Saarlane Klriildiac xilitika ajaleht «aa- ja linaarah«alt tl- Ä7. Teisipäewal, 3. Julil 1891. VIII. aastakäik. maksab - Saaremaal pooles aastas ! „ „ Postiga saadetud aastas. 2 „ „ Pooles aaStas...... t „ SS „ Ilmub igal tsifipäsiVcrk. Kuresaares nr. 17. Saarlase toimetusele, Kuresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab L kop. Möni wiga meie Eesti rahwa juures. i. KaS peaks ühte rahwast ilmas olema, kellel mitte wigasi juures ei ole? Nii wõib ehk mõni siin küsida ja tal on ka selleks õigus. Igal rahwal on omad head ja wead, niisama ka meie Eesti rahwal, aga praegune aeg nõuab seda, et kõik wead peaksiwad saama ära parandatud ja wana endine tuimuse waim meie rahwa seast hoopis "wa kautatud. Kõige rohkem on seda tuimuse waimu meie Eesti rahwa seas leida, ehk küll juba hea hulk neid on, kellede silmad on lahti, läinud, et nad walgust nähja wõiwad. Noh waatame siis neid mõnda wiga, mis meie rahwa juures weel walitseb. 1. peaks meie Eesti rahwas ärksam ja targem olema kui ta praegus on. Jah, ärksuse ja tarkuse poolest on meie rahwas üsna hooletuse sisse jäänud; nad ei pea seda mitte kalliks, mis neil nii wäga tarwis on ja mida neile nii rohkel möödul pakutakse. Meie esiwanemad on pidanud tööd tegema ja waewa nägema, sagedasti palju enam kui nende jpud ulatas; aga wäga wähe oli sell ajal neid, kes neile tarkust wõisiwad anda. Ei olnud siis koolisi  ega raamatuid. Igaüks katsus aga kõhu eest muret pidada, niis muidugi üsna waewane asi oli, nii et peust suhu sai; see ainult oli nende ärksus ja tarkus. Arwa oli neid kes kirja mõistsiwad lugeda waid suurem hulk ütles: „Mis kasu meil sest on? mis meie sugused ka tarkusega teemad?! Sarnane tuimuse jutt, mis manal pimedal ajal rahwa suus liikus, see liigub paraku praegugi meel meie Eesti rahwa seas ja see on see esimine suur wiga, mis mitte olema ei peaks. Ajad ja asjad on aga, tänu Jumalale, palju teisemaks läinud, aga rahwa tuimus pole üleüldse weel mitte ära kadunud, ehk neid küll nüüdki alles wähe on, kes o m a mulla pääl kündwad ja äestawad, kunas neid hoopis rohkem wõiks olla, kui meie aga ise targemad ja ergemad oleksime. Meie ei kedm küll mõne asja poolest weel mitte siidi ega raputa kulla terast puude otsast, aga kui meil nüüd häda on, siis tuleb see ainult meie oma tuimusest ja rumalusest. Aega mööda sai muld meie jalge all ahelatest lahti, selle- pärast wõime, kui raha kopikaid oleme korja, nud, kõik kord päriskoha omanikudeks saadanaga  seda praegus kaunis hulk juba on. Seadus ei keela seda mitte, waid aidetakse weel kassade läbi, et üsna hõlpsasti selleks saada wõib. Nõnda paraneb kõik asi üsna päew päewalt paremaks, sellepärast ei tohi meie mitte kaua enam tuimuse unes magada, maid peame ruttu ärksaks ja targaks saama. Mis aitab priius, päriskohad, koolid, raamatud,  ajalehed ja muud head asjad ühe tuima ja rumala inimesele, kes neid ei mõista pruukida ja ikka seda häbemata juttu ajab: „Mis meie sugune sellega teeb!" Tuimus ja rumalus hoiab kõik meie parema poole püüdmised oma kamitsas kängus. Mis jõuab üks targem kümne rumala waStu tehja, kui need mittte ise ka ei hakka endid harima ja ärksamaks saama. Tehke siis armsad Eesti wennad kõik tööd, igaüks oma waimu kallal, küll siis näete, et teie kõikide küsi hakab paremine käima ja kõik head ettewõtted paremine edenema. See on siis see esimine wiga, et Eesti rahwas peab ärksam ja targem olema! L. X. (Järg tuleb.) Isamaa armastaja ja tema waenlane. 