Saarlane 10. Teisipäewal, 6. Märtsil 1890. VII. aastakiiik. „Str«rrlct-srs" maksab: Ilmub igal toifipä>6sVt»r. Knresaarcs kanbanulitsas nr. 17. Saarlase toimetusele, Kuresaares. -.H.— UM KiciSlimie poiitike lljliicht maa- ja liaaarahmalc. UM Sõbralik sõna noore rahwale. iii. Noore rahwa seltslikust elust. Meie Saarlased oleme oma seltsliku elu poolest weel hea tüki teistest Eestlastest järele jäänud, esiteks, et meie wanemad weel seltsliku elu kasu õieti ei tunne ja teiseks, et meie noor rahwas ise ka weel õiget seltsliku elu ei tunne ega elada ei oska. Täna katsume nende kahe asja üle pisut kõneleda. Mis see seltslik elu siis õiete on? küsib ehk mõni taadike ja emmeke. Armsad nõnda küsijad, kõik seda nimetakse seltslikuks eluks, kus noor rahwaS ühes koos endid käiwad rõõmustamas, nagu: laulmas, mängimas  jne. Ehk ütlete mõni nüüd: Oh see on jo seesama mana ümber hulkumine, millest „ Saarlane" tihti kõneleb. Ei ole! Kui igal asjal oma aeg ja paras paik on, siis ei tee see kedagi rojaseks waid ta kosutab ja elustab igat noort inimest. Inimene  on jo selleks loodud, et ta peab ühcteisega  seltsima, aga ikka õigel ajal ja möödul. Waatame nüüd kord kuidas meie noor rahwas oma seltsliku elu elab. Waadake: noor rahwas korjab endid pühapäewa õhtutel kortsudesse, joomad endid joobnuks ja kui siis ka meel mõni neiu nende sekka juhtub, siis on möllamine lahti, mille tagajärjed wiimaks korratumad ja halwad on, mahest ka kibe kurwaStuZ. Kas siis meie noor rahwas ei oskagi varemad seltsliku elu elada? Pean ütlema: ei! Kõige rohkem süüdi mõistan ma niihästi  maa kui ka linna noorde meestele; igakord kui nad neidudega kokku juhtuwad, siis ei tunne nad mitte, et neidudega ettewaatlikult peab ümber käima. Nende kõige suurem lust ja rõõm näikse igakord olewad ellakesi ühest nurgast teise taga ajada ja nendega seina ääri mööda kõiksugu  tolmu ja pori ära pühkida. - Mis peab waese neiu süda siis ütlema, kui ta näeb, et ta puhtamad riided nii saamad ära kortsutab ja tolmuga segamine aetud. On ka küll neid, kes seda hea meelega näikse salliwad, sest nad on jo sellega juba harjunud  ja ei ole paremad moodi näinud; nad tunnewad ka sellest meel rõõmu. Ehk kui wahest ka neiu wastu paneb, mis wõib üks õrn tütarlaps ühele meesterahwale ometi teha! Juhtub mõni kord et tants kusagil lahti on, noh waadame kuidas sääl siis loud lähemad. Ega meesterahwas sääl palju siis ei küsi, kas neiu tahab wõi ei, ehk kas neiu oskab ülepea tantsida maid ta peab aga tulema, kui mitte heaga siis kurjaga ja suure rabelemisega. Üsna halb on mõni kord waadata kuidas noored mehed tüdrukuid ühest koost ära kiskuwad, kus juures wahest ka riided käristc-.ud saamad. On siis wiimaks nii kaugel, et neiu põrandal on, siis on küsimine: kas meesterahwasgi ülepa tantsib. Maa kohas on wäga wähe neid meesterahwaid, kes tantsida oskab, aga ega sest siis lugu pole, kõik peawad tantsima. Häda on waata kuidas nad kargawad, ühest nurgast teise, millel wahest halb tagajärg nähtawale tuleb. Ka juhtub linnas sagest seda ette tulema, et mõni ennast küll tantsu põrandale seab, aga ka meelgi teiste käest tantsu ära rikub. Parem on, et niisugused päält waataksiwad ennegu teiste wahel endid pöörlewad. Armsad noored mehed! Niisugune seltSlik elu pole kellegi õige elu; püüdkem natuke paremad mõistlikumal wiisil. Aga missugune  siis õige mõistlik ja rõõmus seltslik elu on? küsib mõni. Püha kiri ei keela meile mitte rõõmus olla, waid ütleb: Kõik sündku auusal wiisil! Õige seltslik elu maal on nii, et noor rahwas kokku tulewad, ühte ehk teise peresse, kus ka wanemad wõiwad päält waadata. Säül saagu siis ringmängusid mängitud, lauldud, kui soowitakse ka tantsitud ja õhtul jälle aegsaste kodusse mindud. Noored mehed peawad palju peenemalt ja haritud kombel neidudega ümber käima, ega mitte mägise ühte ehk teise kohta sundida. Ka jäägu see paha mood hoopis maha, et neidusi saab seina ääri mööda edasi rullitud, kus nad omad riided ära määriwad, sellega teete endid halwaks nende