Saarlane UM Kieilldine Politiks ejsleht »»»> ja liuaarahmle. MM 44. Teiflpäewal, 3. Nowembril 1893. lx. aastakäik maksab: Saaremaal aastas. . . . ! rbl. KO kp. PoZtiga saadetud aastas. J „ „ Pooles aaZtas 1 „ LA „ Ilmub igal Kuresaares kaubauulitsäs nr. 17. Saarlase toimetusele, Kuresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab L kop. —4»— Seletuseks. Minemas numbris kirjutas W. Mägi Saarlaste laulmisest ja kurtis, et ropud ja kõlbmatu laulud praegus meie rahwa seas rohkel mõedul maad wõtawad. Muidugi teada, soowis ta ka seda, et enam haritud ja ilusamad laulud nende asemele saaks nüüd mõetud. Mägi ütleb: Kust leiame seesugust tublit meest, kes meie Saarlaste laulu wankert jälle paremale teele aitaks wädada? See on wale mõte! Mis wõib üks mees siin Saaremaal tehja? Oleks see mees ka kes teab kui tubli ja tark, teeks ta ka ilma palgata laulmise heaks tööd, siiski on see ilmaasjata. Arwate siis, et Saaremaal praegus mehi küllalt ei ole, kes laulu põllul töötumad  ja meel üsna tubliste aga kas see ikka rahwast harib? Mitte sugugi! Kas keegi wõib hundist lammast saada? Ei iial! Just nõnda ei saa ka ühest harimata inimesest  lauljad. Laul on kunst, ütleb keegi saksa komponist, ja kes selle kunsti kätte saab, see tunneb ennast juba pooles tacwas olewat. Temal ei tule ilmaski meelde „aidu raidu" jõruda, maid ta soowiks alati omast kallist isamaad kiita ja lauldes ta nime suureks tõsta. Ta laseb alati oma häält taewa aluste lindudega seltsi kõlada. Ülepea ei tunne üks laulja ilmaski palju kurwaStust; tal on alati lahke nägu ja ta silmadest särab rõõm ja armastus wälja. Kui mitmed tuhanded neiu ja peiud elawad meie Saaremaal praeguS, kes sugugi oma häält harjutada ei wõigi neil pole seda andi, pole seda loodudki, ega saa ka kõige suurema harjutusega seda kallist annet tunda. Teie armas Mägi arwate wist, et kui rohkem laulu koorist siin maal elutseks, siis laulmine ka paremal järjel oleks. Ka seda soowiks minna ja näeksin südamest hea meelega, et wähemast igas Saaremaa kihelkondas üks tubli laulu koor jalal oleks, kes siin ja sääl wahest wõiksiwad ka kontserti anda, mida kuuldes rahwaS enam lauludest waimustud saaks. Sellega on küll juba mitmes kohas mitu korda hakatustki tehtud, aga see wiimane paha wiga, mis praegus meelgi meie rahwast piinab, on see häbemata taga rääkimine ja ühe teise laimamine,  mis noored inimesed ühest teisest lahutab ja laulu wankrid kohe kraami lükab. Seda olete wist ise küllalt näinud ja kuulnud, kui noored inimesed, kuidas mõnes kohas see pruuk on, pärast kiriku teenistust, koolmeistri juurde paariks tunniks laulu õppimisele jüäwad, kuidas siis manad memmed, kui ka need teised, kellele Jumal laulu andi pole loonud, neid taga laksutawad:  See ja see olla jälle pruut, teine peigmees; sellel on nii ilus hääl, ja teisel pole sugugi; keda meel mähe mihkatakse, noh, sellest ei maksa rääkidagi! Läheb nüüd niisugune manade naiste politik lauljate kõrwu, siis on lahkumine platsis, täna jääb üks puudu, Home teine kuni wiimaks tuba tühi on. Minewal aastal oli meil siin linna kiriku kooris kord seesama sugune lugu lahti: Üks ei tahtnud, teine ei tahtnud aga põhjust millepärast ei saanud keegi teada, Wiimaks tuli ometi mõne südikama poolt awolikuks, et wanad naised jülle oma kõlamise masinatega, kohwi laual koosolekut pidanud ja oma tigedust lauljate wahele külmanud, kuid need polnud aga nii kergemeelsed  ja jäiwad kõik kindlaks edespidiseks õppimiseks! Nõnda on maal, nõnda on igal pool kes tahab heameelega ilmasüüta lorist wälja kaunata. Ka puudub meie nooremate juures ühendus, et paljud ei taha isekeskis kokku leppida, mõni peab ennast enamaks kui teine ja seegi on lauluseltsile suureks takistuseks ja surmajaks. Mis teie kõrtsi laulude kohta arwate, ehk ka roppude ja teutawate laulude kohta, see ei tule mitte wähesest laulu tundmisest maid ainult rahwa harimata kombetest. Kui keegi ühte roppu laulu laulab, siis teab jo igaüks, et see mees mitte haridusest märkigi ei tea. Tihti juhtub ka, et miin mõne suu ropuks teeb, siis laulgu ta ka seesugust laulu, mille sarnane ta ise on, sest üks kõrtsi „ aidu-raidu passib tale seekord palju parem, kui üks isamaa ehk teine sarnane laul, ta rikub selle ära. Kahtlus ja süü. T. Orny järele. 