Saarlane n° 7SN. TetMewal, Ai. Mm >x. aasrarair. maksab: Gaariinaal aastas.... 1 rbl. FO kp> Pooles aastas 1 „ ST „ Ilmub igal tsifi,pä-o»Vc»r. Kurcsaares nr. 17. Saarlase toimetusele, Kurcsaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab S kop. -S Klenliiine pilitika ajiileht mail- ja liauarahUile. Minewik, olewik ja tulewik. Alinewik, see on möödaläinud aeg ja elu, ühes oma ära elatud hädade, waewade, wiletsuste ja rõõmudega. See on kõigil selge olewik, ehk käes olew elu päewade osa; see on meil ka kui tuntud külaline, aga tulewik see on kui seitsme pitseri all kinni panud kiri, mis küll meil käes on, aga meie ei tea mitte, kui pitk ehk lühike selle kirja sisu on, kui palju sääl sees lugeda on, ehk kaS see kiri meile head ehk paha, rõõmu wöi kurbtust kuulutab. Kui mitmed on katsunud, et tema ette aimata teaks, missugune tema tulewik, see on, edeSpidine elu peaks olema. Kui mitmed  on õhkanud: oh, et ma seda ette oleks teadnud, et see ehk see häda seda moodi mulle oleks tulnud, külap ma oleks siis parem ennast selle eest mõistnud hoida! Aga wana sõna ütleb: Kes enne nii tark on kui pärast, kui elu sind on õpetanud! Elu-kool ei lõpe enne kui haua äerel. Kui mitmed on mitmel moel enda tulewiku  teada katsunud, küll käe tarkade, küll kaardi mooride juurest teadust otsides, aga kõik oli ilmaasjata, kõik nende waew, kõik nende kulu oli tuulde wissatud, tulewik jäi tulewikuks, ei wõinud keegi teatus kunst seda tulewiku põuest awalikuks ega wälja kiskuda. Mitmed jälle toetawad endid selle pääl, kas nende esiwanemad on õnnelikud  olnud; kuida need ees, nõnda saada ka nende järeltulijad olema, aga ka seegi näitab tühine teatuS ja luhta läinud lootus olema. Mõned toetawad endid selle pääle, et rahwa sõna ütleb: Inimene on ise oma õnne sepp. Aga paraku on see ka wale; ei aita kõik meie tahtmine ega iseenese  aitamine; kui Kõrgema käsi meile elu teerada ette ei ole seadnud, tehku meie, mis iial tahes, aga meie asi ei edene, meie töö on tühine ja ei aita meid iialgi haljale oksale. Siiski ei pea meie mitte ära tüdinema,  maid peame sellegi pärast ikka ja ikka jälle uusi katseid ja plaanist enda õnne aluseks katsuma panna, sest see wõib jo ka olla, et tulewik meile rääkimata õnne ja rõõmu wõib tuua. Meie peame lootma ja kindla käega edasi töötama, sest „hoolas püüdmine wõtab mägise Jumala käest leiba," ütleb mana sõna. Waatame kord, kui meil oleks tulewik lahti ja awalik silma ees, kui meie kõik ette ära näeksime, kõik ära teaksime, kui pitk ehk lühike, õnnelik ehk õnnetu meie elu aeg ja käe käik oleks, kas oleksime siis õnnelikum, kui nüüd kus meie otse kui kinni seutud silmadega enda eluteed edasi käime, üle jõgede, mädade rabade ja ohakate kõige suguste eluraskustega wõideldes. Kui kõik see ilma lugemata hulk hädast, õnnetusi, waewasi ja kõik sugused raskused kätkist hauani meil silmade ees scisawad, kus need kõik kui kiskujad loomad enda suud meie wastu ammuli ajawad, kas meie siis küll meel nii õnnelikud jõuaksime olla, kui nüüd kus meie neist enne ühtegi ei tea ega ei tunne, kuni nad meile wõeraks on tulnud. Ma ütlen, et ka kõige õnnelikum  inimene ilmas oleks malmis, kätt enda elu külge panema, mis siis need peaksiwad tegema, kes iga päew ühest hädast ja waewast teise pöörlewad. Ma ütlen jälle: ilma lõpmata palju meks neid olewat, kes kohe, kui seda hädade mäge enda pääle näewad tulewat, enda wiletsat elu küünalt kustutada püüaksid; sellepärast ärgu püüdku keegi midagi enda tulewiü st omale laska ette kuulutada ega awalikuks tehja. See, kes meile elu on annud ja meile õnne ja õnnetust tulewiku põue on pannud, see on seda ette näinud, et see meile parem on, kui meie oma tulewiku mitte ei näe. Tema, kes kõik teab ja tunneb, oleks seda kõik wöinud nõnda ja teisiti seadida, aga et see Tema tahtmise järele meile parem on oln«d, siis ärgu meie seda ka teisiti püüdku ehk tahtku. Sellepärast oleme enda olewikuga rahul ja waatame täis lootust tulewikusse, kust meie kõik head ja wead, mis meile ette tulewad, kindlal käel ja mehisel meelel ilma kohkumata waStu