Postimees 2 30. Esmaspiiewal, k. webruaril. M. Kolmaskümnesüheksas aastakäik Kolmaskümnesüheksas aastakäik. Tellimise hind on: Postiga aastas S r, k, PoStita aastas 4 r, k, „ '/> 2„ W „ „ „ 2 „ 'V4 „ 1„35 , , 1„ - kuus —„5O „ kuus 40 „ Iga üksik numnier 3 kop.,' Kuulutuste petit-rida 0 kop., lehe eesotsas-20  kop. Tellimisi ja kuulutusi wõtawad wastu: Jurjewis (Tartul: P. Tchmidt, Mäesepp, Millistfer. Reinbaum, Lell, Zirl, Weidemann. Kurig Tallinnas: „Postimehe" talitus Harju wärawaÄ K. Buscb. .itluge Strohm, Niphardt Tõnismäel,' Troll. Pärnus : Treufcldt, Dreimann, Erikson, K. Kosorowsky. Toris: A.Martson. Tindis: .Arschbaum.  Uue-Wändra: K. Toniberg. Kärus: H. Lemberg. Hallingas: Kuusk. Wiljandis: Karow, Leoke, Leppik. Waiwaras : J. Muthmann. Tuureslaanis:  A. Hakkaja. Karksis: kirjutaja J.Jlwes. Põltsamaal: Leihberg, Jürniann, J. Terras. Qtepääs:  „ Edasi" seltsi presid. C. Eisenschmidt. Nuustakul  : Eichenfeldt. Wõrus: Vielrose, Gafsron. Walgas: Rndolff, P. Grünfeldt, K. Hiob. Rakweres:  Kuhs, P. Erna ja N. Erna. Kilingi- Nõmmes: J. Reimann, T. Tammann, Kawilda: kaupmees C. Grünberg. Qldres: J. Lammas. Paudiweres: Inglist. Timonas : köster E. Peterson.  : A.Roht. Nartvas: Grigorjew, Schön beog, Wacker. luhkentalis: Paap. Kreenholmis: kuusmann. Paides: Sei!selbcrg. Kalles: Luuk. Keilas: Maaberg. Nosenwaldt. C. Tambach. Haapsalus  : A. Koppel, Kimberg. Kuresaares: Lange- Waiknal: Weidermann. Peterburis: Leopas, Annbanm. Gatschinas: Wainow. Uuleö ma! päerva! roäüja^ üksnes mitte pühapäetvadel, suurtel pühadel ega kroonupühadel. Toimetus on Peterburi uulitsas nr. L (Henninqi platsi ääres) K. A. Hermann'i trükikojas. Tallinnaö on „Postimehe" talitus Harju wärawas, Tesloui majas. Toimetuse adress liht- ja rahakirjadele toimetusele, Dpoovi.; Wene keeles: Lo rao Liu „Postimees", Tncha^mai^. Rahu. Nagu kurja südameline riinarmastaja  tüli wõib tõsta ja teisigi tülile kihutada ning selle läbi waewa walmistada ja hukatust  saata, nõnda wõib ka rahuarmastaja  wiha - mehi waigis:ada,  riidlejaid lepitada ning selle läbi miljonisid õnnetuse ja häda eest hoida, nagu kõrgestõnnis  Keiser Aleksander 111. tegi. Wägew riiu-armastaja ja wägew rahn-armastaja on mõlemad  tähtsad; mõlemate poole waatawad miljonite silmad, mõlemate  nimesid kuuldes ja nimetades  tuksuwad miljonite südamed, ehk küll tundmused kumbagi wasta isesugused on: Riidleja wasta wäristaw hirm, põlgdus, wihkamine, rahu-armastaja wasta tänu, rõõm, armastus. Ka wiimane  ots on teisel teist sugune ja läheb enamasti see püha kirja sõna tõeks: „Oigete mälestus jääb õnnistuseks, aga õelade ots on hakatus." Nõnda on lugu ei mitte ükspäinis walitsejatega/  waib iga inimesega. Iga riidleja saadab oma ümbiusesse waewa ja häda, wäh  emalt meele tuska, sellejärele suuremas wõi wähemas riugkonuas,  kuda tema seisukoht wõi kokkupuutumine teiste inimestega on. Selle wasta wõib aga hääsüdameline,  rahuarmastaja inimene  oma ümbrusesse  niisama  seisuse järele kitsamas wõi laiemas ringis, lõbu, rõõmu ja meelehääd sünnitada. Et rahu - armastus inimest ennast ja ka ligemist ennast ja ka ligemist õnnelikuks teeb, seda teab igaüks, ka tahab igaüks õnnelik olla, sellepärast wõiksime küll arwata, et kõik inimesed rahu peaksiwad nõudma, tüli ja riidu põlgama; aga, nagu näha, on palju niisuguseid, kellele tüli palju armsam on kui rahu, kes sellest suurt meelehääd leiawad,  kui nad tüli saawad tõsta, ja naabrite südame-rahu rikkuda. Kust see tuleb? Lihtsalt seletatakse  seda „pärispatuks", mida inimene sündides oma