11 JutuStuZ „Paljast üksainnmas waht!" ütles Priidu tasakeste. „Sa wõiksid ju mind temast küllalt mööda wiia, armas timmukas!" „Sa eksid wäga," wastas teine. „Ncid on iga nurga pääl üks, wärawa ees kaks, ja peawahtis, kust meie läbi peame minema, koguni kuuskümmend meest. Süült ei pääse hiirgi läbi, meel wähem meie mõlemad. Anna -ennast üsna rahu sisse, poisike! Kannata meel kaheksa püewa, siis saad oma isa näha, kui teda mahalasta wiiarse." Weel ükskord katsus Priidu timmuka südant pehmestada aga ei aitanud midagi, sest et see tõeste wõimatu oli, seda täita. Seda lubas ta küll teha, isale ütelda, et poeg wäljaS akna taga on ja teda säält näha soowib, et ta siis akna pääle tuleks ja ennast temale näitaks. Sellega jäi poiss rahule ja läks oma salaurtsikuSse  tagasi. Tee pääl minnes pani ta tähele, et keegi ta järele kõndis aga see ei teinud temale mingisugust hirmu, kuni mõlemad linnast ivälja, lagedale oli«md  jõudnud, siis pööris ta järsku ümber, waataS temale filmi ja tundis kohe, et see muu keegi ei olnud, kui tema waenlane ja isamaa äraandja Natsi! „Oota, sa salakuulaja!" käristas Priidu ja kargas tema kallale. Aga Natsi, kes ennast äratuntut nägi, tundis jänese hirmu ja põgenes, et jalad kuklasse lõiwad, ööpimedusesse  ära. Priidu saatis temale mõned sõimusõnad meel taga järele, ega wõtnud waewaks, teda tagaajada, mis temale midagi poleks aitanud. „Hea küll," ümises ta iseeneses, „et ma nüüd tean, et sa siin oled; küll ma nüüd su eest ennast hoida mõistan." Seda ööldes tõttas ta kiire sammudega edasi ja waatas wahel ka tagasi, et waenlane jälle tema kannu! ei oleks. Nõnda tuli ta nägemata oma salakorkasse tagasi, kuhu ta mitu päewa paigale jäi kuni wiieteistkümneni, õhtu. Siis kõndis ta tuksuma südamega jälle linnapoole. Sääl jäi ta ühe kõrwalise maja juures seisma ja kuulas läbi kinnise akna luugi. „AH, kes need peakfiwad sääl ometigi olema?" ümises ta iseeneses rõõmuga, ja koputas siis tasakeste kolmkorda ukse pihta, mis temale kohe lahti tehti. Ta astus ühe käigu alla ja säält siis tuppa, kus 16—18 tugewat, kõigist kohtadest kokku tulnud Tiroolimaa meest ees leidis olewat, kes temale „tere tulemast!" rõõmuga waStu hüüdfiwad. Üks Priidu wanadune poisike oli ka nende seas, kes sedamaid tema kaela ümbert kinni hakkas ja südameliku armastusega  suud andis. „Andres!" hüüdis Priidu rõõmuga. „Ja, Priidu, mina olen!" ütles teine. „Ma ei tahtnud mitte üksi kodu jääda, tulin ka ligi, et näha saaks, kuidas lugu lähab. Waata, isa on ka siin." Üks suur, tugema kehaga, ilus sirge mees astus nüüd Priidu juure ja andis temale kätt. „Ja, Priidu, siin m'e oleme," ütles ta; „Jumal terwitagu sind! Sinu isa peab päästetud saama, kui Jumal tahab, meel sellesama ööse." „Tänan, isa Spekbacher, selle troosti eest!" kostis Priidu rõõmustud. „Olete meel õigel ajal tulnud, sest nii kui ma kuulda olen saanud, saada isa tunahome homiku wara, ehk küll ilmasüüta on, püssidega  mahalastud!" „OH t'e häbemata kurjategijad!" hüüdis Spekbacher wihaga. ~Noh, küll nende rõõm marsi mesiseks saab tehtud! Waata siin Priidu! Need on kõik tublid, hakkajad mehed, kes sinu isa päästmiseks heameelega oma elu äraannawad. Ma arwan, sa tunned ju neid küll." „Oi jah," wastas poiss ja andis neile igaühele kordamööda kät. „Tänan teid kõiki südamest. Ilmaski ei saa mina ja mu isa seda äraunuStama, mis t'e meite pärast waewa näete." „Hea küll, poeg," wõttis Spekbacher Üks loodab teise pääle. Ses on üks mana tõsine sõna, mis ütleb: Mida rohkem koeri koos, seda wedelam Tellimisi ajalehe „Saarlase" 1891 teise poole aasta pääle wõetakse igapäew wastu. Hind Saaremaal pooles aastas 1 r. ja kuus 15 kop. GSVGOGGGOGGW