Saarlane UIH Ulrsildi«t politihi ajaleht maa- ja liaaarahaiile UB !>sg 43. Teisipäewal, 28. Oktobril 1897 X!V aastakäik. maksab: pooles aastas t „ ük» „ Ilmub igal tsifi.P>ä,e»Vcdt. Kurcsaares Kanbannlitsaö nr. t? Usumäratsejad. (Lõpp). Suurem osa Eesti rahwast on Ewangeliumi-Lutheruse  usku ja selle usuliste seas tuleb ka meie juures usumäratsemist ette. Sellepärast räägime ka selle üle, mis Ew.« Lutheruse usuliste palwcpidamise kohta käib. Miks aga just tähendatud usuliste kestes usumäratsemine awalikuks tuleb, selleks on põhjused, mida siin mitte kohane arutada ja seletada ei ole—Missugustes piirides kodune jumalateenistus ja palwepidamine loomajades peab sündima, seda määrab kirikuseadus ära ja selle seaduse põhjusel tahame ka tähendatud asja üle rääkida. Ewangeliumi-Lutheruse kirik on ikka kodust jumalate? ustust kõige paremaks abinõuks  selleks pidanud, et rahwa keskes armsat  korda ülemal pidada, ja sellepärast lubatakse  igale .majaperemehele oma perekonna ja teenijate ta rivis kodust jumalateenistust korda seada, kui aga see mitte üleüldist jumalateenistusest  ei takista osa wõtta (Seaduse kogu XI, tvm. 11. wäljaanne 1896 a- 267 ja 798). Muud era palwelised kooskäimised, mis koduse jumalateenistuse piiridest wälja lähemad (nagu palwepidamine „loomajadeS  "), saab ainult konsistoriumi poolt lubatud. Sarnast luba saab üksnes nendele inimestele antud, kes rahwa seas üleüldises lugu pida- mises seisasawad ja kes igapidi auusad inimesed  on. Kuid tähendatud kooskäimistes peawad järgmised nõudmised täidetud saama:  1) et sääl kellegile, pääle õpetaja, ei saaks lubatud jutlustada ega pühasid sakramentisid talitada ja et sääl, muud midagi ei saaks tehtud, kui ainult pühakirja  ehk muid konsistoriumi poolt hääks kiidetud raamatud ilma mingisuguste  seletusteta loetud, waimulikkusid  laulusid laultud ja konsistoriumi  poolt läbi waadetud palweid peetud ja 2) et need kooskäimised mitte üleüldise jumalateenistuse ajal ei saaks peetud ja et nad mingisugustele ristiusu lõhedele, ehk kiriku ja walitsuse korra rikkumisele põhjust ei annaks (M 268 ja 799). Need kitsendused,  mis era palweliste koosküimiste kohta käiwad, maksamad ka nende palwemajade  kohta, mis Ewangeliumi wennaste selts EeStirahwa waimulikn elu kasuks on asutanud, kui nendes palwemajadeS mitte selleks seatud jutlustaja ehk eestseisja, kellel seaduslik tunnistus on, jumalateenistust ei pea. (HH 1691 —1697). Olgu siin kohal tähendatud, et praegusel ajal meie juures, ja nimelt Saaremaal, wennaste seltsi liikmeid  tõStanmS ei ole, ja selle pärast wõime palme pidamist kõikides maal olewatespalwemajades,  mis wist kõik wennaste seltsi poolt asutatud on, era palweliste kooskäimisteks  lugeda. Enne oli aga Saare- maal üks wennaste koguste liige töötamas, kes „Jõvri isanda" nime all wist kõigile tuttaw on. Ainult nende nõudmiste järele, mis ülemal  pool tähendatud, wõib kodust jumalateenistust  ja palwepidamist „palwemajadeS" pidada. Ja kui jumalateenistus tähendatud kohtades selle järele ka saaks peetud, siis ei wõiksgi meie juures sugugi usumäratsemist  olla- Seaduses seisab, et iga majaperemees „ise oma ja oma perekonna ningteenijate t a rw  i s" kodust jumalateenistust wõib pidada ja et palwemajades keegi, kellel seks luba ei ole, oma pää järele püha kirja seletada ega palwet pidada ei tohi. Aga mis teemad  meie usumäratsejad ja palwelised? Koduse jumalateenistuse tahawad nad peaaegu  üleüldiseks jumalateenistuseks muuta, kuhu rahwas suurel hulgal kokku kogub, ligidalt ja kaugelt, kus siis ka palwepidamist  ja pühakirja seletusi ööd läbi saab peetud. Niihästi sarnastel koosolekutel, kui ka palwemajades, on igaüks küllalt tark pühakirja seletama ja palwet pidama. Kes kõige rohkem mõistab nutta ja huluda, Jumala nime hästi rohkesti „lootegemise" juures tarwitada, hästi kaua palwet teha, maailma patu ja teiste inimeste kurjuse üle siunata waat seda peetakse meheks, sellele olla pühawaim oma andisid annud ja selle sarnaseks püüdwad kõik teised saada- Iga- Walge kindral. 