wanematest  pärib. See on tõsi küll, et laps wanematelt, ilmale tulles  wanemate hääd ja pahad omadused ligi saab; aga need on alles nõdrad idukesed, nagu laps isegi ilma tulles nõder on, ja kaswawad aegamööda suuremaks,  sellepärast on kerge aru saada, et siin kaswatusel suur mõju on; sest kui pahad asjad kaswatusest rohkem kosutust saamad,  kui hääd, siis kaswamad uad ka jõudsamini ja saamad tugewamaks, nõnda et nad mõnede  juures, kes kaswatusel pahadele  omadustele õige rohkel mõõdul on kosutust saanud, hääd omadused suutumaks ära lämmatawad.  Aga mitte üksi lapsepõlwine kasmatus ei mõju häid wõi pahu omadusi kosutades inimese pääle, maid ka täieea põlwes, kaswatawad  neid omadusi seltsilised ja sõbrad, kelledega inimene ühes elab ja ümber käib. Elukoolis õpime wäga palju ja harjutus teeb mõnesgi asjas üsna meistriks, ka rahu wõi tüli nõudmiseks on lapsepõlwisel kaswatusel  suur mõju; aga mitte wähemaks ei wõi meie ka pärastises  elus seltskonnaga ümberkäimise  mõju arwata. Need inimesed, kes lapsena rahuarmastawates  perekondades ülesse kaswamad, jääwad siis elu otsani rahu-armastajateks, kui nad noore inimese põlwes rahuliste seltsilistega  ümber käiwad, kuna need, kes pärast lapsepõlwe pahade seltsilistega, kes tüli rohkem, kui rahu armastawad, ühes peawad elama ja ümber käima, palju rahu - armastusest kaotawad  ja selleasemele jälle kiusu ja tüli maimu omandawad. Sattuwad aga need, kes lapsena riidlema tes perekondades on ülesse kaswanud, pärast rahu-armastawate  seltsiliste hulka, siis mäheneb  ka nende tüli-himu ja nad hakkamad enam rahu nõudma; sellepärast peaks iga manem rahu-waiinu oma lastesse püüdma kasmatada, aga ka selle eest hoolt kandma, et laps pärast omale seltsilised saaks, kes rahumaimu  temas aitawad kinnitada ja kosutada. Et aga rahu-armastajaid  seltsilisi leida wõiks ja nad mitte rahwa seast sootumaks  ära ei kaoks, selleks astugu  iga hää rahwa-sõber sõnaga ja eeskujuga appi, sellepärast pööran ma täna ennast laste wanemate poolt ära ja kõnelen nendega sest asjast pärast poole pikemalt. Nüüd panen palme rahma juhatajate nimelt kõige päält ajalehtede toimetajate ette, et nad tüliwaimu külwamise rahwa sekka maha jätaks ja selle asemel rahuwaimu kosutaks ja kasmataks. Meie teame kõik, kui suur mõju kirjandusel lugejate kohta on, iseäranis nooremate lugejate kohta. Kes tähele on pannud, see teab, et pea igal inimesel, kes kauema aja ühte ajalehte on lugenud,  oma loetawa ajalehega ühed soowid, Püüded ja kõnekäänudgi  on, iseäranis wõetakse pilke-sõnad ja naljatilgad, mis kudagi teisi haawata wõiwad, kõige armsamalt omaks. Kui keegi, kes kõiki Eesti ajalehti korraga mitu aastat on lugenud, rahwaga ligemalt läbikäib,  nende juttusid, naljakaid ütlusi ja torkawaid pilke-sõnu kuuleb, see wõib kergesti aru saada, kes nendest selle wõi teise ajalehe lugeja on. Isegi mõista, on lugu nendega nõnda, kes ühte ainust ajalehte mitu aastat loeb; see ei jää küll nii ühepoolseks, aga temagi waim muudab ennast selle järele, millega  ta toidetud saab: Loeb ta ajalehtedest ikka alatasa kiustejuttusid,  siis tikub seasama wiga otse poolwägisi temasse ja wõib ainult siis sest wabaks jääda, kui tema waimuharidus kõrgel järjel on, nii kõrgel, et nende waim juba hää Loiduga nõnda täidetud on, et ta enam halba wastu ei wõta. Jutunurk. Walge haud. Inglise kirjaniku Hugo Contvay romon. Eesti keelde P. Grünfeldt. Palme ja tõotus. Minu eluloo lugeja, ehk õigemini, selle järgu lugeja miuu eluloost, mis igapäewasest elust isesugune on, leiab mind ekpmaft ja komistamast. Ma olen rängasti eksinud ja ainuke põhjus,  mis ma enese wabanduseks ütelda wõin, on armastus e-wägi ja inimese loomuse nõrkus. Kes neid pehmitamise Põhjusi maksmaks ei pea, ärgu lugegu seda, mis ma siin kirjutan.  