Saarlane K- 13. Teisipäeval, 28. Märtsil 18S5. XII. aastakäik maksab-. Saaremaal aasta S.... 1 rbl. KO kv Saaremaal pooles aastas I „ „ Ilmub lgai toifi-pci-oiVZ-L. Kuresäarcö kaubauulitsas ur. 17. NW Uleüldiiit xaliljha ajaleht Kaa- ja linnarahvale. NW Ülestõusmise pühaks. Mt kuulake looduse hääli, E Ta höskamist Issanda auul', Kuis ülendab südaut ja meeli See looduse lõbusam laul: Kristus on tõusnud nüüd, Kustunud patu süüd. Loodust ta lehitab, Armuga ehitab. Auu Jumalale jutustamas taewad, Ja maailm kuulutab ta käte tööd. Ta armastus meil' walgustanud waewad, Kui kuu ja tähed tema armul ööd. Auulampi süütab iga koidu algus, Ja önnist hüüdu kuuluks' kewadest: Nii töusete kõik surmast, taewa walgus Teid wötab wastu armul igawest'! Elise Aun Kõrtside kinnipanemisest räägiti mõne aja eest õige rohkesti. Oli ka selleks põhjust küllalt. Selle aasta alguga  pidi ju kaunis hää hulk selle nimelisi  rahwa kurnajaid oma tegewust lõpetama, wõi lõpetanud olema, mis aga ometi, nagu juba lugejad teadwad, mitte sündinud ei ole. Et see asi rahwa seas rohket materjali kõnelemiseks andis, sellest näeme, et rahwaS juba kõrtsidest ära on tüdinenud ja nende kadumist soowib. Rahwas on näinud ja aru saanud, et nende ivaranduse häwitaja, kauni korra rikkuja ja majaõnne rõõwija kõrts on. Kes siis seesuguse suure kurjategija elule mitte otsa ei soowiks, see oleks ise kurjategija olewat! Ärgem kipugem aga ka mitte nii kohe kurjategija kõrtsi elu kallale. Waatkem parem natuke järelemõteldeS ümber ja katsume midagi paremat temaga paale hakata, kui ainult „poo risti!" hüüda. Üleannetumast lapsest wõib ju karistades hää laps saada, halb maa hakkab põllumehe osawal harimisel hääd wilja kandma ja mudaga täidetud kaew annab siis hääd wett, kui ta puhastatud  on saanud. Noh, kas ei wõiks ka meie praegustest kõrtsidest mitte midagi paremat saada, kui ainult rahwa hää käekäigu  rikkujat, ilma et me neid ärakaotada Ilu ja süda. 34 Tükk aega ootas ta põksuma südamega seda silmapilku, mill ta oma kallimale jälle kaela wõis langeda. Kui tema võtmine jv wsga pitkaks laks ja Leena ilmasgi meel ei tulnud siis läks ta süda wiimaks rahutumaks.  Keel mõned silmapilgud ootas ta, Ws tõusis ta pikkamisi ülesse. awaS tasakcsti Leena kambri ukse ja astus sisse. Leena oli üsna rahulikult oma töö kallal, ega näitanud Vähemalgi erutust, kui Paul uksest sisse astus. Natukene imestades pakkus Paul neiule kätt. Külmalt Võttis see käe wastu, ja ei lausunud midagi. Leena mu ingel! hüüdis Paul, sirutas käed Välja ja tahtis tüdruku ümbert kinni wötta. Ses aga rabas ennast järsku tema kätte wahclt lahti ja hüüdis karedalt: Ara hakka minuga hullama Paul! unna ei ole sinu wastu enam see mis enne. Hirmus ehmatus liikus nende sõnade järele Pauli näo pääl. Ta Vaatas tüki scgs wait olles tüdruku otsa, kes tema ees häbenedes silmad maha sli löönud. Siis oled sa minu paale wihane, Leena? küsis Paul wiimaks. - Ei ole! Siis ei armasta sa mind ometi e«»? - «! Aga mikspärast mitte? Leena ei -vastanud midagi; ta oli oma punetanud näo körwale pööranud ja seisis liikumata paigal. Ütle Leena, mikspärast sa mind mitte enam ei armasta? Kuda moodi olen ma seda kaotanud? Aga wastust ei tulnud. Leena oli Paulile  selga pööranud ja jooksis ilma sõna lausumata uksest wälja. Petetud! hüüdis Paul walusa häälega ja wenis pitkamisi oma kambri tagasi. Ma ei eksinud siis tõcSti mitte, kui ma seda temast kartsin I Nüüd on minu rõõmsad  lootused kõik korraga nagu tuulde puhutud  ! Nüüd on minu õnn möödas, jah see on möödas! . . . j Rahutumalt käis Paul omas kambris I edasi tagasi. Ta pää oli nii tuim ja jah- I mane, ta süda oli külm ja tarrctand, ta nägu oli kalk ja kahwatanud. ... Ta ei teadnud enam, mis ta oli ehk mis ta tegi nagu kiwistatud seisis ta paigal, ehk liikus ühest nurgast teise. Ka pere ra limas näis teda unustanud olema; kedagi ei tulnud teda enam waatama, ei temale süüa pakkuma, ! ega muud meele hüädtcgcma. ! WiimakS näis Paul oma olekust jälle ! arusaanud olewat; ta süda läks otsata haledaks, ta langes kummuli oma moodi pääle ja nuttis walusaid pisaraid . . . Kaua ta sääl oli. ei teadnud ta isegi õieti. Kui ta jälle ülesse tõusis, saatis lahkuja päike oma wiimased kiired aknast sisse. Päike läheb magama, ütles Paul, ja ka minu õnn läheb magama! Päike tõuseb homikul jälle, aga minu õnn ei saa ialgi enam tõusma, maid uinub igawesti! Mikspärast on saatus minu wastu nii kare, et ta oma wiha karika, minu pääle nii mõrudalt wälja -valanud on ? Millega olen ma seda ära teeninud? Kas see on minu truuduse palk, mida ma Leena wastu siia maani, nagu oma kõige suuremat pühadust olen alal hoidnud? Mikspärast pidi ta minu petjaks saama? —° Tema, kellest ma seda just kõige wähcm lootsin! . . . Nüüd ci ole mull enam midagi; see ainus ingel, keda mina armastada wõisin, kellele minu süda ainult palawalt tuksuda wõis, kellega mina oma lapse, põlwest saati juba nagu kokku liidetud olin see on nüüd minu põlgajaks saanud! Mis maksab minu elu nüüd enam siin! Minu rõõmsad lootused ja kodumaale igatsus d on nüüd kõik korraga nagu tuulde pnbmud! Minu õnn on juba kalmu künkale jõudnud ja ka ise saan ma kurwaStuse pärast warsi talc järele jõudma! Oh oleksin ma sellest juba ennem teadnud, siis ei oleks ma mitte kodumaale tulnudgi, waid oleksin parem Peterburis oma -viletsaid  päiwi lõpetanud. Mis maksab minule nüüd see õnn, et korraga rikaks meheks sain, kui aga see ülem maa päälne õnn minult rõõwitud on? Ei mitte midagi' Mina olen kähklemata õnnetu, jah nii wäga õnnetu! Jälle langes Paul woodi pääle ta sil-