8. Jutustus wiimsest Weue-Türgi sõjast. Nende sõnadega läks Petko toast wälja. Küla tänaw oli ehitatud, nagu pühade ajal. Surnukehad oliwad ära koristatud ja koi! hirmsa tapluse jäljed kaotatud. Külarahwas,  pühapäewa riietes, kogus ennast lagedale kokku ja filmitseS hoolsa tähelepanemisega  sinawaSse kaugusesse, kust Wene wäed pidiwad nähtawale tulema. Rõõmuga wõtsiwad kõik Petko waStu. Ta oli turb ja üksluine. - Wennad, ütles ta rahwale, Teie läbi jäin mina weel elusse. Teie päästsite mind surmast. Ma tänan teid selle eest. Petko kummardas sügawasti igasse külge. Aga täna kaotasin ma seda, kes mulle kallim oli, kui elu, rääkis ta edasi, - ma jäin oma Milenast ilma. Wennad, ilma temata ei maksa mul enam elada, ja ma annan oma elu, mis kellegile enam tarwilik ei ole, oma isamaale. Mina astun  Wene Wägede hulka. Wõib olla, et Issand mulle ka wõimalikuks teeb, isamaa eest oma werd ära walada. Wennad, teie huikas vu naescinehi, kelledel kodus omad kohused on pühad kohused, oma perekonna  eest hoolt kanda. Aga on teie seas ka poismehi, kelledel seesugust kohusid täita ei ole. Nende kohus on minna ja oma wendade, WenelaSte keskel oma isamaa waen- laste wastu võidelda. Kes tahtwad toitest Wene hulka astuda? Kohe astufiwad rahwa hulgast ligi wiiskümmend  tugewat, julget meest wälja. Kõik tuleme sinuga ühes!  hüüdsiwad  nemad. Ma tänan! ütles Petko. Oleks ju koguni kõlbamata olewat meil sel ajal, kus wenelased meie eest oma wcnnalikku werd walawad, kodu istuda ja seda kõik kõrwalt waadata. Läheme waenlafe waStu wõitlema. Kohe, kui Wene wäed siia tulewad,  langeme maha ja palume põlwili maas, et nemad meid oma hulka wõtaksiwad. Nad tulewad! Nad tulcwad! kõlasiwad korraga hüüded rahwa halkas. Kõikide silmad oliwad nüüd senna poole pöörtud, kust tee pääl kaugel paks tolmu pilw paistis. See pilw kaswis ikka suuremaks  ja suuremaks. Looja minema päikese kiired langesiwad heledasti läikima pajoneti metsa pääle. Huraal hõiskafiwad bulgaarlased rõõmu-joowastuses ja langesiwad põlwili, selles olekus oma vabastajate liginemist oodates. SirgedeS ridades marssifiwad Wene soldatid  edasi. Bulgaarlased wõifiwad juba nende päiksest pruuniks kõrwetud, mehelikkusi  nägusid näha. Hurraal kõlas uuesti vaimustav karjumine põlweli maas olevate bulgaarlaste  hulgast. Kolmastei st kümnes väätükk. Bulgaariaste wäesalk. See oli „walge kindrali" Mihail Dmitrijemitsch  Skobelewi wäejügu, Tema ise, nagu ikka, walges mundris ja walge hobuse selgas, ratsutas oma vaprate  krenaderide ees otsas. Kui ta põlwitajaid  bulgaarlast silmas, andis ta hobusele kannuksid ja kihutas tuhatnelja nende juurde. Kärmesti, uhkel moel pidas kindral oma tulise hobuse kinni. Tere ka, vennikesed! hüüdis ta lahkesti,  tõuske üles! Bulgaarlased töstsiwad ainult pääd üles. Kõikide südamed wärisesiwad rõõmus, kui nad ilusat kindrali nägiwad. See aga vaatas seesuguse armsa, lahke naeratusega nende pääle, mis kõikide südameid vastupanematu  võimul enese külge tõmbas. Elagu Walge kindral! hüüdsiwad bulgaarlased kõik ühel häälel. Oh, kuidas  peaksime küll teie, meie päästjate eest. Jumalat paluma! Paluge suure Wene Keisri eest Teda tänage. Tema on oma wõidukandjad  vägevad wäed, oma usuvendade päästmiseks  wälja saatnud. vastas „walge kindral," meie oleme aga ainult oma kohut täitnud. Jah, elagu õigeusuline Wene Keiser ja Tema vägev sõawägi! kõlas jälle igaühe suust üks ja seesama hüüd. Petko tõusis üles ja tõi „ Walge kindralile"  soola leiba. Ära põlga, vaid võta seda Wene