Saarlane H 14 Teisipäewal, 6. Aprillil 1893. X. aastakkiik. Pooles aastas 1 „ SZ „ Ilmub igal tsifipAs»VctL. ~Saarlase" toimetus ja wäljaandmin!: Knresaares kauvauulitsas nr. 17. Saarlase toimetusele, KuresaareS. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab S kop. Nltliidiiie pilitiiis kjalkht mk«- >» Ii»»l>rih«»Ik. Lõbu. .Kõne, mis Ktttcsnare Karskuse Seltsis ZB. Küünlakuu Püsival Pidanud Kaarma õpetaja herra F. Ederberg. lJcirg ja ots.) Kõige õigem lõbu koht on o m a kodu. Kes perekonna liige on, see peab omas perekonnas kõige paremat lõbu leidma. Mis paremat lõbu wöib küll ühel õigel isal olla, kui pärast palawat päewa tööd oma naise ja laste seltsis wiibida! Jääb aega üle, siis wõtku ta ajaleht ehk raamat ette, olgu jutu ehk õpetliku sisuga raamat, ja lugegu seda oma maimu kosutuseks.  On keegi poissmees, siis elagu ta ühes perekonnas kortris ehk tutwustagu ennast paari auusa perekonnaga, kuS ta oma prii tundidel wõiks wiibida, sest see pole tõeste mitte hea, et inimene üksi on. Raamatu lugemine õhtul olgu sellele lõbuks, kes päew otsa käsitööd teeb; aga kes laua taga istudes alati maimu tööd peab tegema, sellel on ihu liigutamist tarwis, ta mingu Jumala loodusesse wärske õhu sisse j a l uta  m a ehk taime! jalaraudadega liugu laskma. On teiste inimestega enam tarwis  kokku saada, et ka mõtete wahetamisest lõbu leida, siis kutsu oma sõber enese juure külaliseks ehk mine naabri juure wöeraks. Lõbus jutustamine olgu wöeraspeul ülem asi, mitte söömine ja joomine, sest seda on sull eneselgi kodu. Ka wõib perekonnas mitmesuguseid armsaid lõbusid ette wõtta, nagu muusikat, laulu ja mõnesugust mängu. Kui ka tantsu,näitemä n g u ehk k a a r d imängi  m i st perekondades peaks ette wõetama,  siis arwan ma, et pereisa silm selle üle walwab, et neis asjus mitte piirist üle ei astuta. Paraku on aga mitmel see suur wiga: nad ci seisa kodu, nad ei mõista pcrekonkonnast  lõbu otsida, waid mujalt w ä lj  a st. On nad aga kodunt wäljas,siis on nad enamiste ka kombelistest piiridest wäljas. Isa silm pole enam walwamas ega perekonna seadust piiri paremas. Maal hulguwad poisid öösetel mööda küla tanawaid ja aida nnrke ning poisid ja mehed peawad kõrtsi kõige armsamaks lõbustuse paigaks. Ka linnas peetakse kõrts ja trahter ülemaks lõbukohaks. Et kõrtsis käimine ihu terwise ära rikub ja tasku tühjaks teeb, sellest ma täna ei räägigi, waid täna küsin ainult: kas kõrts tõeste tõsist lõbu pakub? Peaks meie rahwas kõlbmatud lõbud körwale heitma ja karsketest lõbudest kasinaste ja kenaste osa wötma, nagu neid iga mõistlik perekond ja ka karskuse selts püüawad pakkuda. Paneme lõpetuseks tähtsamaid lõbusid nende wäärtuse järele tähele. Esinaiseks ja üleüldisemaks lõbuks tuleb raamatute  ja ajalehtede lugemist pioada. Aga see pole mitte ükskõik, mis sa loed. Sa wõid ka kasu asemel kahju saada. Praegusel ajal trüknaise ju paljugi ja mitmesugust. Kosutama waimu toidu asemel wõid ehk kogemata wõi meelega ka haigeks tegewat ja surmamai kihwti enese sisse imeda. Et sa trükitud sõna enamiste õigemaks ja paremaks pead kui suu sõna, siis wõib trükitud male sulle kardetawamaks ja kahjulikumaks saada kui suu sõna male. Ära siis armasta niisugusid kirsasid lugeda, mis sinu usu põhja püüdwad kõikuma panna ehk auusatele elukombedele waZtu silmi lööwad. Rinaldiinide rööwli jutud ja kahtlase,  libeda sisuga roomaanid on juba mõndagi  pattu kaswatanud. Selle wastu on aga kosutaw «vaimutoit kulda wäärt ja ma soowin, et ühesgi majas raamatu riiul ehk kapp ei puuduks. Teine armas ajawiide ja kena lõbu on lauljamuusika. Neid edendagu igaüks hoolega, kellele Jumal seks andi on annud. See on üks hale tunnistus sellest, kui mähe heast lõbust lugu peetakse, kui laulu ehk muusika koorisid ei ole ehk kui ka on, aga lauljad ei nnitsi harjutusel käia. Õnnis Luterus, kes suur lauluarmastaja oli, ütleb, et need, kes laulust lõbu ei tunne, on puu pakud ja kiwi tükid. Muidugi mõista on tarmis, hea kombelise sisuga laulud laulmiseks wälja