Saarlane MM Ilkildiie vsiitiklt «jliicht miili- ja li»»nrthi»tlt. UM 5K S« Teisipäewal, 26. Juulil 1894. Xl. aastakäik. Saaremaal aastas. ... 1 rbl. Zt> kp Saaremaal pooles aastaZ i „ „ Postiga saadetud aastas. 2 „ „ Pooles aastas. ..... 1 „ 23 „ Ilmub igal teistpAosVctk > Kurcsaares kaubauulitsas nr. 17. Saarlase toimetusele, Kuresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab A kop. -5- "Ma tahan, et prii minu rahwas!" 'A - ,'isid on 75 aastad möödas, kui ! I meie armuline Walitseja Keiser Aleksander I. selle meile nii kalli sõna oma kõrge trooni päält ütles, mis nii jvägew oli, et tuhandetesse mõjus ja neid rõõmu pisaraid walama sundis. Need inimesed,  keS seda kallist lauset „ma tahan, et prii minu rahwas" kuulsiwad, oliwad meie wanemad. Paljugi on sellest kõiges Eesti ajalehtedes, ka Saarlases, kirjutud, kuidas Eesti rahwas priiks saiwad ja mis sääl juures tähele panemise wäärt on, nii et mina tormiliseks ei pea küll seletatut asja meel seletada. Sellepärast tahan ma wäikest  waateringi teha praeguse Saaremaa Eestlaste elu püüle, põhjusel, et teada saada kas nad ka priid on ja mis kohuseid neil selle pärast peaks olema. Praegusel ajal tuleb ikka enam sellgemini nahtawale, et üks raud mees wiin tükib oma ahelaid meie umbere panema ja meie wabadust meilt- riisuma. Mõni ehk mõtleb: Kui ma waba olen, fiis wõin Ma ju teha mis ma tahan, mull pole ühtegi kohuseid täita, ega ka enese järele waadata ega enese üle walitseda. Pole mull ka seda waja, et ma enese kohuste üle oma seisukorra järele walitsen, sest ma olen prii! Ei armas Eesti wend, kui inimene enese üle walitseda ei suuda, fiis poole ta mitte prii, sest priiuses olewal inimesel on enam kohuseid kui sellel, kes mitte prii ei ole. See on õige wabadus, kui enese üle walitseda wõidakse ja selles walitsemises peaks iga üks suur olema, siis on ta alles waba. 75 aastat on rahwa priius wana, aga tehke tõsiselt elupääle waadates silmad lahti, waadake wabade inimeste pääle ja mis on näha? Kas ei ole enamiste kõik oma tahtmise orjad. Ons see wabadus? Ons see wabadus, kui igaüks laseb oma majasse meie aegse kõige kurjema waenlase wiina aset pidama tulla? Waadake kord laiemalt elusse, kes teie wabad olete, kas ei ole mitte juba jälle niisama palju orjasid kui 75 aasta eest? Kas ei ole jälle seesama orjade summa täis, keda meie armuline Keiser wabastas? Mitu on teie seas, Saare wennad, kes pole weel orja pidaja wiinaga sõbrust teinud. Wõtke kätte ja käige oma kihelkond, oma wald läbi, kas teie leiate kusagil maanurga, kus pole õnnetuid perekondasid,  kus pole ei wargust, ei peksu, ei riidu ega tuli? Kus on nüüd see ilus wabadus, mis meid õnnelikuks teeb? Kas on neid wähe, kes wahiwad wäsinud silmadega  oma tühjaks joodud õlle waatide ja pudelite wirna otsa inetuma näuga. Kas on neid palju teie seas, kes karsked on ja oma üle jõuawäö walitseda ega oma himude orjad ei ole? Asi on nii, et meie peame oma rindu wastu lööma ja ütlema: enam ehk wähem, meie kõik, kes meie mehe nime kanname, oleme juba jälle orjad, oma himmude  ja wiina orjad. Sest kes peab need lõpmata jooma majad ülemal ja kes ehitab neile aluse kalju pääle, el nad ei langeks, kes need on? Andku igaüks ise wastust enesele.  Kas pole küll siin ja Ml mehi, kes tubliste joomist just nagu auu asjaks peawad ja sellega uhkustelewad, aga just neil on orja märk otsa ees! See ütelus on küll ehk kibe, aga enamiste näitab suurem osa elu nii ja ma toetan ennast nähtuste pääle. Tõsi on ju, et joomine, kui kõige hääduse pea wastane,  hukkaja ja inimeste nurjatuks tegija, enamiste igal pool walitsemas on. Kes jõuab küll üles arwata need lõpmata õnnetused  mis joomisest praegusel ajal sünniwad  ja kui palju saab sellest tulewane ilm wigastud. Meie noor sugu armastab enamisti  ikka niisugust seltsist, mis joomisega kroonitud  on. Iga üks hojab ennast hea meelega  niisuguse seltsi poole. Nii kaswab siis