Saarlane NN ?sliiik« miels! «aa- ja li»»«r»h«»lt MD sl° 40. Teisipäewal, 6. Oktobril 1898. XV. aastakäik maksab: Saaremaal aastas > , 1 rbl. liv kp. poolsS aastas....!,. T 3 „ --K-- Ilmub igal Maksuta töö wallamaja juures. Mitmes wallas Saaremaal on see pruugiks,  et wabadikud wallamaja juurde ilma maksuta töösse kutsutakse, nagu puid saagima  ja lõhkuma, parandaid küürima j. m. Missuguse seaduse pääle see pruuk põhjendatud,  on teadmata. Et see pruuk rahwa elusse mõjuwalt puutub, tahame siin sellest paar sõna rääkida.  Wõib olla, ehk aitab see pruugi ära kaotamiseks. Käsk antakse wallamajast nendele ja nendele wabadikudele, wallamaja  juurde tulla selleks ja selleks päewaks, seda ja seda tööd tegema, mille juures pea igakord kutse sedeli teise külje pääl tulemata  jäämise tagajärg on tähendatud. Wallamaja  juurde maksuta töösse peab siis inimene  tulema, kurta ka oma maksud, miswalla ülewel pidamiseks tarwitud saamad, korralikult  on ära seletanud. Tema peab seda tööd, nõnda ütelda, ainult sellel põhjusel tegema, et ta walla piirides elab, kuna teised niisamasugused wallaliikmed, kes walla piiridest wäljas elawad, niisugusest tööst midagi ei tea. Miks pärast nii? Seaduse järel on walla ülewel pidamise kulude kandmine üleüldise kõikide walla maksumaksjate kohus, selle pääle waatamata,  kas ta puumamees ehk wabadik ou. Üks walla liige ei ole walla ülewel pidamiseks mitte enam kohustud maksma iga tegema, kui teine. Sellel põhjusel saamad la walla üiewai pidamise kulud iga aasta walla maksu maksjate hingede püüle üra jagatud ja nõnda nimetaiud „walla maksu" nime all sisse korjatud. Niisuguste kulude hulka armutakse tõik, mis eeltulewal  aastal walla ülewel pidamiseks tarwis on, nagu walla hoonete ehitused, parandused,  kütmised, walgustamiscd, wallaametnikude  ja teenride palgad jud. Muidugi ci wöiks siis säält puude saagimist ja lõhkumist, põranda küürimist ega muud teist tööd wälja jätta, mida wabadikudele nagu iseäraliseks kohuseks pääle pannakse. Eks ole ju need tööd ka üks osa walla ülewel pidamisest. Igal wallawanemal peab ju tõesti aasta algul teada olema, kui palju puid eestulewal  aastal walla hoonete ülewel pidamiseks  tarwis on, missuguses pikkuses ja kuida nende hind, muidugi teada läbikautselt. Niisuguse rchnungi paneb wallawanem wolikogule  ette ja see määrab õige summa. On raha määratud, wõib puid osta, missuguseid  just tarwis on. Ning sellega on kõik pärast poolne wabadükute saagima ja lõhkuma sundimine lõpeialud. Km ehk wahest peaks tarwis olema paar puu halgu pooleks saagida wõi lõhki lüüja, see ei teeks wist walla maja wahimehcle wõi ahjude kütjale sugugi kurja. Seesama sugune lugu on ka põrandate küürimisega. Küsib ehk mõni wahest seesuguse tööle sundimise  põhjuse järele, siis öeldakse, et wabadik  pidada seda tegema. Soowitakse aga ligemat teatust, siis pole põhjuseks muud kui: „See on enne nenda olnud ja see on ka teistes waldades nii," ning muud kindlamat  midagi. Kas aga see enne olnud ja teistes waldades olemas pruuk seaduse järele  õige on, seda ei wõta need, kcllel selleks  wõimu on, mitte waewaks ära kaaluda. Selleks tööks ei kohusta aga wabadikku üksgi seadus ega wõim. Ka ei wõi selleks üksgi wolikogu  otsus põhjuseks olla. Kui ka niisugune  otsus oleksgi, siis ei ole sellel ometi miski tähendust, sest et ta seaduse nõudmisega  kokku ei käi. Wallawanem oleks sarnase  otsuse täitmise läbi kahekordselt süüdlane,  esiteks, et ta seaduse waStalise aSja wolikogu harutamise alla tulla laskis ja teiseks, et ta seaduse waStalist otsust täidab. Seadus kohustab maksuta tööle andmisele walla kasuks ainult korratumaid, aga mitte kowapäralisi walla maksu maksjaid, milledest  wist kusagil maldas puudus ei ole. Niisugust inimesi tarwitatagu siis walla maja tööde juurde, kui seda tarwis on. Ülema! kirjeldatud kord on aga wabadikule, kui inimesele, kes nõnda ütelda „kümne küünega" ennast ja oma peret peab ülewel pidama, üliwäga raske ja kahjulik, sest iga päcw ehk Lund, mis ta ilma maksuta tööd teeb, rublad ehk kopikad tema wäikesest sisse Wassiili