walitseda, sest kõik mis laulu nime kannab, ei kõlba rahwale lõbuks pakkuda. Aga mis on näitemängu, tantsu ja kaardimängu kohta ütelda? Neid asju nimetakse usuteaduses wahepaikseteks  asjadeks, sest et nemad oma wäärtuse poolest hea ja paha lõbu wahe- 14 Õigus wöidab. Franz Hoff in a n n' i järele Jah, härra graf, seda ei ole mitte palju, mastas Metsahanms. Punane Leena on minult mitu sada lord selle järele küsinud, ning ma ei möinud temale ka muud midagi wastada, kui mis ma eile noorhärra Rudolfile jutustasin Punane Leena? küsis graf. Zah, õigus! Ma tahan edespidi teda ometi kord maatama minna. Aga nüüd mine, Metsahannes.  Minu Rudolf on juba paar korda sinu järele küsinud, ja saab ennast rõõmustama,  kui ta siud uäeb. Selle ukse läbi Ml. Metsahannes läks ja leidis Rudolfi kinni mässitud käega woodis; siiski sirutas ta temale oma terme wassaku käe wastu ja tõmbas teda tooli pääle, mis ta moodi kõrwas seisis. Nad lorasiwad kõigest, mis neile juhtunud oli, ja keegi ei seganud ueid, kuid Rudolfi ema, kes aeg ajalt mõneks silmapilguks haige kambri tuli, osamõtlikult oma poja soowimiste järel küsis ja tcrawaft Metsahannest waatts. Ka Mathilde tuli pooleks tunniks, et oma wennaga lorada ja Metsahannesega tuimust teha. Siis aga pidi ta jälle tööle, mida ta oma ema ülemaawse all õppima pidi, ja mõlemad sõbrad jühiwad jälle üksi. Tunnid läksiwad; aga aeg ei läinud neile pilkaks, sest neil oli tuhat asju möödaminikust  jutustada, ja mõnda plaani tulewiku tarwis wälja-arwata. Kui Metsahannes wiimars läks, sai tema tungiwalt kutsutud  teisel päewal Me tulla, ning lubas seda rõõmuga. Koju tulles kartis ta oma kaua waiak olemise pärast pragamiscga wastuwõstud saawat. Aga Leena näis korraga hoopis teiseks läinud olewat. Ta sirutas sõbraliku  naeratamisega oma kasupojale kät ja ütles: Kuule, Metsahannes, mull oliwad külalised, kuni sa ära olid. Graf Willem oli siin ja päris sinu järele. Ta on üks hää, armas härra, ja kuuled sa Metsahannes,  mull pole midagi selle wastu, etsa ega päew lossi lähed. Nad mõtlewad öiglasti  sinuga sääl, iseäranis graf Willem, ja selle pärast wõid sa nende poole hoida. See oli wäga rõõmustan? teadus ja lubadus Meisahannesele. Wõis ta ju nüüd ometi ega päew Rudolfi juures olla. Teisel homikul, parajalt kui ta lossi tahtis minna, tuli üks teender säält ja tõi üht pakki temale . . . See olla grafi käest, ütles tema, ja Metsahannes peaks seda tarwitama, mis sääl sees olla. Ka peaks ta õige pea tulema, sest noor härra oota juba tema pääle, ja saaks küll täna ühes metsa tulema. Metsahannes tegi paki lahti, ja leitis ühe täieline ülikonna sääl sees omajäuks, mida graf Willem temale kingituseks satis. Ta rõõmustas ennast südamlikult see üle, iseäranis seepärast, et ta nüüd ennem Rudolfiga ühte sündis, pani ennast ruttu riidesse ja astus rõõmust-hiilgwa palgega punase Leena ette. See kohkus jälle, otse kui sell korral, kui ta teda esimist kord nägi, ja hüüdis: Noor härra Hugo, Jumala pärast! Kui aga Metsahannes maljust naeris, siis tundis ta oma kasupoega jälle ja wäristas kurwalt pääd. Jah, jah, ütles ta tasa iseeneses, nõnda et Metsahannes ta sõnu mõista ei wõinud, see on waewalt teisite wõimalik. Tema peab see olema, peab noore härra poeg olema! Graf Willem on ju ka seda näinud ja leidnud! Aga kuidas peab ta seda tunnistama,  waene poiss? Ta peab küll kõik oma eluaeg MetsahannesekS jääma. Ta waatis jälle oma kasupoja pääle; ta kurwad silmad läksiwad rõõmsamaks ja roiimaks ütles ta: Noh, kuida see Jumala tahtmine on! Tema wõib saladust walgufe ette tuua, nõnda kui ta päewa laseb pimeda öö järel tulla. Inimeste saladused on awalikud tema ees, tema silm on selge ja tema wõimus wõidab kõik! Mine Metsahannes!  ja termita noort härrat Rudolfi minu poolt! Hoia truuist tema poole, laps, sest ta on seda küll teeninud, sinu elu hoides. Kui Metsahannes lossi tuli ja grafi juure läks, et teda saadud kingituse eest tänada, oli see jälle teda nähes kangest kohkunud. Ta oli temale need riided saat-