Saarlane Uleiildioe politia ejaleht maa- ja lianarihmale. 15° S 5 Teisipäewal, 19. Juunil 1890. VII. aastakiiik. maksab.- Ilmub igal Kurcsaares kaubauulitsas nr.l?! Saarlase toimetusele, Kuresaares Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab Ä kop. Sõnakene tänamisest. Tänamine on inimeste suguga ühe wanune. Juba esimised inimesed on tänamist kalliks pidanud, ehk küll just mitte ühte moodi, waid igal rahwa sugul on omad moed ja auupaklikud kombed tänamise juures. Meie nõuu oli siin meie Eesti rahwa tänamise  moodi natuke tähele panna. Manade Eestlaste tänu awalduS oli küll lihtne, aga palju tuumakam, kui see praeguses haritud ajal on. Wanad Eestlased awaldasid oma tänu teisele tublist kätt piigistadeS ja üteldes: Olge terwed, ole tuhad kord tänatud,  aitumal, aitäh, ole meheks, hea inimene, Jumal aidaku sind ehk Jumal andku sulle sada korda jälle seda kätte, tuhat termist sulle so hea teu eest jne. Nii ja weel palju wiisakaid tänamise sõnu oli meie esiwanematel. Aga kui nüüd meie ajalisi oma haritud tänuga läbi katsume, siis leiame, et sääl endisest wiljast muud kui haganad ja keed on järele jäänud. Nüüdne tänu -n lihtne ja ilma tuumata ja ka weel wõera keeli sõnadega segatud, kellel midagi tähtsust ei ole, waid tahetakse kõik eht Amerika moodi lühidelt ja ruttu ära toimetada, kartes, et see liig palju waewa nõuab, esiwanemate kuld pärandust kinni hoides. Tänust, mis meie ajal praegus pruugitakse,  ei saa mõnikord tänaja ja tänataw isegi aru, mis tähendus sellel on, nii kui näituseks: Tänan, suur kiitus, tubli, karussoo,  ladna, tanke seer, tanke tanke jne. Mis peaks üks lihtne talu inimene neist sõnadest õieti arwama, ehk mis tänu see on, mis niimoodi saab teisele antud? See on umbes nii, kui pakuks ühe saksa lapsele jämedat hagana leiba, mis on see siis peenikese walge saia kõrwas! Miks tarwitab üks Eestlane niisugust segast pudru, kunas tal omal selged ja kallid tänu sõnad omadest efiwanematest pärandatud on. Jätke see inetu tänu körwale, wötke jälle wanad kuldsed mälestuse sõnad, mis tuhat korda puremine ühe Eestlase suus kölawad, kui niisugune sodi; sellega auustate teie oma emakeelt, keda kalliks peab pidama! Kevadised mõtted. Tee mis sa tahad, Mai kuu on ikka Mai kuu, üks Jumala looduse iga aastane uuesti sündimise kuu, otsegu aaSta homik. Ta on nüüd meilt jälle mööda jõudnud. Kuida kõlawad nüüd metsad, kuida haljendab maa, kuidas seiswad puud ja põesad aidades ja metsas magusas lehkamas pruudi ehtes! Uus elu ja ilu igal pool; kuhu aga silmad pöörad, sääl lehkab taewa Isa arm ja heldus wälja! Tule wälja ristiinimene! wiska oma mure ja nukker meel, mis so südant puuks ja luuks teeb, selja taha ja maata lapse meelega oma taewa Isa kärneri tööd päält. Meie wana elatanud ema- maa on nüüd omale nooriku ehted ümber pannud, mis iga karwa hiilgawad ja lehkawad,  nii et keegi teda ligi 6000 aasta ealiseks ei pea. Küll helde Looja mõistab ehitada ja anda, rõõmustada ja trööstida! Waata nurmede ja wäljade pääle, kuida sääl kõik elab ja liigub: talwe nüli annab lootust südametesse, sui wilja külwatakse lootuse pääle; linnukesed otsiwad magude seest omale toitu, lõukesed tõuswad oma kiituse lauluga taewa poole; igal pool on elu ja rõõm! Waata metsade ja mägede pääle, kuida on nende talwene hangunud ja raagus nägu kadunud ja kõik mürske ehtega kaetud; sääl lähemad puu lehed igapäew  suuremaks, oksades pesitawad linnukesed,  ehk tõstawad oma häält, mägedest, ja orgudest helisewad karja kellad ja kägu hüüab oma lugu sekka, kõik uus ja iluS. Waata ojade, jõgede, järwede ja mere pääle, jälle on sääl seesama lugu; mis talwe tarretand, külmetand, surnud ja kange oli, see on nüüd kohamas ja jooksmas! Nüüd küsime: kelle päralt on see kõik? Kes peab selle eest tänu ja kiitust andma? Need on inimesed! päälegi meie ristiinimesed, nende päralt ja neile on see kõik antud, mis iial Jumala heldus sellesinatse  maailma