enam ei ole! Oh küll oleks siis rõõm kuulda ja nähja. Lõppeks ütlen weel nendele noorte meestele,  keZ sell aastal linna tulewad liisku ivõtma: Olge kui tublid mehed, tulge rõõmuga  ja nStuge julgcste meie armulise riigiisa  teenistuse; ärge jooge endid täis, et kui loomad wälja näete. Näitke kõigile teistele, missugused on praegus 18-saja aastase hariduses kaswanud noored mehed! Siis käib teie käsi igal pool heaste! 0. juure ja ütlen temale otsekohe ja awalikult wälja, et meie teine teist armastame, ja et mina sind omale abikaasaks tahan wõtta. Ma nimetan taie omad sõbrad ja nõumehed, Panen tale oma meistrite tunnistusetähed ette ja palun siis, et ta meid õnnistaks. Ma arwan, et minu otsekohene ja awalik wiiS temale meelt mööda saab olema, ja ta saab omalt poolt meile luba andma. Pärast seda lähen ma wõerale maale, sest ma taban weel enne mine omale mõne kopiku tagawaraks korjata. Sina oled siis nii hea, pead oma lubamist, ja kui ma tagasi tulen, siis laseme endid kokku laulatada.  Mis sa arwad, Else, kas teeme nõnda?" Else süda hüppas kõige suuremast rõõmust,  nagu siin ilmas iganiS ette tulla wõib; ta wõttis Arnoldi kaela ümbert kinni ja rippus kaua sõna lamamata tema kaelas . . . „Jah, teeme nõnda!" hõiskas ta wiimakS. „Mmu isa armastab niind säga ja tema ei saa meile oma luba ja õnnistust mitte keelma!" Täis rõõmu ja lootust lahkusiwad mõlemad  õnnelikud teine teisest: ometi ei sünni igakord kõik mitte nõnda, kui inimene mõtleb, seda pidi Arnold järgmisel päewal äranägema. - Järgmisel õhtul seadis Arnold ennast ilusasti korrale; ta pani paremad hilbud ümber, läks weel isa haua pääle, palus seal õnne ja õnnistust oma cttewõtmisele ja astuS siis Wcidi maja poole süda Vabises rindu S.... Wõmu Värisemisega tuli Else Arnoldi ukse Ml wsstu ja saatis teda tuppa, kus wana Weit teda lahkesti wastu wyttis. „Noh, mis head sõnumid teie mulle täna toote, naabri Arnold?" küsis mana Weit, pääle teretamise. „Jseennast toon ma teile," kostis Arnold pitkamissi. „Jseennast? Mis see tähendab?" küsis Weit imestades. „Auu wäärt naaber," hakkas Arnold rääkima, „ärge pange pahaks, et ma oma jutuga natuke kaugemalt alustan; seda teen ma sellepärast, et teie siis minu mõttid paremini wöite ära mõista. Mina olen küll waene mees; aga laiskuse põlwe ei ole ma mitte pidanud, maid ma olen ühte ametit täielikult wälja õppinud, seda wõiwad minu tunnistuse kirjad teile paremine  üles näidata. Kõik maailm saab minu talituskond olema, sest ma ei taha mitte üknes müürisepa ametiga rahule jääda, waid ma tahan ikka meel edasi õppida. Üks tubli pnumeister peab minust saama, seda olen ma juba oma õndsa isale kindlasti tõutanud. Aga waatake, naabri isand: igal asjal peab ikka oma põhjus olema, ja ükski asi maa pääl ei tohi ilma osjata ette mõstud saada. Nõnda kui needhooned, mis mina, puumeiSter, omas mõttekujutustes, ehitada tahan, mitte paljalt ilu ehk ehitamise kunsti pärast tehtud ei saa, maid nad peawad inimeste sugule kasuks olema, nõndasammuti on ka minu kunsti õppimisel üks põhjus. Ma taha oma kunts tööd mitte ainult töö pärast teha, waid ma tahan sellega ka midagi ärateeniva. Ja ses asi, mida ma teenida tahan, on teie käes anda . . . Ma tahan siis kõige hoolega tööd pääle hakata, kui teie seda asja mulle lubate, kelle järele ma igatsen." „Minu käes anda? Mis asi see küll peaks olema?" küsis Weit. „See on teie tütar Else!" kostis Arnold wärisewa häälega. „Meie armastame teine teist juba lapsepõlwest saati ja sellepärast tulen ma nüüd nii otsekohe teie juure ja palun teid, ct teie mulle kolme aasta pärast, kui ma oma reisi päält tagasi tulen ja ühte tublit ametit olen äraõppinud, oma isaliku õnnistust mitte ei keela. Else on juba ise minu waStu senni truust pidada lubanud ja nüüd on mull meel teie käest küsida: kas teie seda omaltpoolt ka lubate?" (Järg tuleb.) Isamaalt. Kuresaarest. Lanpäew, S. Oktobril tuli inshineer Nasarow seia, et RomaSsaare sülla ehitamist alustama hakata. j- 4. Oktobril suri üks mitmele tuttaw mees E- Grohmann ära. Nimetud mees oli nii mitmes seltsides osawõtja ja tegcw liige. Wiimasel ajal oli ta aksisi walitsuses kirjutaja ametis, kuhu nüüd ta poeg jälle asus. Ka tulekaitse seltsis oli ta aluStusest saadik, kes teda nüüd auuga igawese rahu paigale saatis. Ehk küll juba mõnda aega ta kõrwa kuulmine kchw oli, siiski oli ta tubli töötaja igal pool. Rahu tema wäsinud  põrmule! Igaüks on wist ajalehtedest nüüd lugenud, kni wäga suur näljahäda praegus kaugemates Wene kubermangudes