Saarlane MI Kieiiliiiac politika ajaleht ma»- ja lianarahmale. KM Teisipäewal, 12. Juunil 1890. VII. aastakäik. maksab! Ilmub igal Knresaares kauba uulitsad nr. t?. Saarlase toimetusele, Knresaares Kuulutuse rida ehk selle ruum Ajakohalised nõudmised. Selle päälkirja all on mull nõuu täna wäikest pilku üle meie wäikese Saaremaa lasta lennata, muidugi jälle ajakohalikude mõtete ja awaldustega. Ajakohalikusi asja toimetusi, armsad Saare wennad, on meil kõik süled ja seljad täis, kui neid kõiki ära nimetada, läheks meil ruum kohe kitsaks, aga täna arutame ainult ühest ainsast aSjast. See hale naljakas romaanlik kuulsus,  meie Balti kubermangudes, iseäranis Eestimaa talurahwa harimata koduseid elukombedest  on üsna kuulus, otsegu oleks igaüks ise oma jalgega meie mudarööbaseid tänawaid mööda tallanud ja mõnes talus wassika, sea põrsaste ja lamba talledega ööd läbi ühes toas puhkanud. Et nüüd igaüks ise oma ukse esise pühkigu ja mina ka sündinud Saarlane olen, jätan siin terwed kubermangud, ka suure Eestimaa  kõrwale ja astun üle wäinade isamaale. Mull on auu olnud teda otsast ja ktllstst küljeni läbi patsida, ka aastate wiisi õnn olnud iga nelja tuule all temaS elada ja sellepärast tunnen ta „ühe witsaga" üle löödud omandust otsegu „wiis sõrme." See nii ilus nimi: Saaremaa oma järelmööldawa  tähendusega, ilusa metsade ja lahke laandega nõuab aga oma elanikudelt, kui nad ajaseisu, selle nõudmisi, silmi puudutawaid kaunistusi ja parema järjele korda säädmisi omale himustawad, püh- kimisi, töösi ja toimetusi ise oma õue wärawail õige awarast. See wäikene kiwi, meie küla keskel tänawad, kus mu isa-isa oma warba meriseks lõi, näikse täna ka meel oma endise koha pääl alles olcwat, ja seesama rööba ja läkuauk, keda Saaremaa keeles, küla tänamaks kutsutakse, kus mu ema-ema lahjad lomakesed  sarmini sopas ümber sumasiwad, ei see pole täna päewani meel äratahenenud!  Wennad! Ajad on muutnud, päewad paranenud! Küla tänawad seisawad aga meil ikka meel needsamad sopased pori augud! Kas ei oleks ka juba aeg tulnud, kuS meie „ ise omast tarkusest" äramärkama hakaksime, mis meie tuludele tarwilik oleks, kus endistel aegadel kilter, kubjas, aidamees, meil olid tüliks tee pääl ees! Postmaanteed jne. seisawad kroonu walitsuse  all ja nende parandamine ja korras pidamine saab juba ülemalt poolt juhitud; aga meie omad küla tänawad, sääl ei oleks tarwis sundimist ega käsku, waid iga küla ehk waid, kuida kohalik seisukoht seda nõuab, tehku ise omale seadused ja kohused ette, sest selles asjas, mis teie teete, seda olete ise omale teinud! Ärgu pandagu pahaks, ma näitan siin sõrmega „Saarsmaa pöllumecste-seltsi" pääle, kelle edasi astumise piiridesse see toimetus mõjuks. Inimene ei ela mitte üksipäinis leiwast, linaharimisest jne. waid ta tarwitab ka lahked edasi astumist ja köwad põhja jalge alla.) Ärgu mõteldagu siin iga wäikest jalgrada, see oleks meile korraga liig; aga kuida ööldud: küla tänawad ja kõigeenam käidawad teed, need saagu parandatud ja siledaks tehtud! Kesk sume ajal woiks juba nendega üsna rahul olla, meel siis kui sagedast kaewudest enam wee tilka leida ei ole. Aga kuida teame, on meie wäike saareke loomises just niisuguse koha maakera külge leidnud, kus ilmad ajad muutlikud, aga küla tänawad ikka muutmata näul endid näidawad. Ma ei haka täna just nime järele neid kohtasi nimetama, ka jätan neis juhtunud õnnetused tähendamata, et mitte oma isamaad  just awalikult laita. Küll aga mälestused  rahwa meele» mõnestki wankri ees ära wäsinud hobuse hingest teadwad teadustada,  kes sell wiisil ka ihust lahkusiwad. Kui nüüd iga walla wanem mõnel peremeeste  koosolekul waewaks wõtaks, kus niisugust enam hirmsamaid kohtasi peaks ette tulema, asja läbirääkimisele wõtaks, ma arwan et kõik wift selle poolt oleksiwad. Nüüdsel ajal ei pruugi enam oodata, et keegi meid käskima