Saarlane UW Lleiildine poiitika ajaleht Naa- ja linnarahvale UM ?ls 37. Teisipäewal, 15. Septembril 1898. XV. aastakäik. maksab - Pooles aastas. . . . t „ A 3 ~ —S>- Ilmub igal Kirjad ksi « ad: Saarlase toimetusele, KuresaareS. rida ehk selle ruum Wallawalitsuse päätegewus. Wallawalitsuste tegewust ligemalt tähelepannes  näeme, et see tegewus kahte pääosasse  langeb. Üks neist osadest kannab enam eluta mehanilikku nägu, kuna teise tegewuse. taga priske elujõud marjul peidab. Esimisesse liiki wõime ehk üleüldse kõiki seda tegewust arwata, mis wallawalitsuse kantselei korra kohta puutub: mitmesuguste ametlikkude kirjade täitmine, raamatute korras pidamine, maksude sisse sundimine jne- See tegewuse jaoskond on wallakantselei  ruumidesse peidetud ja mahutatud, nenda et tal wäljaspidilise eluga suuremat tegemist ei ole- Teises jaosse wöime aga seda tegewust lugeda, mis üleüldse wallaclanikkude  hää käekäigu ja nende elu parandamise  kohta käib- Siin on seadus wallawalitsustele  ütlemata suure tegewuse wälja määranud, kus seisawad: koolide eest muretsemine,  waeste ja haigete eest hoolekandmine  ja üleüldse nõupidamised ja häälitsemised  kogukonna puuduste ja kasude me. Nendesse kahesse tegewuse osasse sügawamat pilku heites, näeme et esimises osas piinlik  kord walitseb, teise osa tegewuse pääle aga wähe rõhku pannakse. Et meie wallawalitsuse  kantselei kord hiilgawal seisukorral on, seda ei wöigi keegi salata; et aga teises osas tegewus leige, on ka igal asjalikkust  tähelepanejal selge- Kantselei korras- pidamise tarwis on mehed ööd ja päewad palehigis töös- Muidugi, on wäga hää asi, kui kantselei kirjatoimetuS korra pääl seisab, aga siiski poleks siin tõesti mitte niisugust suurt „wormalismust" tarwis, mis siin mitmes asjas walitscb. Selle asemele  wõiks parem enam clawam tegewus astuda, missugune tegewus, nagu juba ülemal  tähendasime, praegu puudulik on. Missuguses  korras on näituseks meie koolide majad  ja koolid? Ei ole neil õiget nägu ega tegu. Siis ei ole meil midagi sarnast asutust, mis rahwale paremat käekäiku pakuks. Ei ole siin arstiabi eest hoolt kantud, ei waeste elu parandamiseks sammusid astutud jne., kuna wallawalitsused just siin oma tööjõudu ja wõimu ohwcrdama peaksiwad. Sest sellel wüljal tööd teha on tähtjas ja toob sajakordset wilja, kuna esimine tegewuse  osa kui surnud materjal on, millel mõne aja pärast enam mingisugust tähendust ei ole- Missuguste põhjuste pärast on aga siis wallawalitsuste elaw tegewus surnud? Seda leiame osalt selles, et nendes suuremal osal kohased tegelased puuduwad ja et üleüldse nagu wiisiks on wöetud, selle osa tegewuse pääle suuremat rõbku mitte panna. Isegi need, kes walla walitsnste tegewuse järele waatama peawad, ei näi seda osa sugugi tähele panewat. Kui aga walla walitsnste kantselei kord eeskujulik  on, siis on kõik hää ja kantselei korra järelegi tehakse walla walitsuste tegewuse tubliduse üle otsust. Kudas aga teise tegewuse  osaga lugu, sellega pole ju asja. Ja ometi peaks see pää asi olema sest wallawalitsuse, kui kogukonna oma walitsuse, pääülesanne on ju rahwa elu paremale  järjele wiimine- Ehk küll Saaremaa  waldade üleüldine tegewus nimetatud  wäljal uinumas näib olewat, siisgi on ka mõnel pool selles piiris paremat tegewust näha, mis nagu koidutäht ümariku  ajal hiilgades kaugele paistab. Sarnane  paistus puutub meile silmadesse Mustjala  poolt, kus wallawalitsus juba suuremat  rõhku oma elawa tegewuse pääle on pannud. Sääl leiame juba rahwa raamatukogu,  koolide eest saab muret peetud jnd. Ka mõnest teisest kullest näeme sarnase koidutähe kiirede hiilgust, nõnda et meie ennast kõwa põhja pääle seada wõime, kui soowida tohime, et Saaremaa walla walitsused oma elawas tegewusepiiris edespidi  ka tõesti elamust ja elu üles näitama saaksiwad- See tegewus on wallawalitsuste  päätegewus ja ainult selle tegewuse läbi tooksiwad nad enestele tõsist auu ja rahwale jäädawat kasu- Ll. Wassiili Tscherepow. Keiser Pauli I. elust