9. Õhtu ümarik lautas omad hõlmad üle kõige maa ja tungis ka senna kambri, kus wana madrus haige maas oli. Wana arst istus haige moodi ääres, kelle rind korra päralisest hinge tõmbamisest  tõusis ja wajus. Pehme sumine õhtu õhk tungis lahti tehtud aknast sisse. Nüüd hakkas toas jälle walgemaks minema. Kuu oli üles tõusnud ja saatis omad pehmed hõbe kiired siia sisse. Tasakesti läks uks lahti ja Gertrud astus tohtri poole, kes oma istme päält üles tõusnud oli. Tasakesti, et haiget mitte erutada, ütles neiu: Ma olen wist maga kauaks ära jäänud? Ons ta kõik selle aja maganud? Jah, wastas arst ja maatas neiu näo pääle, mis kuu paistest walgustatud sai ja mis nüüd kahwatum wälja näis kui ial enne. Teie oleksite meel kauemine jalutama pidanud, kallis neiu, ütles ta wähese aja järele isalikul toonil. Teil on rahu ja kosumist tarwis. Haigega ei ole mitte paha. Ma loodan, ta on oma mõistusega  pea jälle nii kaugel, et selge sõnadega  rääkida ja wastata ning oma kallist ja hoolast põetajat tänada wõib. Gertrud astus arsti ligemale ja küsis; Kas haige wõib ilma miim abita olla? Wäga hästi, armas laps. Hädaoht on möödas ja paranemine läheb kindlal sammul edasi. Jätke oma tööd siin ühe teenri hooleks ja tehke, mis teie terwise kosumiseks waja on. Teie ei näe mitte üsna terme mälja. Tohter tahtis tema käest kinni halkata, aga neiu astus ruttuga moodi ette haigele juua andma, mida ta praegus nõudis. Haige uinus jälle ära. Arst hakkas minema. Gertrud astus akna juure ja waatas üles taewa poole. Minu tund on tulnud, ma pean siit minema, sosistas ta ja surus käsi tugewasti kokku. Gertrud! ütles korraga Alsonsu hääl tema kõrwal, mis teil on? Kes on teile midagi paha teinud? Kes on julgenud teile liiga teha? Rääkige! Ma pean teadma, mis teid koormab? Oh, usaldage mind, kui üht head sõpra! ütelge mulle, mis sündinud  on? Pole midagi, sosistas ta waewalt kuuldawalt. Alsonsu astus tema juure. Sääl kukkus korraga üks paberi tükk tema riiete wahelt põrandale. Ta ei pannud seda tähele, neiu aga kummardas ennast, wõttis üles ja luges kuu walgusel selgesti need sõnad: Neiu Gertrud Stauffacher on siis, säült tük maad all seisis: salaja, päale selle puudus. Tema aga teadis kõik, mis säält puudus, ta tundis selle käekirja, sest ta oli sellesamma käest ühe nimeta kirja saanud. Gertrud laskis pea norgu, tema rind laenetas, aga ta ei rääkinud mitte, kuni kapten, kelle meelest see ära läinud oli, mis sääl paberi pääl seisis, osawõtliku häälega meel kord küsis: Gertrud, mis teil on? Sääl tõstis ta oma pea üles ja ütles: Herra kapten, teie tulete minu käest seletust ja maStust nõudma. Ma näen teie näo pääl need mõtted, ma loodan aga ka teie silmist teie südame kaastundmist. Teie tahaksite mulle armu anda. Ma tänan teid selle eest, aga ma ei wõtta seda mitte wastu. Küsige, nõudke arul Ma olen malmis wastama. Ta seisis rahulikult, pale noore mehe poole pöördud ja waatas kindlasti tema otsa. Nagu oleks noormees ühe kurja töö päält kinni tabatud, sõnas ta pool kartlikult kogeldades; Mis peaks mull küsida olema? Seda tahan ma teile ütelda, wastas neiu kindlal häälel. Teie tahaksite küsida, kas ma selle paberi senna raamatu wahele panin, mis ma adwokati proua juure saatsin. Ma tean, teie ei ole seda mitte teinud Gertrud. Kus ühe asja pärast mitte kahe wahel ei olda, sääl ei ole mitte tarwis küsida.