pääle loonud on, nemad peawad seda kiitust ja tänu andma! Aga kuidas on lugu sellega? kas see uus kemade ka uut südant ja meelt toob? Paraku!! Kõige Jumala loodud ilu pääle maadates, Palmide all. 7 K. Lolle»'» jutustus. „Ruttu siia sisse!" hüüdis tüürija minule; siis hakkas ta nagu hiiglane minu küljest kinni ja tõstis mind weest wälja lootsikusse. Siis jooksis paat jälle laewa poole, kust seda ka tähele oli pandud ja rahulikult abipaadi tulekud oodati. Nüüd näitas pääsemine ligidal olewat ja igaühe süda oli wist selle üle rõõmus. Aga paraku Jumal! -- süda wäriseb mull praegu weel selle pääle mõteldes! - nüüd alles tuli see kõige hirmsam silmapilk, kui ma seda iialgi enne omas elus olin tunda saanud! Paat wõis laewast weel ehk paarkümmend sülda eemal olla, kui häkkitselt hirmus plahwatus käis, mis maad, tyewast ja kogu õhku wärisema pani. Hiilgaw tulesammas lendas põlemast laewast kõrgese ülese; siis lendasiwad weel sädemed ümberringi ja peagi hoogasiwad laened Taaho jõe pääl jälle niisama rahulikult kui enne. Meie iluS „Sirolla" oli nüüd kõige täiega taewa alla lendanud, kust hiljemini mõned lõhutud tükkid wette tagasi langesiwad, mida laened laiale wedafiwad. Oleks see kole etendus weel mõned silmapilgud hiljem sündinud, siis oleksime meie ka nõnda samuti surma road olnud. Aga taewalik heldus hoidis meid; tuli oli weel wiimasel silmapilgul püssirohu ligi pääsnud, mis wäikest laewa soutumaks purustas. „Nende õnnetumatele abi anda oli liig hilja!" ütles tüürija haleduste. „Püssirohi  on põlema läinud ja neid kõiki tapnud! Jumal olgu nende hingedele armuline!" Mina olin selle hirmsa paugu üle nii ära ehmatand, et esiotsa midagi aru ei saanud, mis praegu oli sündinud. Kui ma jälle märkama hakkasin, siis hakkasin suure häälega nutma ja kisendama, kus tüürija mind waeivalt waigistada jõudis. Hiljemine tõmmati mõned pool mustaks põlenud ja koledasti puruks lõhutud surnukehad  meest malja. Jälestus tuli pääle neid waadates. Üks neist oli minu isa; tema õnnetu oli weel hinges, hoigas ja kisendas selle hirmsa walu ja piina käes haledasti. Kui meie maale läksime, sai minu isa kohe ühe tohtri hoole alla antud. See aga tõendas kohe, et siin enam pikemat elulootust ei olnud. Õnnetumal oliwad küljed ja rind koledasti lõhutud, käed ja jalad hirmsal wiisil purustud! Mind näheS sirutas ta omad merised käed õnnistades  minu poole ja ütles suure waewaga need sõnad: „Jumal olgu sinuga, mu poeg ja saagu sind aitama kõige sinu hädade seeS!" Nende sõnade järele wajusiwad ta silmad kinni ja imelik rahutundmine liikus tema «aluga kaetud näo päül. Haledasti hoigades lõi ta weel korra silmad lahti, waataS jäledaSti ümber ja rauges siis surma tarretuse kätte! Rääkija wanamehe hääl jäi kinni; ta kattis mõlema kättega silmad kinni ja sügaw walu nuutsumine oli kuulda. Ka Miirolhw'i uulte päält tuliwad õhkamised  kuuldawale ja pisarad läikisiwad silmas. Nüüd mõistis ta kui palju tema auuwäärt seltsilane omas elus kannatanud oli. Aga kudas sellega künni siiamaani lugu oli, ei teadnud ta weel ja seda lootis ta enne õhtud kuulda saawat. Päike hakkas jo warsi looja minema ja wilu õhk lehwitas ümber mäeharja. Linnud lendasiwad wuhistades  läbi puuoksade ja paniwad oma mitmesuguste häälitsemiStega õhu wärisema. Wanamees wiibis weel kaua omas minestuse sarnatses olekus, künni wiimaks üks müristamise  sarnane mõiramine teda sellest ülese äratas. VI. Praegu saatis lahkuja päike omad wiimsed purpuri punased jooned kõrge palmi latwadese. Miirolhw arwas esiteks ennast midagi ähkimist  ja räginad, mõni samm oma seisu kohast madalamal, kuulnud. Ruttu tõttas ta senna kust mäe-külg alla poole kallas, aga pööras teisel silmapilgul jälle ehmatades tagasi; üks hirmus suur tiiger wõttis teda koleda mõiramisega waStu. Tema silmadest wälkuS hirmus were jänu ja ta püüdis kõigest wäest häkilist maakülge mööda ülese ronida ja meie sõbrade seisupaika tungida,