Saarlane lk 3. Teisipäeval, 19. Januaril 1893. X. aastakäik. Saarimaal pooles aastas I „ „ Postiga saadetud aastas. Ä „ „ Pooles aastas. ..... I ~ SS „ Ilmub igal teistP>AesV«»L. „Saarlase" toimetus ja väljaandmine Kuresaares kaubaunlitsaö »r. 17. Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele. KuresaareS. Ulciildinc psiitilni ajalcht ms»- ja linnarahvalt. Kurt-tummadest. Kõne, mida Kaarma õpetaja herra F. Ederberg Kolme kuninga päewal Saaremaa Karskuse seltsis pidas. Ristiinimese kohus on ligimest armastada,  kui iseennast. Sellepärast antakse ka abi kõiksugustele hädalistele. Aga meil on wendi ja õdesid, kellele siit saadik meel wähe on abi antud, ehk nad küll kõige suuremas wiletsuses on, need on waesed kurttummad. Kurttummade wiletsus on wüga suur, ehk küll mitmed seda ei aimagi. Et kurttumma ihul wäljaspool wiga pole näha ja ta inimeste keskel wabalt wõib liikuda, sellepärast ka mitmed tema hädast aru ei saa. Ihu poolest küll kurttummal muud wiga ei ole, kui et ta kõrwa kuulmine, on kas sündimisest saadik ehk kas raske haiguse läbi wäikese lapsena ära kadunud. Tema keel on taieste terwe. Et ta aga kurt on, sellepärast on ta ka tumm. Ta pole iialgi üht häält kuulnud, sellepärast ei mõista ta ka häält teha. Oma keelt mõistab ta ainult ihu toidu tarwis, aga mitte waimu toidu tarivis pruukida. Aga et kurttummal wäljaspidist silma paistwat wiga ei ole, kas ta siis sellepärast õnnetu ei ole? Waene pime inimene on wilets ja halastamise wäärt küll, aga ma arwan, waene kurttumm on weel enam halastamise wäärt. Mispärast? Sellepärast, et kurttumma hinge ja waimu häda on w äga suur. Pime inimene on ihu poolest küll wäeti, aga waimu poolest wöib ta weel rikkam olla, kui mõni wüe meelega inimene; sest oma kõrwa kuulmise läbi wöib ta teiste kurwastusest ja rõõmustusest osa wõtta, ta wõib ilmalikku ja waimulikku tarkust enesele koguda, ta wõib taieste ristiinimese nime kanda. Ehk ta oma ihu silmaga küll ei näe, siiski waimu poolest ei ela ta mitte pimeduses. Täieste teine lugu on aga waese kurttummaga. Ihu poolest wõib ta küll wabalt teiste inimeste keskel liikuda, aga ometi on ta kõigest seltskonnast kõrwale heidetud. Ta ei tunne mitte rõõmu sest elamisest siin maailmas. Oh kui hea meelega tahaks ta midagi enesest teistele awaldada ja teiste käest midagi teada, aga ei saa! Kurttumm lapS tahaks teiste laste mängust osa wõtta, aga peab nurgas körwal istuma; ta tahaks üht ainust soowi emale awaldada, aga ükski ei saa temast aru. Mida paremad waimu anded kurttummale Jumalast antud, seda suurem on tema jänn õppimise järele; et ta aga seda jänu kustutada ei saa, siis on tema hinge waew ka seda suurem. Teiste tundmuste kohta on ta kurt, oma tundmuste kohta on ta tumm, sellepärast peab ta ennast kõige wilctsamaks inimeseks maa pääl pidama. Õnnistegija ütleb, et kõik inimesed saagu tema jüngriks tehtud ristimise ja õpetamise läbi. Et kurttumm küll ristitud on, aga mitte õpetatud, siis ei wõi teda ka Jeesuse jüngriks pidada. Kõik ristiusk on temale taieste tundmata asi; ta pole mitte seda üht Jeesuse nimegi kuulnud, kelle läbi inimene õndsaks saab. Sellepärast ei wõi kurttummal mitte osa olla leeritamisest ega armulaua saakramendift  ega ühestki Jumala armuandest, mis ju sõna läbi tuleb. Aga kas siis pole wõimalik kurttummade  wiletsat põlwe kautada  ja neist ristiinimest teha? On küll. See Issand, kes kord ühe kurttummale „Ehmata" ütles ja teda rääkima pani, on ka meile selle läbi näitanud, mis meie peame tegema. Juba mitme saja aasta eest püüti Hispania, Inglise, Jtalia ja Prantsuse maal kurttummasid õpetada. Aga need oliwad paljalt puudulised katsed mõne üksiku kurttumma kallal. Esimene mees, kes kurttummade kooli asutas ja keda sellepärast „kurttummade isaks" nimetakse,  on üks Prantsuse maa preester, nimega A b b e de l'Epee. Lapse põlwes nägi tema üht kurttumma poisikest, keda kõik küla poisid toorel musil pilkasimad ja narnsiwad. Ehk tummal poisil küll rikkad sugulased oliwad, siiski ei peetud wäetima eest mingisugust hoolt. Igal ühel külas, ka koeral ja kassil oli oma