Saarlane UM UleSldiiit xolitikil ajsleht mail- ja liaaarahxlt MM sl° ÄB. Tcisipäewal, 9. Jnlil 1891. VI». aastakäik. maksab: Waoremaak pooles aastas 1 „ „ Postiga saadetud aaStaS . 2 „ „ PooleS aaSWS „ AZ „ Ilmub igal ksifipÄStvcdk. Kurcsaares kanbannlitsäs nr. 17. Kirjad kZiwad: Saarlase toimetusele. Knresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum Mõni wiga meie Eesti rahwa juures. Teiseks peaks meie Eesti rahwas kasinam ja puhtam olema, kui ta praeguS on. Teada on ju muidugi, et mõnel jälle see wana tuttaw wastus saab olema: „Ega siis meiesugune saks ei ole, et iga päew wõib ehtes käija ja klaasaknast wälja wahtida!"  Tõsi on see küll, aga ometi peaksid meie, nimelt talurahwa elamise majad enam koristatud ja puhtamad olema. Mõne niisuguse kohta peab küll tõega ütlema, et see maja nime küll kannab, aga mitte elamise tarwis kõlblik ei ole. Madalad, niisked, pimedad, sawipõrandaga suitsu onnid, kus kiwi hunnik nurkas ahju nime kannab ja silmawalgus külmaga ühes uksest sisse tuleb, on enamast kõik meie talurahwa elamiste majad. On nüüd juba mõnes kohas sugu paremad, aga mis see kõigile mõjub! Igal talunikul peaks rehe toa kõrwal üks klaasaknatega, laud põrandaga ja korSnaga elamise maja olema, siis on ka rõõmus elada/ Rehetuba, kui see suitsust puhas on, olgu peremehel talwel töötoaks, kus ta omad põllu riistad walmistab. See ei tuleks koguni nii hirmus kallis maksma. Ehk küll mõnel waesus tee pääl ees seisab, ometi pole see ju kõik waefuse süü, nagu seda paljud arwawad, waid sõber hooletus on suurem takistaja. Meil on praeguS neid peremehi küll, kes oma wara hunnikut waatawad ja iga aasta ikka midagi senna juure panemad; aga maja tilgub läbi ja on nii maha wajunud, et alati sisse ja wälja käies stea wastu palki peab ära lööma. Kui tuulese ilmaga tule ahju panemad, siis lähemad nad ise niikauaks  lammaste lauta üüri pääle. Niisugused nimetakse nüüd meie Eesti rahwa elamise majadeks, kuhu sisse keegi, kes natuke paremad on näinud, oma jalga ei tahaks pista. On siis ime, et Eesti rahwa seas palju neid on, kes punetama, wesiste ja haigete silmadega on ehk wara üsna pimedaks jääwad. On küll halb, et praegusel ajal meie isamaal lugu niisugune meel on, kus 180 aastat kallis rahu walitseb, kus wili hästi kaswab, et mitme miljoni rubla eest seda wõerale maale wiiakfe. Kas nende majad ei wõiks siis mitte paremad olla? Meie Saaremaal on sellega meel kõige hullem, kunas Ülemaal ometigi juba paremaid leida on. Meie rahwas peaks Saksamaa talu kohti kord nägema, ma arwan nad saamad imestuse pärast silmad pärani ajama. Sääl on külas majad -kahe-ja kolme kordsed, inimesed käiwad puhtasti riides ja ometi on nad kõik niisama sugused põllu töömehed, nagu meie siin. Hulk süüd langeb siin juures ka meie EeSti nai'Ne pääle, sest harimise ja puhastamise  amet on ju nende hooleks antud. Sellepärast peaksid nad enam selle pääle waatama, et nende majad ja riistad kõik korrapärast ja puhtad oleksiwad, tuli ja wesi ei maksa ju raha, millega seda puhastamise  tööd wõib korda saata. Kui meie mitte kui saksad ei wõi elada, aga sellegi pärast ei wõi meie siis loomadega ühe sarnased olla. Waadake armsad perenaised kord oma laste ja nende riiete pääle, waadake kord omade kappade, pangide ja muude maja riistade pääle, külap siis küll näete, kas see on kõik waesuse süü ja tegemine; ei mitte, waid hooletus on fee pea asi! Sellepärast armsad Eesti mehed ja naised, wõtkem tuld ja wett, luuad ja labidad, hangud ja rehad abiks ja kohendagem, pühkigem ja puhastagem omad majad seest ja wäljaspoolt hoolega puhtaks, siis pole teil enam tarwis lammastega ja sigadega ühes koos elada, nagu seda praegus teete. Eks see ole küll imelik asi, kui saksu nende puhtusest ja meid meie mustusest peaks ära tundma. Sellepärast saage esite ärksamaks,  külap siis puhtus ja kasinus hõlpsamine meie sekka asub! O. Isamaa armastaja ja tema waenlane. 