Saarlane UU Kltölimc xoiitilli ajaleht maa- ja liaaarahaiale MW Ik St Teisipäewal, 4. Augustil 1898. XV. aastakäik maksab: Saarimaal aastaZ . . t rbl. Av kp, PoolcS aastas. . . . t „ SS -4 Ilmub igal teifipäe»V<»r. —5- Kodusest tütarlaste kaswatusest. (Järg)- 11. Kodune tallitus. Kõige pahem tütarlaste ära rikkuja nooruses on tallituse puudus. Kui nad mitte ei ole õppinud iseennast tallitama, siis ei oska nad ka kuskil tallitust üles leida. Iseenese tallitamine ei pane mitte üksi kõigile wooruStcle nurgakiwi, maid ta teeb inimest üli õnnelikuks ja see inimene wöib ka teisi õnnelikuks teha, sellepärast on siis seda iseenese  lollitamise wõimu tarwis äratada ja harjutada, nõnda et see päris harjunud kombeks saab. Kõige kõrgem auu-kraad on ühel tütarlapsel ja ka naesel see, kui temast mitte pehmeid, laiskkewaid olewusi ei räägita. On ka naesterahwaid ilmas, kes wõõra inimese nähes silmakirja töösid teeb, tõsise talituse asemel ainult warju taga ajab ja sellega ennast wõõra silmas hiilgava laseb, niisugune petlik tallitus on weel pahem kui päris tõsine laiskus. Tütarlapsed,  kes aegsasti on juhitud kasulikult liigutama  ja tallitama, on niisuguse petliku warju töö eest hoitud. Alatine kodu korraldamine  ja puhastamine teeb tütarlapse elu kõige magusamaks. Ma ci tahaks siin ka mitte seda soswida, et tütarlaps alati kodu koldes istuks, üle kodu läwe sugugi wälja ei astuks ja kõigest meele lahutuse ring- konnast ennast eemale hoiaks. Ma olen juba eespool nimetanud, et tütarlapsi ka peab laskma wabalt ümbev jooksta, aga ikka teatamas ringkonnas. Mlgi ci ole luba tütarlapsel ühte suuremasse ja auuliscmasse ringkonda lennata ja ialgi seda ära põlata, mille sees ta olema peab. Mina pean kodu ja perekonda waikscks taimelawaks, kus ema armu soojus taewalikku sigidust ja õnnistust kõikide pääle wälja walab. Kõige esimeseks kohuseks teen ma emadele kõige päält kodu iseenesele ja teistele armsaks teha. Auusal ja mõistlikul perekonna emal on see tõesti wöimalik ja ta ei saa seda sugugi kahetsema, waid palju enam rõõmu ja rahu oma südames tundma- Armas on üksnes kodu sellele, kes on õppinud selles tallitama ja teda kenaks ja lõbusaks muutma, sellepärast peab ema oma tütrele aegsasti kodust elu ja tallitust kõige armsamaks teha püüdma, ja selleks on kõige parem õpetus ema eeskuju. Kõik suusõnaline õpetus, tulgu see ema ehk teiste suust, ehk saagu see raamatutest ette loetud, on kogunisti wähe selle kõrwas, mis eeskuju ja harjutus teha wõib. Ema, kes korda ja kenadust oma maja ruumides üles peab, olgu see seisuse järele uhke ehk lihtlahane, koristamata olekut ja tolmu oma tallitusringis ei salli, waid ise oma käega seda ära häwitab, saab ka oma tütrele ilma suurema kõneta niisugust korrapidamise meelt sisse istutama. Kui tütar alles nõrk on, siis ei pea ka ema mitte sundima tütrele seda kõik ära tegema, mis tema ees teinud on, waid ikka lapse jõuudu ja tahtmist mööda. Wäga sagedasti  tuleb ette, et mõned emad oma tütrid siis enam midagi tallitada ega korda seada ei lase, kui tütred nendest rohkem kooliharidust  on saanud, waid ise nende eest kõik tööd üra teemad. Sellega mõõrutawad  emad oma tütred hääst kombest ära ja äratawad nende sees pöörasid kõrgid mõttid. Niisugune asi wõib kas ema ahwisuguscst  armastusest ehk edewast körkmeelest tulla. Nad mõtlewad, et see käsi, keS klaawerit  mängib ehk maalimise pinslit kannab, siis ära rikub, kui midagi näpu otsa wõtab ehk tuld katla ala teeb. Kui weel keegi tütarlaps kõrgemaid teaduse asju uurib ehk luuletaja ainid awaldab, siis ei wõida ega tohtida niisugused igapäewase-elutallitustega  midagi tegemist teha. Niisugused pöörased nähtused on just kõwcrad teed, seepärast on tarwis nende wastu awalikult wälja astuda, nende kõweraid põhjusi õientada  ja walge ette kanda. Õige kenaduse meel, keS iseäranis tütarlapse sisse istutatud  peab saama, ei näita ennast mitte selles wälja, et edewasti riidesse panna, waid selles, et meie aja elu