Saarlane Teisipäewal, 39. Oktobril 1891. vill. aastakäik. maksab: Saaremaal aaStaZ. . . . 1 rbl. AO kp. Postiga saadetud aastas. L „ „ Pooles aastaS. I „ ZZ „ Ilmub igal toisipcietVcrL. Kuresaares kauvauulitsäs nr. 1? Saarlase toimetusele, Kuresaares. Kuulutuse ridu ehk selle ruum maksab 2 kop. Ileiililine pglitikü ajaleht Maa- ja limmahmle Noorte meestele. Minewa kord kõnelesime noordest küla koolmeistritest, kus meie arivasime, et mõned küllalt mitte küpsed ei ole koolmeistri ametile. Täna tahtsime näidata, kuidas neid paremaid ja enam kohalikust wõiks saada, kes ehk enam rahwa meelepärast wõikS olla ja kellele need ka rohkem waewapalka maksaksiwad, nii et koolmeistril mitte poleks tarwis, sui läbi wõeralmaal looma eest tööd tehja. Nüüd tuleb pea jälle see aeg, millal noored mehed liisu alla tulewad ja kroonu teenistuse peawad astuma. Kui mitmed neist on juba kõiksugust abinõuud ära tarwitanud, et endid selle eest hoida. Nõiu da on juba mitmed ka küla koolmeistriteks endid toimetanud, muidugi nende asemele, kes oma ö aastat on jõudnud wälja pidada. Kui mitmed liisu alla tulijad näljutawad endid juba terwe aasta, et aga lahjaks jääks, kunas siis mööt täis ei anna, keda aga muidugi teiseks aastaks peab jäätama. Mitmed, kellel kogemata wäikene haaw kusagile on juhtunud, ega seda siis enam ei parandata, waid lastakse nii kaugele minna, et seda miski rohi enam ei jõua terweks tehja ja nõnda jääb ta muidugi oma maale, ilma sellest hoolimata, et ta kas eluaegseks wigaseks sandiks wöid jääda. Neid ja weel mitmesuguseid nõuusid pruukivad  wäga palju noored mehed, ning need on kõik rumalad, kes nõnda tegewad! Kes kroonu teenistuse eest endid katsuwad ära hoida, need ei kolba k« enam oma maale mitte kusagile ametisse, need elawad siis kõige rahwale ainult k.a hjuks, kellede pärast alati nurisemine rohiva seas kuulda on. Neil pole enam mitte muret, ei oma ülespidamise ega ka ärksuse poolest; nad jääwad wiimaks ka laisaks ja hakcnvad pahast tegusi tegema, nagu neid pracgus juba siin Saare laidu pääl küllalt nähja ja kuulda on. Mitmed noored mehed pääsemad ka selle läbi, kui keegi mana inimene ühte „omaks lapseks" mm „toitjaks" laseb kirjutada, muidugi cnnennne kui lapZ alla 5 aastat mana on. Poisike kannab nõnda kaua „toitja" nime; kui liisu aeg möödas on, siis ei tunne ta enam oma toidetawat, kui sellel  ka kes teab kui suur puudus wõib käes olla, waid putkab omalt maalt hoopis ära. Waene heategija tunneb temast ainult kurwastust  ja mcelepahandust, sellepärast, et ta tema pääle lootnud oli, teda wanaduses  toetama. Mõned käiwad ka pärast küll kohtu mähet, nagu mõne nädala eest sündis, aga mis seegi aitab l Teile aga armsad noored mehed ütlen: Ärge katsuge mitte endid sellest pühast teenistusest kamakal kombel wabastada, waid minge rõõm' ga senna, kuhu teid on kutsutud. Sellel aastal on Saaremaalt 567 noort meest liisu all, kelledest 171 meest kroonu teenistuse wastu wõetakse. Sellest näete juba, et need peawad wäl - ja «valitsetud mehed olema, kes senna kõlbawad. PraeguS ei ole kroonu teenistuse aeg mitte pitk ega ka wäga raske. Kes armsasti  oma aja on «väljateeninud, see tuleb kui tubli ja ilmaelu tundlik mees tagasi. Teda auustakse igal pool. Kui kõik noored mehed, keda selleks armutud  on, ilma tagasi hoidmata, läheksirvad kroonu teenistuse, siis saaksime meie ka paremaid küla koolmeistrid. Siis oleks igal mehel, kes selleks soowib saada, ka himmu ja tahtmine ise õppida, nõnda et ta pärast kui täiskaswanud ja tark mees oma ülesannet auusasti ja rahwa kasuks wöib täita. Ei poleks tal siis tarwis ütelda, nagu praegus mõni noormees ütleb, kui temalt küsitakse, mis ta seda tühist koolmeistri ametid maha ei jätta? „Mis ma pean tegema, häda pärast pean need mõned aastad meel katsuma ära kannatada, muidu pean minema kroonut teenima!" Tema teeb siis häda pärast seda kallist tööd meie laSte südamete kallal! Mis koolitaja  