Saarlane K- AS. Reedel, 19. IM 1891. vill. aastakäik. maksab - Saarcmaaf pooteS aastas 1 „ „ Postiga saadetud aastas. A „ „ Pooles aastaS t „ AS „ Ilmub igal iorsipeiotVclt. s kaubannlitsas nr. I?. Saarlase toimetusclc, Kuresaarcs. Kuulutusi: rida ehk selle ruum maksab N kop. UW IltHidiDk pMAk Raa- jg linKgrühVgie UW Mõni wiga meie Eesti rahwa juures. m. Kahest tähtsast suurest wigast, mis meie suure hulga Eestlaste juures meel -valitseb, oleme rääkinud; täna wötame weel ühe suure mea käsile, et näidata, kui halw see kuulda on, et meie Eesti rahwas maga ebausklik on. See nimetatud wiga ei taha, nimelt meie Saarerahwa hulgast, keda meie hästi tunneme, mitte ära kaduda, ehk küll teised Ülemaa Eestlased sellest patust kõik mitte puhtad ei ole; ometi peame lootma, et haridus nende seas enam walitseb, kui siin. Kes rohkem haritud on, see ka nii ebausklik ei olegi. Paneme siin külades ja majades tähele, kuida ebausu kookusi saab pruugitud, mis üsna pea ümber paneb käima. Sündides ja surres, naist mõttes ja mehele minnes, külmades ja leikades, karja mälja lastes ja lauta pannes, mälja minnes ja koju tulles, mahahcit.Z ja üleSiõustes ikka on ebausu tembud ja sõnad juures. Igal wigal, mis inimesel ehk elajal juhtub, on kümmekond ebausu abi kohe käepärast. Mõni on nende seast nii imelik, teine jälle üsna kole kuulda, et üks ristitud inimene, kes kord loodab õndsaks saawat, Jumala sõna ja nime niisuguste kohtadesse pruugib; mõnikord locwad nad Jsa-meie 9 korda mee klaasi juures ära, kas niisugune plaperdamine siis mitte raske patt ei ole. Ja, seda teeb meie Eesti rahwas! Mõni näitab päält nähja niisugune Jumala kartlik ja -vagane inimene olewat, et temast seda arwatagi ei wõiks; ta käib iga pühapäew kirikus, loeb kodu iga homiku ja õhtu, aga ebausu tembud käiwad temaga ühes ka kirikus, nagu seda siin Saaremaal nähja. Tänu Jumalale, et meie seas nüüdsel ajal rohkest õpetatud mehi hakab tärkama, kes seda mana orjapõlwe pimedust rõhuma hakawad; sest nõnda km päikese eest pimedus, tarkuse eest rumalus ära kaub, nõnda peab ka ebausk meie rahwa seast suutumaks ära kaduma! Seda teab ja näeb iga mõistlik inimene alati, kui palju tüli, riidu, ühe teise, -vihkamist  ja peksmist selle läbi ette tuleb, sest üks pomiseb teise looma juures kord „nõija sõnu," mida teiue kogemata juhtub päält nägema, kas siis sõimamine ja kaikad kohe platsis ei ole. Mikspärast peab see nõnda olema? Lõppeks ütlen meel, nimelt meie Saaremaa  rahwale: Jätke see paganausu pimedus, ebausk; hoopis maha! Sellega ei tee teie mitte kasu, maid aumlt kahju. Mõtlege meie tulema uoore-soo pääle, kes edespidi enam hariduse rüppes tahaksiwad sammuda! Km tahate ise oma -vanemate ebausu tempudesse jääda, siis olgu see teil omal, aga ärge ome lapsi, neid noori ilma koda- nikusi, ka senna wõrku wädage, mille tagajärg  ainult meie Eesti rahma teutus ja laimdus on. See on ses kolmas suur wiga, mis meie rahwa ftaS hästi päewakorral  on; sellepärast: „kadugu ebausk meie Eesti rahwa seast suutumaks ära!" v. (Järg tuleb.) Isamaa armastaja ja tema waenlane. 13 „Katfu pääle, poeg!" koöüö isa. „Wöta kirmes ka ligi ja maata ette, et sa mitte mõne prau wahele ei lange. Sest mürske lume aeg on kõige kardetawam käija niisuguses  kohtades." Pois riputas püssi kaela, pistis kirme wööle ja läks. Aga kui ta urtsikust wälja astus, pidi silmad esite kinnipidama, sest selge päewapaiste, mis lume päält temale wastu kumas, tegi teda pimedaks. Wiimaks, kui sellega harjunud oli, lõhkus ta tubliste lumest läbi ja ei lasknud ennast mitte äraehmatada, kui ta ka wahest põlweni sisse waus. Et tagasitulek kergem oleks, tallas ta lume heaste maha ja tegi enesele seda wiisi ühe kitsa jalgraja sisse. See andis aga poisil peasoojendust küllalt, enne kui läbi sai; sest mets oli umbest 500 sammu