nimi, temal aga muud uime ei olnud kui „kurttumm." Poiss suri küll oma wiletsuseSse, aga tema häda mälestus seisis pärast ööd ja päewad preestri meeles. Halastaja südamega preester armas järele, kuda wiisi niisugustele wilet- Õigus wöidab. s Franz H n . j^rck Ühe Spania laewa preester laulatas neid ning tegi tarwilised paberid ja dokumcntid selle üle malmis. Hugo ehitas enesele ilusa maja selle saare pääle ning oli nüüd üht kodupaika leidnud, kes teda enam kui ükski muu selle järelmõtlemata tööga, piraatiks saada, ära lepitas. Enam kui iial pruukis ta nüüd oma wöünust meeste üle, et mõningad head teud teha, ning Anton seisis ses püüdmises trumme ta kõrwas. Tema abikaasa kinkis temale ühe poja ja suri kaks aastad pärast seda. Walu selle tagasi saamata kautse pärast surus Hugot sügawaste. Nüüd mõtles ta oma poja, oma ainsa lapse tulewiku pääle, ning mis ta enese pärast mitte poleks teinud, wöttis tema nõuuks, oma poja eest teha, nimelt: piraatide seltsist lahkuda ning ühes teises mass üht tasasemad, aga ka rahulisemad  elu otsida. Saatus tömbis temale üht musta kriipsu rehnungist läbi. Selle saagi sõida pääl, kes wiimne, aga teisiti, kui ta tõesti oli Linud, olema pidi, trehwas  teda surmaja kuul, ning ta pidi oma poja õnne oma truui, mitme aastase sõbra kätte «salvama. Kuida juba õõldud, ruttas Anton Tartuga  poole, et seda tõutust, mida ta surejale MMd. wiibimata ja taieste tätta. Lacwameeste hulk ei pannud lale wastu, sest ka nemad soowisiwad rahu ja mureta elamise järele koduse saare pääle. Läinud nao ometi mitte tühjade kätega tagasi. All laewa ruumides seisiwad waranduscd üleslautud, mis nendele kõigeks eluajaks ülespidamist oleksiwad annud. Aga tõesti, nad ei mõttelnud mitte selle pääle, kokkuhoidlikult  selle kergest saadud waraga elada. Neil oli sest küll, mõni silmapilk ülearu prassimises olla, ning Tartuga tulles lendsiwad  need waranduscd mõne päewaga igase poole laiale, nõnda kuida tähelpanemine seda ikka õpetanud ja näitnud on. Anton ci teinud sellega omale muret. Temale oli sest küll, et meeste soowimised tema käskudega  kokku laisimad, ning otse ja kindlast  seadis ta laewa nina ihaldud maa poole. Oö oli, kui laeiv Tortuga künkaist-rikka sadama ees ankru sisse wiskas. Anton oleks küll meel wõinud sadamast, sisse jooksta; aga mis tarwis saatusega riusleda, et ometi mõne tunni pärast päew tulema pidi? Oma surnud sõbra maja ei wõinud ta ometi süda-öösel üles otsida. Tema läks puhkama, ning mõned wälja pannud wahid arwamata tcgiwad mehed tema eesmärgi  järel, et hoomse lustliku päcwa tarwis  jõudu koguda. Kõik oli mait ümberringi.  Üksnes laenete loksumine laewa plankide wasta oli sügama, waikseöörahu läbi kuulda. Wahid seisiwad ehk istusiwad liikumata oma kohtade paal, ning mõnedel surus, ilma et nad ise teadsid, wäsimus silmad kinni. Sääl lippas üks tume kogu, pimeduses kui mari näha, üle teki edasi. Ettewaatlikult kuulates maatis ta ümber, wiskas siis ennast ruttu üle parda ning libises kabinata üht köit mööda merese. Tasane plaksumine oli kuulda; siis nähti üht walget joont maa poole minewat, ning keskel selle joone sees mõis üks teraw, pimedusega arjuuud silm üht wormita marju näha. Oli see üks pak, ehk üks mäike lootsik, wõi üks ojuja inimene kes mõis seda teada? Üks waiht hüüdis selle järele; et aga wastust ei tulnud, lasi ta seda riista ojuda, ning pani ennast urisedes jälle magama. Kahe wõi kolme tunni pärast näitas ennast seesama näitus, jälle see joon, nüüd aga maa poolt tulles, ning keskel selle sees see must kogu. Kuulmata ja siiski ruttu leikaS ta meest läbi, sai laewa juure, kargas ühe teki päält rippuja köie otsa kinni, ning ronis kassi osawusega seda mööda üles. Ta seisis juba teki pääl, kui waiht teda alles nägi. Kes Ml on? küsiti. - Wait, mait; eks sa ei näe, et mina see olen? wastas mees, kes nii salalikult tulnud oli, ja lipsas, muud aru I andmata, luugist alla. Mina! Rumal lori! urises waiht. Kes on siis see mina? IZ Ta liigutas ennast, kui oleks tal lusti I olewad, seda mõistatust seletada. Aga j magamise himmu oli siiski tugewam, kui