12 Jutustus Aga see oli üks ehmatamine ja äraandmine  weel wiimsel silmapilgul! Seda kärategijat  tundis aga Priidu ka niikohe ära, kes muu keegi polnud kui ikka Natsi! Ta kiskus ennast isa küljest lahti ja jooksis kohe kurjategija kallale. Teda rinnust kinni rabades käristas ta: „Sina häbemata koer, salakuulaja ja isamaa äraandja, Natsi, nüüd on su wiimne tund ükskord kätte jõudnud! Eluga sa siit enam ci pääse!" Mõlemad tuikusiwad rabeledes maha, ja Priidu pidas oma wastase suud peuga kinni, et ta enam karjuda ei saanud, kuna teised esimesele appi tuliwad ja kurjategijale suu rätikuga kinni toppisiwad, siis nõndasamuti nööriga ümber mässisiwad, nagu wahti. „Ta peab surema, häbemata koer!" hüüdis Priidu ja otsis nuga, sellega temale südamesse torgata, aga isa ei lasknud, üteldes: „Las' ta olla pääle. Küll timmukas teda ükskord muidugi wõlla saab tõmbama! Aga kuula, tagaajajad tulewad juba ruttu põgenema sain juba küllalt wangis istuda, ja teiftkorda pole mull enam himmu ennast sinna lasta nma!" „Sce on tõsi!" ütles Spekbacher ja andis Natsile enne weel ühe hea mutsu külje pihta, kui minema läks. Mehed põgenesiwad nüüd kiireStcwärawast wälja, ikka mägestiku poole, kuhu nad ka õnnelikult saiwad. Baierlascd wõisiwad manduda ja kiruda nii palju kui tahtsiwad, aga Daamit nad enam kätte ei saanud, ja kui nad seda oleksiwad tahtnud, siis oleks neile ka paari sülla pitkused reied pidanud olema. Seda rõõmuhõiskamist, mis nüüd meie pääSnud põgenejatel oli, kellede seast kõige enam Daami rõõmu kisa wälja kõlas, kcS nüüd jälle wabaduse kätte saanud ja oma armsa kodupaiga poole ruttas. IV. Alpi mägede Pääl. Aga mis nüüd pidi saama? Sest see oli selgeSte teada, et Baierlascd Daamit nõndasamuti ärajookSta ci lase, waid kangeste  teda tagaotsima saawad. Spekbacher armas kõige parema nõuu olewat, kui Daami koguni Tiroolimaalt üle piiri Austriamaale ära põgeneks, kuhu waenlaste wõimus enam ei ulata. „Aga kuida siis, kui ükskord mässamine lahti läheb?" küsis Daami. „Ma ei tahaks sest ju eemale jääda. Siin on mu käed, kes isamaa eest wõidelda tahawad, kuni neil jõudu weel on, sõjariistu kanda." „Aga kus sa siis ometigi lähed?" ütles Spekbacher. „Oma kodu ei wõi sa mitte minna, seda tead sa ju isegi, kus sind pea ülesleitakse. Sellepärast on parem, kui sa hoopis ära lähed." „AH, tühi kõik!" wastas Daami, „kas mägestikkus warjupaiku küllalt ei ole ja urtsikuid, kuhu kellegi Baierlase ja Prantslase  nina ci tea uuuskida? Sinna tahan ma minna." „Ja mis pojaga saab?" „Mis minuga saab?" wastas poiss ise: „Ma lähen isaga ligi, wõtan jahiriiStad ja toiduwara ka kaasa. Need paar nädalat wöime sääl ikka wälja pidada. Eks ole tõsi, isa? Ja tunned mind weel sandiste, Spekbacher, kui sa arwad, et ma ennast üsna eemale hoian, kui teised oma armsa isamaa ja keisri eest wõitlewad! Hm! Minu püss peab niisama ka paukuma kui sinulegi!" „Hea küll, oled tubli poiss muidugi,,, kostis Spekbacher „aga mõtle ka, et weel talwe on sääl kõrge mägede pääl elada, kus t'e tõeste kahetsema saate, kui külm ja nälg teid waewama hakkab, kus kedagist muud hingelist looma ei ela, kui kaljusikad ja kotkad üksi. Kui mässamine lahti läheb, siis wõite jälle kodu tulla. Seda päewa j„ tundi teate ju, kui asi kõik kindlaks sai tehtud.a „Ei, ei," punnis Daami wastu. „Oma isamaalt ma mitte wälja ei lähe, kelle külge ma nagu ahelatega seutud olen. Mu süda ei lase seda teha, et ma temale selga pööran." Isamaalt. Kuresaarest. PühapSew, 23. Junil oli meie tulekaitse meestel üks luStiline pärast lõunane päew. Kellu 4 aegas kogufiwab nad endid priist masa ette kõik kokku ja marfisiwad mustku mänguga