See inimene on minu wastu liig hää, mina olen temale liig inimlik;  sõbraks saada meie ei möi, parem jätku ta siis lugemata. Oma lapse-east, oma poisikese ja nooremehe põlwest ei ole mul midagi jutustada, sellepärast algan kohe meheeaga  pääle selle ajaga, mil nooreea  imerohked unenäod aegamööda kustumad, s o. tumedamaks muutuwad,  ja meie oma tegude tagajärge hakkame ära kaaluma; mil meie jõud, meie julgus, meie maim täieks on saanud ühe sõnaga: kolmanda aastakümne alguga. Mis ma sel ajal olin? Kurb, kõigis  lootustes petetud mees, ilma auuahnuseta,  ilma homse päewa ette muretsemata, ilma elusihita. Ma hingasin ja jõin ja jõin, loomuse käsku täites tõusin hommikul  üles, soowiga, et päew juba otsas oleks, ja heitsin õhtul magama, küsimata,  kas mu silmad weel millasgi lahti lähemad. Ja mispärast seda kõik? Kui seda teada tahate, siis tulge minu juurde, kui talweõhtul üksinda tule ääres istun, ja katsuge minu mõtteid lugeda. Laske eneste waimusilma ette need pildid tõusta, nagu nad minu ümber heljumeid; wõtke minu mure, minu põlgdus, minu armastus omaks; lähedalt,  tehke, nagu oleksite teie mina. Meie mõime seda tagasiwaatust rõõmuga algada, wõime selle päema juurde tagasi minna, mil mina, Basil North, pärast läikiwalt läbi tehtud eksami, õiguse sain, oma n>me ette I)r. ruect. panna ja oma ametit, inimeste walu wähendada, algasin. „Auus amet," saate teie ütlema, nagu mina seda siis ja meel täna kordan, „sisurikas, kasulik amet!" Teie saate mind siis nägema, kuda ma täis julgust ja lootust, raskele tööle malmis, ühte suuremasse liuna lähen, et oma tegewust algada; saate nägema, kuda ma, pärast esimesi wõitlusi, elama hakkan ja kuda mu nimi päew paewast kuulsamaks saab, nii et mu tulemit kindel on. Siis saate teie nägema, kuda üks kaunis unenägu minu elu lühikest aega ilustab, kuda ta jälle kahwatama hakkab ja wiimaks pilkane pimedus tema asemele astub; teie saate seda naist nc gema, keda ma armastan. Ei, see on eksitus! See oleks asjata!  Ainult mina üksinda wõin Philippad  näha, nagu ta seekord oli ja weel täna mu ees seisab. Oh Jumal! Kui ilus ta oli kõiges herrandlijes olemises kui üsna teistsugune kõigist teistest kiidetud iludustest  ! Lõunamaa soe weri woolas tal soontes ja ilustas ta pruunisid põskesid. Tema ema oli inglane, tütre iludus oli aga Hispaniast püri- tud. Tema isa oli andalusialane ja suri, kui Philippad alles kätel kanti. Aga kõigest sellest wõõramaa ilust hoolimata oli Philippa ometi eht inglane ja tema Hispania sugulased oliwad talle täitsa wõõrad, sest tema jalg ei olnud meel sinna saanud; ka Hispania keelt ei mõistnud ta. Tema oli Inglise-maal sündinud, kus tema isa kelle seisust ma teada ei ole saanud hulga aega näitab Alanud  olema. Kudas ma teda armastama hakkasin?  Parem oleks kui teie küsiksite, mil ma temaga esimest korda kokku juhtusin, sest sel silmapilgul, kui see sündis ja mmu pilk tema pääle langes,  sai mulle selgeks, et ainult tema armastus minu elule wäärtust ja sihti anda wõiks. Selle silmapilguni  ei olnud meel ütsgi neiu minu südant rutemini tuksuma pannud, ja kui ma romanideft lugesin, kuda armastus  südame mangi wõtwat, naersin  ma; minu töörilkas elus ei näidanud  niisuguse kire jaoks ruumi olema. Aga nüüd hakkasin ma äkitselt  armastama, nagu meel üksgi mees enne mind ei ole armastanud, ja kuna ma nõnda siin istun ja tule pääle waatau, ütlen ma iseenesele, et see wäga mõistlik oli ja teisiti olla ei wõinndgi. Meie tutivakssaamine sündis lihtsalt.  