oleksiwad leida wõinud, oliwad sillad ja purded ära lõhutud, puud risti tee pääle ette raiutud ja kraamid sisse tõmmatud. Sedawiisi ei wõinud waenlane enam kaua lageda pääl wastu panna, waid põgenes linna ja seadis suuredtükid mõlemate sillade pääle üleS, mis linna käisiwad. See sündis 11. Aprillil,  kuni wiimaks ööpimedus taplust lõpetas. 12. homiku wara hakkas jälle tuli igast küljest põlema. Üks tugew salk pärisrahwast  püsside, püstolide, pitka lattide otsas piigidega ja igatmoodi sõjariistadega, tungisiwad  julgeste ette ja wõtsiwad Mõõlaueri silla waenlaste käest ära. Nüüd oli neil weel üksi päälmine sild, mis wastu Höttingit käib, ja sai alewi poolt tugewaste sinna lastud. Siin seifis Hoofer oma meestega ees, ja Baierid paugutasiwad priskeste oma suuretükidega nende sekka. Aga Tiroolased pilkasimad neid meel päälegi, sest nad seisiwad  julgeste majade taga marjul, ja nii mitu kord, kui- maenlased omad laengud wälja lasksiwad, mis suurt kahju kedagi ei wõinud teha, tõstsiwad Tiroolased oma kübarad  kõrgesse ülesse ja pilkasimad «Hurraa"  hõiskamisega wastu. See ei toonud aga neile midagist kasu sisse, sest suuretükid jäiwad ikka oma mana koha pääle ja kui neid mitte ärawõetud ei saanud, siis ei wõinud ka keegi linna sisse tungida. Seda teadis Hoofer wäga hästi, ja oleks heameelega  selle asjale ühe otsuse teinud nagu Sterstingi lagedal. „See kõik ei aita muidu midagi, kui suuretükid ära ei saa wõetud!" ütles ta. „Kellel julgust on, astugu ette meie peame tormi jooksma!" Daami Walthuuber oli esimine wäljaastuma.  „Tahame katsuda!" ütles ta. „Süäl seisab ka seesama wangikoda, kus ma nii kaua aega istuma pidanud ja kust mind mu sõbrad wälja tõiwad. Kes tuleb ligi?" „Mina, isa!" hüüdis Priidu ja kargas tema körwa. „Ja mina; ja mina; ja minahüüdsiwad  wiiskümmend häält läbiscgamine,,— „mis üks tubli poisike julgeb, julgeme meie ka, ja tahame need raiped suuretükid nende käest ära wõtta;" Daami pigistas weel enne oma poja kät —