see siis on, ja kuidas peab rahwas temale rohkem palka maksma? Niisugused on siis meie noored mehed. Need on aga paljad näitused, et niisugused wead meel meie rahwa seas on; peaks aeg juba nõnda kaugel olema, et wõime ütelda: niisugust wigadusi meie Saaremaa rahwal Truu Else. L Eestistanud K. J „Ja sina?" käsis Arnold õige paluwa häälega teist korda. Tasakesti tõstis Else oma pea üleSse, waataS wesiste silmadega, aga siiski rõõmsa näuga Arnoldi otsa ja kostis wiimakS: „Arnold, ma armastan sind, mina olen sinu . . Rohkem ci saanud ta ütelda; ta näis wäga liigutud olema. Seda kuuldes tõmbas  Arnold noort neidu oma rinna wastu ja südameliku suuandmistega pandi neile mastastiku südame tunnistustele pitser pääle. Kui esimine armu tuju mööda läinud oli, istus see õnnelik paar weel kaua aega Arnoldi isa haua pääl. Maa ja ilm oli nende meelest kadunud ja taewalik õnn nähti nende mõlemate silmis hiilgawat. Arnold kõneles kõik, kudas tema käsi, müürsepa  meistri juures Praaga linnas, käinud ja kudas ta meel ja mõtted ikka kodu poole igatsenud. Else jälle ajas juttu oma lapse põlwe häist päewadest, aga kumbki ei pannud tähele, et päike jo ammugi looja läinud oli. Wimaks tegi wankri mürin maantee päält nende magusa jutule lõppu; Else andis Arnoldile jumalaga jätmiseks weel ühe palama musu ja ruttas siis kiirel sammul  kodu poole. Arnold jäi üksi meel haua pääle istuma. Siin pühas paikas, waiklikul öö ajal, tuletas ta weel kõiki neid kallid silmapilkusi enese meele, mis ta siin selle lühikese aja sees oli ära elanud. Ta mõtles neid armsaid sõnakesi, mis selle nõiduwa neiu huuled tema waStu siin oliwad rääkinud, ja mis praegugi weel, kui kullased hääled, tema kõrwas helisiwad. Nõnda oma mõtetesse ära kadunud, oli öö mööda läinud ja koidu walgus paistis taewa pääl, kui Arnold, ühte suurt kallist warandust südames  kandes, oma wäikese majakese sisse astus. Kui teisel homikul Else oma isale prukosti  wiis, alustas wana Weit temaga järgmiselt juttu: „Mull on õige hale meel, selle waese poisi, Arnoldi, pärast! Kas suli on ta ka weel meeles, Else! Teie armastasite jo teine teist, kui wend ja õde, ja mängisite lapse põlwes ikka üheskoos." „Mull on kõik selgesti meelcS," kostis Else ja puna tõusis tal palgesse, kuda wöiksin ma seda küll unustada!" „ See on õige!" ütles Weit. „Mull ei oleks mitte sugugi meele järele, kui sa ennast wäga uhkeks ja suureliseks peaksid ja seda waest meest koguni ära unustaksid. Mina olen küll rikkaks meheks saanud ja Arnoldi wanemad on kehwuse sisse jäänud, aga ometi oliwad nad head inimesed. Ka nende poeg, Arnold, on Vist tubli mees. —" „Jah muidugi! hüüdis Else ruttu wahele. „See noor Arnold on üks õige tubli mees. Ma ütlen tõega, et teist tema sarnast siit lähedal leida ei ole." „Seda ma arwasin juba," ütles Weit naeratades. „Aga ütle mulle Else, kust sina siis seda kõik nii selgesti tead?" „Miks? Küla rahwas räägiwad seda jo kõik," kogeldas Else wastu. „See on maga mõnus kuulda!" ütles wana Weit rahul olles. „Kui tal peaks kudagi moodi minu abi tarwis olema, siis ei taha ma seda temale mitte keelda." Isa kiitust kuuldes lõi Else pale punaseks; ta ei tahtnud mitte kauemine selle asja üle rääkida, sellepärast läks ta kööki ja otsis omale sääl tegemist. Isa aga näitas siiski temas midagi iseäraliku tähele pannud olcwat ja waatas pead raputades tütrele järele. Warsi sellepääle leiame meie, Arnoldi ja Else Weidi talu ajas koos olemast nagu see neil enne läbi räägitud oli. Siin seletas Else Arnoldile, kuda nad oma isaga temast oliwad juttu ajanud, kui suurt lugu isa temast pidawat ja kuda ta temale igas asjas tõutanud abi anda. Arnoldile oliwad need sõnab wäga meele järele ja ta arwaS sellega oma tulemast õnne põhjust kindla kalju pääle rajatud olewat. „Jah, nõnda see on!" ütles ta wiimaks. „Mina olen kõik see öö edasi tagasi mõtelnud, aga paremat nõuu ma ei ole leidnud, kui seda: Ma lähen weel täna sinu isa