joojate selts ikka suuremaks, sest jooma manne on see, et ta joomist sünnitab. Sellepärast igaüks, kes seda nääb, ärgu kartku teisi hoiatamast, sest et nemad ise mitte ei nää, nende silma ring on wäike, on nagu enne manast orjadel oli. (Pooleli). Isamaalt. Kuresaarest. s. skp. löönud wälk M. mõisa rchesse, millest see maani maha põlenud. Rehes põlenud ka üks hobuste-rehe peksu mässin Sra. 11. skp. warastud hr. E. juures 5 puuda jahu üra. Taga otsimisel leiti üks osa jahust hr. E. elu koha ligidal olema maja hoidja juurest. Ilu ja süda. K, Lõiken i uudisjutt. Paul tundis kuda kaks pehmet kätt tema palet flitafiwad ja kuulis tasakesti oma nime: Paul! Kohkudes tõusis ta istukile ja ajas silmad  lahti . . . Leena seisis naeratades tema kõrwas. Sa oled magama uinunud Paul! ütles Leena. Pidu on juba lõppemas; pidulised hakawad ka marsi ära minema, tule minu seltsis tuppa! Ümber waadates nägi Paul, et mitte ühte ainust tantsijat enam aedas ei olnud; ta tõusis üleSse ja läks Leena järele tuppa. Leena jutt oli tõsi ; pidu oli lõppemas ja pidulised hakasiwad üks teise järele ära minema.  SKK Nks künni hvmikuui meel aega, enne kui kõik pidulised ära oliwad. s. Takse km oli käes. Zlm oli kare ja külm, kauge tuul huluS õues ja puistas ajuti rahet waStu seina, nõnda et akna ruudud Misefid. Lund ei olnud meel maas, sga kole tuul oli ju maa juba kõmaks tömbauud ja praegu tuli efimine lumi rahMa segamini. ÄPidei koSsutaS mana Mari Linde oma pisukese» sauna urtsikus ja lobises külma pärast, ehk temal kül päratu suur katkend kasukas seljas oli. Ta oli õuest kimbu raagu toonud ja hakkas nendega oma ütikest mähe sojemaks tegema. Hirmus külm täna! ägises ta iseeneses. Minu nahk ei taha täna sugugi  sojaks minna: pean õige meel kimbu raagu tulele lisaks tooma! Ta läks, tuli pea aga jälle tagasi ja tõi weel hulga oksi juure, mida ta kõik ahjus ära põletas. Nüüd, kus saun juba üsna palamaks läks, sai Vanake külma eest natuke rahu; ta jäi, käsi põse alla tuctud, wagusi kolde müürile norutama, wiimaks wiskas ta ka kasukagi seljast ära ja wõttiS zvardad kätte. Ta ei wõinud neid kaua kududa; marsi wiskas ta wardad kõrwale, tuetas jälle käe põse alla ja jäi mõttesse. Mis peaks minu poeg Paul praegu tegema? mõtles ta. Kas ta käsi Juhan Hallani juures hästi käib wõi pahasti? Muidugi käib ta paremine kui minu juures, sest Juhan on rikas mees ja päälcgi wäga hea ja armulise südamega, nagu teist tema sarnast kuskil ei ole. Tema lubas minu Pauli nagu oma poega kaswatada  ja koolitada. Kas ta peaks oma sõna pidama? Muidugi! Juhan ei ole sugugi seda laadi meeS, et paljalt lubab, waid lubamise järele tuleb ka tegu. Aga see Juhani  naine? Noh ta pole küll suuremat minu meele järele, aga mis tast; mehe wõimus on ju ikka ülem! Ma tahaksin ... Mari jutt sai segatud. Üks suur rott kukkus laest otsekohe tema jalgade ette maha ja jäi senna siputama; selle pääle kuuldus weel igalt poolt maja nurkadest rottide kiuksumine, nagu oleksiwad teised oma sugu wenna surma üle ahastust tunnud.  Oh need hirmsad rotid, mis minu waese wana pääle jahti pidawad!—õhkas Mari ja wiskas surnud roti sabapidi uksest wälja. Kui ma kord nii rikkaks saaksin, et omale kassi wviksin muretseda, küll siis kõik need rotid marsi oma kurja tegude üle aru peaksiwad tegema! Jälle pöörasemad tema mõtted Pauli pääle. Ma tahaksin, wõttistaenns käsile jäenud sõnast uuesti kinni, ma tahaksin teda ise kord Juhani majase maata  ma minna. Muidugi! Mis saab ühest lapsest muidu, kui üks wanem ise tema järele ei kuula, ega tema eest hoolt ei kanna? Eksitus . . . Mis oleks minu lapsest saanud, kui mitte Juhan teda enese juure ei oleks wõtnud? Paljas kerjaja hulgus! . . . Ja mina? . . . Tema ema? . . . Mis tegin mina? Ma saatsin oma poja kerjama! OlikS see õige? Olen ma nüüd tema hoole kandja ja järel kuulaja? Hm! kui inetu! Ma olen wäga raskesti ioina poja wastu eksinud, ma ei ole enam