Philippa ema, kes põdur naesterahwas  oli, tarwitas minu abi. Esiti käisin ma sinna arstina harwa, pärast sõbrana sagedaste; nii et mul mahti küllalt oli noore neiuga kokku puutuda. Philippa elas oma emaga eeslinuas  ühes wäikeses majas. Rikkad nad ei olnud, niipalju oli nendel aga küllalt, et waejus mitte rõhuma ei saanud. Ema oli waikne, hää süda- mega naesterahwas, kes oma haigust waikselt kandis. Tema terwisega oli waene lugu; ainuke abinõuu, mis seda parandada mõis, oli õhu ja ümbruse waheldus. Kui teda juba pool aastat olin rawitsenud, tundsin ma end kohustatud olema, nõuu andma, et nad elukohta muudaks. Raske südamega andsin seda nõuu, mis mind kui ta kuulda wõeti Philippast pidi lahutama. Aga mispärast  ei olnud ma seda poolt aastat tarwitanud, et neiu armastust enesele wõita ? Miks ei olnud ta minu mõrsja, kui ta minust lahkus? Mispärast lasksin ma tal ülepää ära minna? Wastus on lihtne: Ta ei armastanud  mind. Ta ei olnud mulle seda mitte sõnadega  öelnud, sest ka mina ei olnud talle mitte sõnadega armastust awaldanud  aga ta teadis seda ja, ta Pidi seda teadma! Kui ma tema seltsis olin, oti iga minu pilk, iga minu liigutus talle tõtt tunnistanud. Mehel, kes niisugust armastust, nagu ta minu rinnas liigub, marjata wõiks, peaks üleinimlik jõud olema. Aga sõnadega ma seda ei tunnistanud;  selleks puudus mul julgus. Parem teadmata loota, kui teades me> lt ära heita. Päew, mil Philippa minu armastuse tagasi oleks tõuganud,  oleks mulle nagu surmapäewaks saanud. Ja mis oleks ma talle pakkuda wõinud? Nii kindel kui mu tulewik ka olema näitas, praegu oleks mu naene kokkuhoidlikult pidanud elama. Philippa aga? Oh, Philippa oleks kõike maailma warandust wäärt olnud; kõik, mis- aga raha eest saada on, oleks pidanud temal olema. Oleksite teie teda näinud tema iluduses, teie oleksite kaastundlikult naeratanud selle mõtte pääle, et see neiu ühe arsti naeseks pidi saama, kel kõik kohad tööd täis oliwad, kuna ta ometi wäärt oleks olnud, et kõik ilm tema ette oleks kummardanud. Oleksin ma uskuda tohtinud, et ta unud armastaks, wast e: oleks see ülesanne siis mitte nii ränk näidanud  olema, aga ta ei armastanud mind mitte ja pääle seda oli ta auuahne.  Ta teadis, kui ilus ta oli kes wöiks talle seda ka pahaks panna? Päälegi usun ma, et see mitte etteheitmine  ei ole, kui ütlen, et ta sellelt  mehelt, kes teda enesele wõita tahtis, suurt seisust ja rikkust igatses. Ta teadis, et ta oma õdede seas kuninganna  oli, ja ta nõudis, mis kuninganna  kohane on. Armukene, on need sõnad waljud? Nad on kõige waljumad, mis ma iganes sinu kohta olen ütelnud ehk ütlema saan; anna mulle andeks! Meie olime sõbrad wäga hääd sõbrad, aga sihukene sõprus on kihwtiks  armastusele. Ta äratab walelootusid,  tallutab eksiteele, on kepp, mis äkitselt murdub ja kätt wern'tab, mis tema pääle toetas. Näitab, nagu oleks kerge asi sõprust armastuseks  muuta, aga harwa läheb see korda. Armastus, mis põlgdusega algab, wõib õnnelikumalt lõppeda, kui see armastus, mis sõpruse pääle põhjendatud: armastajad er wõi ial sõbrad olla. Philippa reisis oma ema seltsis mõneks ajaks Londoni. Ma sain sagedasti  nende käest sõnumid ja käisin neid ka mõnikord waatamas, kui Londoni  juhtusin. Päewad läksiwad mööda; ma tegin wäsimata lööd, tahtsin tõsise tööga südame magusat unenägu eemale tõrjuda. Ah, kõik