walitsemas on. Küll korjatakse  andisi siit ja säält nii mitmed moodi, aga mis ses kõik mõjub tuhandetele, kellel mitte lciwa raasu pole suhu pista. Südant lõheStawalt kirjutab  mõni, kes nende häda on päält näinud, kuida  mammad ja nende wäikesed lapsed teekäijate waStu iooksewad ja haledasti nuttes suutäit leiba ehk paari kopikat palnwad. Tükikene leiba maksab sääi kaZ hinge, mida mõni wanem heameelega ohwerdaks, kui oma wäetikeStelegi nälja kustuta- miseks saakfiwad. Jah, Kõrgem on oma karistust küll rohkel mõõdul nende wacsekcste paale pannud! Meie, kellel. Jumal tänatud, oma igapäewane leib käes on, peame küll südameliku tänu Taewa Isale andma ja palume selle eest, et meile mitte niisugune  puudus kütte ei tuleks. Igast linnast korjatakse audist ja saadetakse senna, niihästi madalamast kui ka suurematest seltskondadest. Seiamaale pole aga meie Saaremaalt  wist mitte koppikat kokku korjatud nende heaks, mis küll suureks häbiks meile on. Olgu nüüd maal kuidas on, aga et meie linna rahwas ka nõnda külm ja tuim on, see on arusaamata. Mõni ehk mõtleb: Mis minu wäikene and senna mõjub! Aga kui kõik iväikesed kokku panna, siis saab ka kaunis hulga. Linnas on praegus kaunis summa neiust kui ka noori mehi, kas need ei wõiks nõuud kokku panna, kas näitemängu ehk muud selle sarnast tehja ja nõnda mõnda rublakest teenida, mida need õnnetumad muidugi suure õnnistusega saaksimad mastu wõtma. Kui keegi, olgu peiu ehk neiu peaks seda nõuu wõtma, et soowiks näitemängu õppimisega natuke ivaewa nühja, see andku kohe minule, kas kirsalikult ehk suusõnal teada, et ma wõikfin siis kohalise tüki kätte anda ja proowi õhtud ära määrata. Ärge kartke seda wäikest waewa nähes, mis teie waeste heaks tahate nähsa ja ärge pange ka mõnda rumalat tähele, kes seda ehk püüab ära käända! Armastuse töö on auus töö, see ei lase häbeneda! Et meie wanemad inimesed praegus küll kõik tuimuse unes magawad, siiski oleme meie noorem sugu natuke ärksamad ja elame iseeneSte kui ka teiste kasuks. Kui meie nõnda ühel nõuul ja meelel pääle hakame, küll näete, mis meie töö pea wäärt saab olema. Tehke head kõigile, kellel see iial wõimalik on, sest rõõmus! andjat armastab ka Jumal! Lootes, et minu nöuu järele mitmed tublid isamaa pojad ja tütred endid ühendaksiwad ja oma jõudu mööda armastust nende waesle inimeste wastu üles näitaksiwad, soowin ma kõigile õnne ja õnnistust ja jään nende abi pääle ootama. C. A l l i k. Eesti-Selts pidas 18. Oktobril s. a. kaua aja tagant jälle pidu õhtud, millest kaunis rohkest osa mõeti. Mängitud sai „Häbemata kosilane" ja parast mitu elamat pilti, mis just mitte kiidu wäärt ei läinud. Kõige alivem oli aga see, et mitu korda tüli lahti oli, mis esiteks ühe heast i purjus kaupmehe pärast sündis; pärast tegiwad ka seia tulnud „proowi kauplejad" müra, muidugi ikka purjus olekuga. Imelik on see, et enam haritud meeste seas ikka weel niisugust on, kes teistele pahaks eeskujuks saamad! Saaremaal kuuluS pahategija Kiider saadi paari nädala eest jälle kätte, keS hiljuti wangist ära kargas. 2 sandarmi ja maimik läksiwad ühe tarwilise toimetuse pärast Ratjala külasse; süäl kuulsiwad aga kogemata, et üht wõerast meest sääl nähtud, keS praegus ühe pööningu  pääl pidada magama ja tõmmatud wa' tuttaw lind ülemalt maha. Kohe seutud „taadi poeg" kinni ja toodi linna, kust ta nüüd wist enam nii hõlpsast punuma ei saa. Kuresaare linna elanikudele on kõigekõrgem  tänu antud, trnu-alamliste tundmuste awalduste eest, mis nendelt K. K. Suurwürst Troonipärija õnnelise kodusaamise puhul awaldatud. Kuresaare sadam a-ehituse plaanid  olla nüüd küsitatud. Kulud on 1 «8,000 rbl. pääle arwatud, millest 30,000 rbl. materjali ostmiseks tarwitakse. Karjast. Waras kesk küla. Nõnda kuuldi ühe küla rohivast Septembrikuu lõpul ütlewad,  kui awalikuks tuli, et nende enda keskes päris waras asus. Ühel õõssel kadustwad kõik Wöitluses. Wõitlus on õues, Wõitlus mu põues; Wõitluses algab mull õhtu tund, Wõitluses peletan surmawat und, Wõitluses langen ma põlwede pääle, Wõitluses tõstan ma paluwalt hääle Isa aita mind! Wõitlus on maal, WõitluS ka merel; WõitluseS lendab sääl laenete pinnal Laen? nii ligidal kaljude rinnal WõitluseS juhib ta'd tugewal käel. Laewanik, ja paluwalt hüüab ta hääl: Isa aita mind! Wõitlus on mull, WõitluS ka sull, Wõitlus on kõigil, kes elawad meel, WõitluS saab olema wiimasel ööl! WõitluseS otsitaks' armu siis kaljult, WõitluseS hüüawad hääled siis waljult : Isa aita meid! Dkula 44 Saarlane, 1891