õrna lillekeste meelest, ilma kelleta see ilm kui üks kole kõrb oleks. Neiud on jo Tark Elsa. 9 üle öö oli kewade kätte tulnud. Eile, weel, kui walitsuse nõuniku majas tantsutükisi  klaweri pääl põrutati, peksimad lumi ja rahe hood wastu heleduste walgustatuid aknaid, kuna täna ilus soe kewadene päew oli. Et kewade tõeste tulnud oli, tunnistas ka Wittsurti wana süld, mis iga jäüminekuga linna mahajätta ning mere poole reisida tõutas. Kolmkümmend pitka aastat waigistati  kodanikust selle lubamisega, et niipea, kui ajad paranewad, siis uus süld muretsetud  saab, aga kuidas näha oli, ei tahtnud aga ajad paremaks minna; süld jäi tegemata,  ehk iga aastased parandamised kokku arwatud juba rohkem maksma oliwad tulnud kui uue sülla ehitamine. Wittsurti elanikud oliwad enestele selle üle ühe wanasõna teinud, nemad ütlesiwad ikka, kui ühest asjast, mis kaua tuuris, rääkisiwad:  see sünnib siis, kui uue sülla saame. Sülla päält pitkuti jõge oli mõisamaade wäga ilus, kõrged künklikud kaldad, suurte ilusate tamme metsadega kaetud. Nimetatud metsade üle oli terwe linn suureline. Igal aastal suuwistel pühadel ruttasiwad manad kui noored linnast wälja rohelise paale, aga õnnetuseks tuli siis, kui rahwas paraja-Zte senna jõudnud, enamiste igal aastal, tubli hoog wihma, mis mitmed kübarakesed suutumaks, nendeõrnate kandjatepahanduseks ära leutas. Igal uuel aastal mindi aga, kõiki endist pahandust unustes ometi jälle senna, kus pidulik wastuwõte kõiki ootas. Metsa oliwad telgid ülesse säätud, kust õlut, Wiinist toodud worstisi, sooja saiju ning kookisi ihu ülespidamiseks jagati, kaks karusselli, üks hiigla naisterahwas, sõjapildid suureks tegewa klaasi taga, ning üks inetu härja pölweline.kesJngliSmaalt ööldi olewat, pidasiwad rahiva waimu eest hoolt, et ka see nälga tundma ei pidanud. Suurem linna jagu oli jõe õhtu pool külje pääl, sääl oliwad ka linna kirikud, raekoda, kasarmid, jalutamise plats aid ja soldatite õpetuse plats. Homiku pool jõge elasiwad ainult üks jägu kergest ratsa mäest, nende ohwitserid oma perekondadega, üle selle waesemad kodanikud, kui ka mõni perekond  rikamaid, keSniisuguseid korterid, milledel ajad kõrwaS oliwad, armastasiwad. Homiku poolse jõe külje pääl elawad inimesed pidiwad wäga hea tormisega olema, käik üle pitka sülla nõudis seda, sest sääl wedas tuul ikka nõnda, kui tahaks tema wiimase hilbu inimese ümbert ära kiskuda; wihma warju üles löömisest ei wõinud ka juttugi olla, ning nende põhjuste pärast peeti neid, õhtu poolsetest kodanikudest ikka poolteks Lapulasteks,  kes juba midagi wälja kannatada wõiwad. Wõerfil käimine õrnema soo wahel, ei wõinud tuntud takistuste pärast wäga elaw siis ka mitte umbest olla, talwel ei wõidud külma, suwel aga wäga palama päikese ning tormatud sülla pärast ühte teist waatamas käidud saada. Walitsuse nõunik oli ka üks nendest, keS wärskct õhku ning priimat elu armastas. Otto ja Gusti pidiwad wärskes õhus nõnda palju kui ise aga tahtsiwad, ühes wõima jooksta, ning teiseks elas Kurt ka sääl pool jäus. Ehk taewas selge ja sinine oli, ulus tuul ometi eilase jõuga üle wana sülla. Otto ja Gusti tuliwad koolist, pooljooksteS rutafiwad nemad üle sülla. Linnas, nõnda nimetati õhtupoolne jägu, homikupoolne tohtis ainult alewi nime kanda, ci käinud wend ja õde muidugi mõista mitte ühes koos. See ei läinud ometi korda, et Otto kui gümnasiumi koolipsis weel tüdrukuga mööda uulitsaid oleks jooksnud, aga sülla juures ootsiwad nemad teine teist ning läksiwad siis säält ühes koos koduse. Oliwad nemad kooS, siis ei olnud nemad iial teisiti kui riius, aga sellegi pärast ei wõinud nemad üks teiseta elada. Gusti surus riideid, wihmawarjuga, mida tema näuks seltsiwõtnud, oma lahja keha wastu. Tema wäikesed ergud silmad waatasiwad  suure nina marjust wahet pidamata ühest kohast teise, kas midagi iseäraliku näha ei oleks. Otto sammus, raamatuid mis koldse rihmaga seutud oliwad kõigutades, tema körwas. Raamatuid raanitsaga selgaS kanda, oleks küll palju mõnusam olnud,