põhjusnõue parajus on. Naesterahwas peab mõistma kõige lihtsama abinõudega kannidest ja kenadust ette kanda ja oma ojawast enese walmis- Öö katte all. Kurblik kujutus külaelust 7. Kirjutanud L. l.oilesn. Julius näis wäga nõrk olema ja mõlemad  naesterahwad arwasiwad, et ta mitte tänast ööd üle ei saa elama. Wastu homikut  jäi ta magama. Mõned päewad lüksiwad mööda ja Juliuse lugu ei olnud sugugi kiita. Surm jäi temast küll esiotsa weel eemale, aga raske palawik tuli temale pääle ja ta hakkas kangesti  jamsima. Helenel oli temaga palju waewa ja tüli ja sellepoolest weel rohkem, et Alma päewal wäljaS töölkäis, sest siis pidi ta ainuüksi haige woodi ees istuma, teda rawitsema ja tema sonimist ja hullamist päält kuulama ja nägema. Arst, kes teda paar korda nädalas waatamas käis, wäristäs  pääd ja andis wähe lootust. See oli kole ja piinlik aeg, waescle õnnetumale Helenele. Ühel päewal, kui Helene jälle Juliuse woodi eeS istus, jampsis see nii koledasti, et wägifi hirmu pääle ajas. Helene oli aga niisugusis asjus kaunis julge ja külmawereline  ja ta ei pannud sonija sõnu palju tähele. Korraga aga kuulis ta sõnu, mis nagu elektri löök temasse puutusiwad. JuliuS oli oma silmad põranda poole pöörnud  ja wahtis koleda ja pool tarretanud silmadega Helene pääle. „Sääl on Joosep!" hüüdis ta koriseja häälega. „Jah, sääl ta on. Ta elab wecl jah weel! Ta tahab kisendada  . . . Oota ma tõukan oma noa kord weel sinu kehasse . . . ! Sa pead surema . . . surema . . . l —" Hirmus erutus liikus Helene näu pääl; ta kargas uksest wälja, et seda koledust näha ei tahtnud. Õues jooksis ta esiteks nagu hull ümber ja kiskus omal juuksid pääst. Wiimaks aga langes ta kummuli maha ja kattis käed silmade ette. Mis hirmust saladust awaldasiwad need sõnad temale? Eduard oli ilmasüüta tema mees merine mõrtsukas! Hirmsamat hoopi ei wõinud ta enam oodata. Korraga kargas ta maast ülesse ja jooksis tuppa. Hirmus wiha ja kättetasumise himu asusiwad tema südamesse. Sääl seisis see hirmus inimene nüüd -võimatumalt tema ees. Hirmus mõte käis Helene südamest läbi, aga ta jättis selle nõuu katki, sest see tähendas niisama palju, kui ühe surnule kättetasumine. Ta püüdis oma ägedust natukene waigistada. Jälestusega waatas ta nüüd selle merise mõrtsuka pääle, kellele ta ise Issanda püha altari ees oma tõutust  sõna annud oli ja teda surmani armastada lubanud. Siin tä ägas, pöörles  ja jampsis nüüd oma hirmsa patu pori sees! Ja Eduard tema ilmasüüta silmapisarad kisendasiwad üles igawese kohtumõistja  poole . . . Weel ei teadnud seda keski, weel seisis see hirmus töö ja eksitus pimeda öökatte all marjul. Aga kas ta pidi teda päewa walgele tooma, wõi teda igawesti pimeduse sisse jätma? Eks olnud tema see, kes oma tunnistusega ilmasüüta Eduardi nii hirmsa nuhtluse alla saatis! Pidi ta teda päästma ja õiget ja päris kurjategijat ülesse andma? Aga päris mõrtsukas oli jo nüüd tema mees ja andis ta selle ülesse, siis trehwas see hoop teda ennast weel kõige walusamini. Kõik näitas tema meelest nii hirmus kahtlane.  Need mõned sõnad, mis Julius jampsides rääkis, wöisiwad ainult tema enese, aga mitte teiste inimeste eeS uskumist  leida. Wiimaks jäiwad Helene mõtted jälle natuke rahulisemaks, aga seda rohkem tundis ta, et kõik ilm nüüd temale kadunud  oli. Helene kartis, et Julius neid weel sonima saab ja et Alma neid kodu tulles tema suust kuulda wõib. See kartus oli aga asjata, sest Julius ei jampfinud pärast enam sugugi ja kui Alma õhtul kodusse tuli, wöttiS Helene nõuks, seda asja tema eest koguni salaja hoida. Juliusest ei hoolinud  Helene nüüd enam sugugi; kas ta suri wõi elas, see näitas temale nii üks puhas. Sellel aga ei olnud nüüd enam suuremat rawitsejat tarwiski, sest et ta nüüd jõudsalt  paranema hakkas. Külm talwe jõudis. See on aeg, kus ühel haiglasel inimesel oma tõbe palju raskem parandada on kui lahkel suwe ajal, sest et nii hästi wõimalik ei ole, wärsket puhast õhku saada, mis niisugusel korral