urtsikust eemal. Kui ta sinnamaale sai, siis oli ka wäsimus juba wõimust wLtnud. Sügawastc hinge tõmmates waataS  ta hoolega ja ettemaatlikult ümber, kas mitte mõnda looma ei näeks, kes ehk sandi ilma pärast metsa, warjupaika otsima tulnud wõis olla. Aga see lootus ei näitanud mitte täide minewat. Ta ei näinud muud midagist, kui pimedat männametsa, kelle oksi lumi sügamaste maapoolc painutas. ÕhkadeS pani ta püssi karmale, tõmbas kirwe kätte ja hakkas puid raijuma, niis tal ka mitte wähcm tarmis ei olnud kui toiduwaragi. Waewalt kõlas üks kirme hoop wastu männatüwi, kui see tema käest jälle äralcndaS ja käsi püssi järele ulatas Sest ühe lähemas seisama puu oksade all, mis maaui ulatasiwad, liigutas keegi. Äkitselt kargas üks tropp wäikest seltsi kaljnkitsa säält wälja ja jooksiwad mööda metsaäärt edasi. Pauk kõlas ja üks nendest jäi lume paale maha ja wärmis oma merega lund punaseks. Teised tormasiwad  nagu tuul edasi, lumi tuiskas aga taga. „See on Jumala and," hõiskas õnnelik kütt rõõmuga. „lah, jah, kui häda kõige suurem, siis on ka Tema abi kõige ligidamal! Kuida saab nüüd isa rõõmustama, kui ta mind saagiga kodu näeb tulewat. Ja kui hea saab see leem meel maitsema, mis ma temale keeta tahan! Nüüd meel puid raijuma ja siis soowitud koormaga kodu minna!" Rõõm annab uut jõudu. Pois pani kirwega puule pihta, et laastud mittu sülda eemale lcndasiwad, ja enne kui tund möödas, oli puu maha täksitud ja tülideks raijutud, nõnda et kerge waewaga seda kodu wõis kanda. Nüüd walmistas ta ree moodi ühe weuriista, ladus siis puud sinna pääle ja läks säält kaudu läbi, kus ta kaljukitse maha oli lasknud, et seda kaasa mõtta. Juba wõttis ta tema jalgust kinni ja hakkas reepoole wedama, kui ta äkitselt midagit nägi, mis teda äraehmatas. Uks kogu, mis poolestsaadik lumega kaetud, seisis waStu üht suurt männa tüwi toetud. „Halastaja Jumal, see on üks inimene!" hüüdis Priidu mürisedes. „Ta on wist lumetuisuga õige tee päält äraeksinud ja siia külma, nälja ja wäsimuse pärast maha jäänud ja nõnda õnnetumat surma saanud! Ehk on wahest tal elu meel sees." Ilma kaua järelemõtlemata ruttas ta sinna ja kiskus teda lume seest ivälja, ja ehmatas nüüd uuests ära. Sest surnu kandis Prantsuse ohwitseri ülikonda oma selgas, mis teda isamaa Vaenlaseks tunnistas.  Kas ta pidi teda nüüd aitama mõi sinnapaika jätma. Wõib olla et ta tema heategu ehk minnaks kurjaga saab kätte Kes mõis seda ette ärateada? Ta wõitles natuke aega iseenesega. Aga et tal üks halastaja süda rindus oli, sai ta ruttu iseenese pääle wõitu ja läks õnnetumale  appi. „Mis sest siis ka miga, et ta Prantslane on?" ümises ta iseeneses, kuna õnnetuma otsaesist ja kassa lumega õerus, „ta on ju ometi ka inimene, ja Õnnistegija ütleb, et meie ka oma waenlasi peama armastama! Za, kahingiplatfis,  sääl ei anna ma küll Lale armu -- Isamaalt. Kuresaarest. Paari nädala eest tuli tsirkus, wõi loomadega kunstiski tegija siia, meie Saare rahwast oma lõbustusega rõõmustama. Esimise pühapäewa õhtu oli see ruum nii rahwast täis, et pea pooled pidiwad wüljas seisma, sest ruum oli wäiksne. Kuulu järele pidada ta tcrweks kuuks seia jääma. Paari nädala eest tuli meil natuke müristamise  wihma, mis kaunis kosutaiv oli, kahju aga, et seda wäga mähe oli! Mõnes kohas olla maal kaunis rohkesti wihma olnud, kunas teises kohas tilkagi pole sadanud. Pühapäewal, 80. Junil laulatati õpetaja Rinne linna kiriku pääle abiõpetajaks, mida piiskopi  herra Winkler kahe teise õpetajaga toimetas. Ka laulsiwad lauljad kohalise laulu selle pääle, Jõudu ja termist selle noorele mehele tema waimu- liku ametisse! Pühapäewal, 30. Juml peeti parkis wäikeZte laste kooli heaks nüitemüüki, mille sissetulik kaunis hea kuuldi olewat. Sell korral nähti efimist korda parkis ka rohkest inimesi olewat. Esiteks piisutas