wõtame, sest see on meile nõnda ette seatud. Sess lootuses ja uskus astume oma elu-rada edasi, nagu meile kõige Kõrgemast on ette seatud, sest: Ta on üks Isa, kes kõik teab, mis tarwis tema lastele; Ta elu teel meid üles peab ja wiimakS rõõmu randa weab. NüZi. Wanapagana kolm leidust. z (Muinasjutt.) L. U. Kanig'e järele eestistanud C. Allik Korraga nägi ta, et härral musta kuue all hobuse saba rippus. Külm mürin käis tal üle keha, sest nüüd teadis ta selgesti, et nad oma tütre wana saadanale ristilapseks  annud. Niipea kui kellu t 2 lõi, jättis uhke härra jumalaga, istus musta hobuse selga ja kadus kõige oma Lembritega kohe öö pimedusse ära. Ennem oli ta wanematele meel ütelnud - KaSwatage nüüd hästi oma last; neljateistkümne aasta pärast tulen ma teda waatama ja tahan siis teda oma juure wõtta ja kaSwata. See oli waese emakesele üks raske hoop. Lapsuke iaswis suuremaks ja sirgus nii ilusaks, et kõik inimesed ta üle imetlema pidiwad. Ka armas päikene pidi imetlema, kui La omad selged kiired Greeta pilt ilusa palge pääle saatis. Igaühe wastu oli Greeta lahke ja sõbralik, sääl juures ka tark ja mõistlik, mi et sääl lähekorras teist tema sarnast enam ei olnud. Ema rõõmustas kõige enam, et tal niisugune armas laps oli, keda kõik armastasid ja «mustasid; alati trööstis ta ennast nende sõnadega: Kui sa oma lapse kaSwatad Jumala kartuses ja armastuses, siis ei wõi kurat temale igawesti midagi kurja tehja. üks wäikene wiga oli ometi Greeta külges, mida wanemad temalt mitte kautada ei wõinud.  Kui wanemad inimesed midagi rääkisid, siis pidi Greeta wiimase kui sõna päält kuulama; saadeti teda kas teise tuppa ehk mujale kõrwale, siis ta kuulas kõrwukse wastu,  wiimase sõna, mida wanemad jutustasid. Õhtul kui ta woodi läks, siis tegi ta ikka nagu oleks ta juba magama uinunud, sellega aga kuulas ta kõik, mis tema kuuldes mitte poleks räägitud. Nõnda kuulis ta ka seda, kui ema kord isaga selle üle rääkis, et Greeta nüüd pea 14 aastaseks saab ja sellega see aeg ligemale jõuab, kui wana pagan teda tuleb ära wiima. Seda küsis ta teisel päewal kohe ema käest järele, ega jätnud ema rahule, künni see tale rääkis, et ta kurati ristitütar olla ja kui ta 14 aastaseks saab, et siis wanapagan teda oma juure põrgu wiib. Greeta ei pannud niisugusest jutust tähelegi,  waid ütles naerdes: „Mind ei pea ta ilmaski saada; ehk ta küll minu ristiisa on, siiski ei wõi ta jo mind oma juure wiia." Neljateistkümnedama sündimise päewaõhtu läks Greeta, nagu ikka, kaemust wett tooma, mis mitte wäga kaugel nende maja juurest ei olnud. Sääl istus kaewu pääl üks üsna wana hall manamees, ta ees rohu pääl oli üks suur kast, mille ümber kõiksugused kirjud pildid oliwad kliisterdud. Ise pomises ta omale tasakesti habemesse: Ikka häda ja waewa aga mitte suutäit leiba; keegi inimene ei taha enam midagi waata ega õppida. Greeta oli uudishimmulik, astus ligemale ja hakkas neid toredaid piltisi silmitsema. Wanakese nägu läks kohe lahkemaks ja hakkas Greetaga kõnelema: Et sa nii wäga ilus lapsuke oled, sellepärast tahan sulle meel teisi ilusamaid piltisi näidata. Ta tegi kaSti lahti ja wöttis säält hea hulga wäga ilusaid piltisi wälja. Waat sääl oli Greetal waatmist ja küsimisi, künni ta wee toomise wiimaks üsna ära unustas. Wiimaks tõmbas wanake kasti seest ühe laua wälja, käskis Greeta senna pääle astuda ja ühe suure ümarguse klaasi toru sisse waata. Sääl nägi Greeta ühe suure linna, palju kõrgeid tornist, suuri majast, palju inimesi, mida ta kõige oma eluajal weel ei olnud näinud. Greeta oli nii uimastuse waimustuses, et ta sugugi ei märkanud, et aud ja kast enam sugugi wagusi ei seisnud, naid nagu ülestõsteti,  mis pärast ikka rutemine nagu läbi udu lendas. Kui Greeta wiimaks märkama ja ümber wnatama hakke.s, oli ta üsna tundmata kohas; selja taga seisis wana pagan ja hoidis teda tugewasti kinni. Sääl hakkas Greeta korraga nutma, ta palus ja kaebas, aga kõik ilmaasjata. Ei peetud ta palawatest palwetest enam midagi. Wii» maks pitka reisi järele, wiis kurat teda ühte majasse, mis kõrgel mäe otsas seisis^