tuleb, waid nüüd peame ise mehed olema, kes oma kasulikust tarwitusi ära tunneme ja joonele seame. WiimakS oleks weel nimetada, mis ka häda pärast paranda tuleks, need kohad nimetame: kõrtside esised! Need Palmide all. 6 Madrused hoigasiwad hirmsa häda ja waewa käes, sest Solanno lämmastaw õhk ja laenete wintsutamine oli neid poolsurnuks  tapnud. Ka mina tundsin oma wiimast jõudu kaduwat ja rippusin wõimatumalt  peamasti külgcs, millest ma kõige mäega kinni hoidsin, ct wccwood mind üle parda ei wõinud loputa. Kapten üksi ei kautanud julgust ja püüdis kõigest mäest madrust julgemaks teha, tähendades: et ikka meel nii kardctaw ei ole. Torm möllas aga ikka ühtcmiisi edasi ja läks wastu õhtud nii kangeks, ct kaptengi kartlikuks jäi. V. Kakskümmend neli tundi, see on terme öö ja päew, möllas maru ühte moodi edasi ja ajas lacwa kaugele Euroopamaa poole tagasi. Ligi pooled madrused laamasiwad juba mõimatumalt nagu surnud kajutis, ka mina olin nende hulgas ja ei märkanud enam midagi, mis laewa lael sündis. Ka need madrused, mis meel terwed oliwad, oli nii wäsinud ja ära tüdinud, et enam kauem ei wõinud wastu pidada. Kui nüüd ikka meel üks mees teise järele oleksiwad maha langenud, siis ei oleks üle jäänud meeste jõud minnaks enam laewa jõudnud juhtida ja raawitseda ja siis oleks meil ots kõhklemata silma ees olnud. Ometi ei lasknud Kõigewägewam asja seekord weel nii kaugele minna. Teisel päewal õhtu eel jäi tuul natuke waiksemaks; ka Solaano õhk ei olnud siin Europa piiri ligidal enam nii palaw ja lämmastaw, kui hakkatuscs Ahwrika ranna ligidal. Mehed all laewa ruumis hakkasiwad jälle toibuma ja üksteise järele laewa laele ronima. Ka minagi hakkasin wiimaks jälle märkama ja ajasin ennast pitkamisi üles. Pea walutas küll weel kangesti, aga siiski oli jõud niipalju toibunud, et laewa laele wõisin astuda. Mina olin kõige wiimne, sest teised oliwad juba kõik enne mind ülese tulnud ja hingasiwad  kergesti karaStawad õhku sisse. Torm möllas küll ka weel, aga Solaano wing oli selle seest sõutumaks kadunud. Wastu õhtut jäi tuul ikka waiksemaks ja oli arwata, et see ööseks koguni waikseks jääb. Praegu tahtis kapten pooled mehed magama saata, sest minewal öösel ei olnud keski silma kinni saanud, kui häkitselt hirmus kange kõrwend pigi hais tunda oli ja ühtlasi ka paks suits alt laewa ruumist ülese kerkis. „OH Jumal, tuli lahti!" hüüdis kapten wärisewa häälega. „All laewa ruumis on pigi ja traani waadid põlema läinud! Seadke pumbad korrale! Pritsid seia!" Sääl oli nüüd jälle uus häda, mis hirmust ehmatust sünnitas ja waesed tülpind jõuga mehed uuesti tegewusele sundis. Ruttu saiwad pumbad malmis säätud ja pritside abiga mett igale poole tulese wälja jagatud, aga see ei tahtnud midagi mõjuda, tuli wõttis ikka enam wõimust, pigi põles kihisedes ikka waljemine ja pritsis enesest palawaid piisku kõige tulega kõrgese ülese, mis maha langedes mõne korra meeste kätte ja riiete pääle langesid ja hirmust walu sünnitasid, nõnda et mehed ennast kõik wiimaks laewa ette ja taha otsa kogu« siwad, et ennast palama pigi tilkade eest marjata. Nüüd tungis tuli hirmsa räginaga laewa laele ja wõttis seeläbi laewa keskpaiga, pea masti ümber täiesti oma alla. Paljalt laewa otsad, kus inimesed ennast oliwad kogunud, oliwad weel tulest priid, aga säälgi ei wõinud enam kauemine tule eest warju leida, sest tuli tungis raksudes ikka laiemale. See oli hirmus silmapilk. Siin oli nüüd üks kõik, kas põle, wõi uppu! Aga kõige hirmsam oli weel see mõte: et kui tuli laewa alumised ruumid läbi põletab ja seeläbi püssirohu kambri päeseb, mis oli siis? Hirmus häda kisa: „Laew põleb! Meie läheme hukka! Jumal halasta!" kõlas ehmatand madruste suust ja meele äraheitmine paistis nende nägudest. „Mait!" kärgatas kapten. Laew läheb hukka, aga wähemalt meie elu wõib weel päästetud saada, Laske paadid merese Silmapilk!"