Tscherepow. Keiser Pauli I. elust ajalooliku teaduste järele zirjutanud H. oon Lankenau. Eestistanud A. S. Arusaamata, kust stllcl wiisil temale üks kiri tulla wõiS, tegi ta seda ruttu lahti ja hakkas lugema- Mida kaugemale ta lugemisega  jõudis, seda rahutumaks ja tumedamaks  läks tema pilk. Ta lrgeS: „Ma kirjutan Teile, kallis, kõrgesti auustatud krahwinna Tosnast, meie esimesest puhkepaigast kaugele, ilma harimata Sibcrimaale  minnes. KaS wõisin ma üht niisugust selle õnneliku päewa hakatuses loota? Teie olete ehk juba seda õnnetumat sündmust kuulnud, mis meie rügimenti ja sellega ka minuga juhtunud on- Ometi selles kõiges on süüdlane õnnetu arusaamise puudus. Kas on seda wõimalik uskuda, et kuskil keegi päälegi terwe rügement nimelt keisri käskudele sõna kuulmataks on jäänud?! Kõige wähemalt ei kanna meie oma praeguses  õnnetumas olekus keisri käsu wastapanemise  süüdi, sest et meie seda sugugi kuulnud ei ole- Wali, wasta tuul tegi wöimatumaks keiserliku sõnadest aru saada, mis ta meile just otse wastu seisw ai tuult awaldas. Mina, ja ka minu seltsimehed, nägime kül, kuidas Keiserlik Majesteet meie ees otse edasi kihutas, aga waljude seaduste põhjusel ei tohtinud mina ega üksgi teine vhwitseridest ilma täieliku ülema käsuta edasi sõita, kui meie kül aru saime, et Keiserlik Majesteet üht waenlase pääle hakkamise  sõita tahab teha lasta. Pääle selle olime meie muntsertamise juures juba küllalt eksitusi teinud, siis ei tahtnud meie enam seaduste ja sõjakorra waSta patustada ja jäime sõnakuulelikult paigale. KudaS sellega ka oli, nüüd on asi lõpetatud, wiga ci ole enam wõimalik ära parandada. Meie läheme nüüd Siberisse, sellesse harima tasse, külmasse tagcndikudesseomasöjaiikkuclu käiku lõpetama, kus meie enam ühegi armu pääle loota ci julge. Ühte aga teeme meie, juhtigu meid kare saatus kuhu ta iganes tahab, meie ei taha itmasgi keisri ega isamaale truutumaks  jääda. Nõnda mõtleme meie köit! Olgu sellest küllalt. Andke andeks, körgesti  auustatud krahwinna, et nii pikkalt iseenesest ja oma hädast olen rääkinud. Arwake mind ilmast ära kadunute sekka, mida mina ka praegu olen ja lubage mulle meel, minu wiimast patutunnistust wasta wõtta. Kõige rõõmude ja suurt sugu hiilgama ilma keskelt, kes Teite ümber on ja Teid auustawad, ei saa Teie, krahwinna, ühtegi leidma, kes Teid nii truusti ja soojasti oma südames kannab, kui inina seda tegin. Nüüd, kus mul kõik lootused jälle nägemiseks  otsa on lõppenud, julgen Teile seda ülestunnistada. Nii kaua, kui ma Teie juures olin, hoidsin ma seda tundmust salaja  omas rinnus, ei julgenud seda Teile mitte kuuldawaks teha. Täna on see kogunisti  teisiti. Teie mälestus saab mul ainuke troost Siberi jäe lagendikudes olema. Teil saab sääl ?a üks truu armastaja süda olema, kes kuni surmani üksnes Teile tuksuma  ja Teie hääkackäigu eest paluma saab. Jääge Jumalaga igawesti! Wassiili Tscherepow."  Kirja läbi lugedes kahwatas Elise nägu surnu karwaliseks ja suured pisarad moolasiwad mööda põski maha. Tscherepowi sõnadest sai üks saladus awalikuks, mida ta waewalt aimanud oli, ja see leidus oli tcmulc, selles kurwas sõnumikus, meele järele, magus ja troostlik. Mikspärast? Selle üle ci wöinud ta ise mingisugust aru teha. Preili Nelidow oli selle aja sees, oma töö juures istudes, hoolega lugeja muutmise tähele pannud ja püüdis eht naesterahwaliku uudishimuga selle punastase, häkkilise kahwatuse  ja wümaks woolama silma-pisarate saladust ja kirja sisu teada saada. „Elisc, mu laps, mis seeon, Teie nutate?" hüüdis preili Nelidow pool ehmatanud osawötlitü  näo ja häälega. Mikspärast seda? Mis on sündinud? Jumala pärast! Mis tõi Teile see õnnetu kiri?" „Jah, kiri on süüdlane, et ma kurb olen, ometigi ei ole ta õnnetu," sosistas Elise silmapisaratega, „see kiri on üks armas, kallis mälestus. Minu Jumal, minu Jumal!  kuidas wõiks küllsellcle õnnetusele abiks olla?" „Mina ei saa Teist mitte aru, armas  Elise, kus on tarwis abiks olla? Kas ei ole mitte auusa kombe wasta seda küsida? Teie teate ju, et jagatud walu, pool walu on . . . " „Siin on, lugege ise . . . "