ajalooliku teaduste järele kirjutanud H. von Lankenau. Eeestistanud A. S« Häda sellele, kes seda mitte hoolega tähele ei pannud, teda oleks politsei kohe wangi pannud, hobuse ja wankri politseisse wiinud ja kutsari läbi peksnud. See wali ettekirjutus koormas wäga Peeterburi elanika ja sünnitas nende seaS palju paksu merd. Keisri wihane nägu ja kardeohwitser soldati pajonetiga tema taga saanis, tähendas  uudishimulistele waatajatele kohe, et jälle üks õnnetu kuskile kaugele, kaugele ära saadetakse. Seda sama mõtles ka Tscherepow omast seisukohast. Kurwalt ja kibedalt mõtles ta kõike oma asja järele. „Nüüd on kõik kadunud, sääl on mu õnn ... kes oleks seda mõtelda wõinud, et minu õnnetukat mulle nii truuduseta pidi olema?" Tema waimu ette tuliwad kauged Siberimaa lume lagendikud ja soldati  elu kuskil maailma nurgas. Tahtmata  õhkas ta waljusti! Ta teadis, et Tsaar niisugustes asjades nalja ei tee, ja kindluse komandant krahw Araktschejew muretses  ruttu tema käskude täitmise eest. Nõnda ei oleks temal kuidagi «võimalikuks saanud oma kindrali krahw Karitonowile juhtuma õnnetuse üle teadust anda ja selle tütar, Elise, temast enam midagi teada tahtnud. Ärakadunud, kõikidele ära kadu- nud! Pääle selle oli ta ilma sooja riideta, kerges ülikonnas (uniwormis) ja mis kõige pahem, ilma rahata! Ta oli ju oma raha kõik ära mänginud." Julgeste traawis hobune wälgu kiirusel edasi. Tscherepow hakkas juba külmetama. Ikka ligemale tuliwad  kaugelt silma-paistwad terawad kindluse tornid. ~Minu Jumal," õhkas Tscherepow, „kui wähegi wöimalik temaga rääkida oleks, et ära seletada saaks, kuidas see kõik tuli, wõib olla ehk saaks, ta halastama . . . aga sellest ei ole midagi loota . . . Issand, sinu tahtmine sündigu I" Ta lõi pühalikult, kui usklik wcnelane, omale risti ette. Selle aja sees läksiwad nad silla ligemale Tscherepow nägi selle juures üht witetsat, haiget wana meest seiswat, päält näha üks wana soldat, kes ennast karkude pääle toetas ja külma, wõib olla ka nälja pärast wärises Ah, mina olen noor ja terwe," mõtles ta edasi, ma saan juba külma ja näljaga ära harjuma. Jumal tänatud, et ma mitte niisugune ei ole, kui see sääl." Jlmatahtmata, kaastundmusest liigutatud.  läks tal käsi taskuse, ja ilma selle, pääle mõtlemata, mis tulla wõib, kisendas ta kutsarile: „Pea kinni!" Osawalt ja ühetasaselt pidas kutsar äkitselt kinni, mõteldes, et keiser seda käsib. Jmeltades  waatas keiser ümber. Tscherepow kargas saanist maha, jooksis wanamehe juurde ja pistis oma õnnetukati talle peosse, kargas niisama rutu oma platsi tagasi ja hüüdis: „Edasi!" Hobune jooksis jälle endise kiirusega edasi. Waewalt üks minut aega läks mööda, siis pööris Paul poolest saadik Tscherepowi poole ja küsis: „Kes Sa oled, pois, missugust auuseisust kannad Sa?" „Liht soldati seisust, keiserlik majesteet." „Liht soldati seisust? Sellega eksid Sa, unterohwitser oled Sina!" „Unterohwitser, keiserlik majesteet." „So, et Sa nüüd tead." Nad söitsiwad edasi. Praegujõudsiwad nad kindluse Johannese-wärawa ligidale. Tscherepow  ei teadnud mitte, mis ta mõtlema pidi, ta arusaamine oli kogunisti segane. Kuidas wõis ta seda ülesannet enesele ära seletada. Unterohwitseriks nimetatud ja ometi wiiakse teda kindlusesse? Kartusest wärisedes, julges ta weel rohkema armu pääle loota. Otse wärawast sisse sõitmise eel, pööras keiser jälle ümber ja küsis: „Kes Sa oled, sõber?" „Unterohwitser, keiserlik majesteet." „Wale, praporstschik, herra!" „Praporstschik, keiserlik majesteet!" lausus  Tscherepow wärisewa häälega, ikka weel kartuses, kuidas see mõistatus pääwahi majas küll ära tuleb mõista. Ta oli just kui joobnud, kellele häkitselt aitawat kät pakuti ja ta taewast enese üle ja enese ümber tundma hakkas . . . Jumal tänatud,  kindlusest olid nad juba läbi, see seisis juba nende taga. Ei pääwahi ega komandanti  maja ees ei lasknud keiser kinni pi- Isamaalt. Kuresaarest. Neil päiwil wiibis siin kindralmajor  Oserowsky Peterburist ametlikkude talituste pärast.