oled oma armastust minult röõwinud, sa oled oma sõna murdnud, nüüd nõuan ma sinu poolt Ivastamist!" „WaStamist?" pilkas neiu. „ Karda et ma sinult Vastamist nõuan > Kuhu jäid sa minult oma auusa ja truui armastusega, kui ma raskes tõbes peaaegu oma elu oleksin jätnud?" „AH, sellepärast põlgad ja ivihkad sa nüüd mind, et ma sääl just mitte wana memme kombel sinu moodi serwa pääl ei istunud ja oma silmapisaraid sulle suhu ei tilgutanud!" hüüdis Aadu tulise wihaga. „Scda tegi see ivilcts hilpharakaS Tõnis ja sellepärast andsid sa oma südame temale. Oh et sa weel nii mähe mehe auu paale mõistad maata!" „Ära pilka ja laima midagi!" hüüdis Liisu wihaselt. „ Tina ise oled hilpharakas, aga mitte tema. Tema on selle eest hoolt kannud, et ms nüüd jälle priske ja terme wõin olla. Aga mis tegid siis sina? Mitte midagi! —Ja siis kiitled sa ise meel oma mehe auususcst! Põrgu ise pimestas mind, et ma esiteks oma armastust sinule lubasin!" „Ära lobise ise weel nii palju tüdruk!" mõiraS wihane Aadu römcdalt. „Sina üleannetu Ma oled mind petnud ja seda tahan ma sulle kütte tasuda!" „KaS künni ähwarduseni kerkib finn auus kombe, auuta vetiS ja kelm!" hüüdis Liisu pilkawalt naerdes. „Nüüd katsu aga, et sa ruttu minema saad, ennegu ma api karjun ja sellega sulle suuremat häbi teen!" Nagu wihane tiiger, kargas Aadu neiu kallale ja püüdis seda oma käte wahel muljuda. Korraga aga tõmbas teda üks tugew käsi tagasi; Tõnis seisis wihast punetand näuga tema ees. „Mis sa tahtsid minu pruudiga teha, häbemata lurjus, massuurikas?" hüüdis Tõnis, wihast wälkuwal filmil. „Sinu pruut?" kordas Aadu tigedalt. . . „Waata kus su pruut on!" Nende sõnadega andis ta Tõnisele ühe hea mehise kõrwa lopsu; see aga maksis seda nii tublisti tagasi, et Adukene ennemini  kolm korda ümber keeras ja siis ühe suure kadaka põesa sisse maha kukkus. Hirmsa kirumisega kargas ta ülesse ja tahtis uuesti Tõnise kallale tungida, aga selle wihast põlew silm ja suurem tugewuS õpetasiwad temale parema tee; ta pööras Tõnisele selga ja läks ähwardadeS ja hambaid  kiristades nende juurest eemale . . . Rõõmu hõiskamisega langesiwad Tõnis ja Liisu jälle üksteise kaenlasse ja õnnelik suuandmine kinnitas nende mõlemate truui armastust jäädawalt, igawesti. Mõne nädala pärast sai Liisu jälle kirikus maha kuulutud, aga mitte enam Aaduga, waid Tõnisega. Sügisel Oktobri kuus saiwad  nende pulmad peetud, uhkelt, kõrgelt, aga wisakalt. Sellest päewast saati walitses jälle Maresse peres endine rahu. Mart oli joomist jälle üle jätnud ja elas nüüd oma pojaga kõige paremas sõpruses. Mis aga Aadust pärast sai, seda ei tea ma selgesti ütelda. Tema oli selle meele pahandusega kohe wõeramaale rändanud ja ei ole säält ka täna meel tagasi tulnud, ei ole ka enesest mingit aru saatnud. Tema wanemad elawad praegu siin üsna wiletsat elu, aga mis pojuke wõeral maal sellest küsib ! Kas Aadukene sääl nüüd praegu saksa mängib wõi kerjab, seda pole meil enam maja pikemalt järele pärima hakata. Meie aga anname üksteisele lahkudes kätt ja lõpetame juttu. Mõnda Anseküla kirikust, Sörwemaal.  (õpetaja M. Körber'i kirjade järele Eesti keele toimetud). Aastal 1864 hakati uue kiriku ehituse tööga pääle. Kiriku plaani tegi endine õpetaja Kõrber. Ehituse raha andis kiriku kassa, nimelt 2100 rubla ja et sest weel küll ei olnud, aitas Ew. Lut. abikassa 500 rublaga. KoguduS omalt poolt wedas materjali. Kõige raskem töö oli mana torni maha kiskumine. Ülewelt pääle hakates oleks see töö palju aega ja suuremat kulu tarwitanud, sest et mana aja ehitused kindlamast materjalist olid tehtud, kui praegusel  ajal. Seepärast wõttis tööineister nõuks torni ühe jämeda köiega (trossiga) maha täiesti kiskuda. See oli üks mõte, mis palju kahtlust töömeeste ja -päältwaatajate  poolest sünnitas. Aga sellegi pärast ei lasknud meister ennast omast ettewõetud nõust kõrwale põörda. Ta hakkas iseäraliku  rahu ja julgusega oma töö pääle; laskis õhtupoolt, kuhu torn kiima kaalus, torni wundamendi lahti kaewada. Seestpoolt  laskis tema torni pallide ja kiividega majutada. Siis köitis ta trossi torni luukide kohal torni ümber. Teine trossi ots sai pilli läbi tõmmatud, mida 16 meest wedafid. Kui nad nõnda ennast kolm tundi oliwad wacwanud, läks 1V- tolli jämune tross katki. Wanad ja noored inimesed olid külast kokku tulnud ja tahtsid torni langemist näha. Kui aga kolme tunnise tööl niisugune tagajärg oli, siis hakkasid nemad tõõmeistri nõu üle naerma, ja mõni pilkamise sõna oli ka kuulda. Ka tõõmeistri pale päält hakkas lootus kaduma ja tema julguse asemel ilmutas ennast üks kahtlane mõtte seisus. Ta käis rahuta torni ümber ja õige nõuu oli puudus. Wiimati jäi ta seisma ja nagu oleks ta jälle oma lootust leidnud, hakkas ta uuesti neid kaalusid seestpoolt torni kiwidega raskemaks tegema, ja uuesti wedasiwad töömehed trossi pilli läbi. Ka see katse näitas esiotsa ilma asjata olcwat, künni wiimati ometi ühe suure praksumiscga prügi ja lupja torm külgest maha langes; torn ise ei näita nõrkuwat. Siisgi andis esimine töö kordaminek  uut julgust. Kohe tulid ka jälle küla rahwas kokku ja hoolega tehti tööd edasi. Lubi ja prügi sadas jälle maha. Nüüd aga oli töömeistri julgus ja lootus suur. Ta seadis ühe mehe loodi nööriga torni juure, kes ta kaalumist pidi teraselt tähele panema. Jälle sai uuesti pilliga weetud; sääl andis töömees teada, et torn pool tolli oli enam wajunud. Nüüd waatfid  kõik torni otsa pääle, iga mees tahtis näha, kuidas ta langes. Weel tähendas loodi mees, et torn terme tolli on wajunud; Natukese aja pärast ööldi: „kaks tolli" ja siis hüüdis ta wärisewa häälega: „Torn langeb." Tema langemise läbi wärises maa nõnda, et külast ja kiriku mõisast inimesed kohkunud näuga wälja jooksid. Torn oli kõiges omas pitkuses põhjast otsani maha langenud ja nõnda puruks läinud, et ainult üks pitk prügi hunnik näha oli. Nüüd sai hoolega tööd edasi tehtud, nõnda et 6. Mihkli k. p. 1864 uus kirik sisse õnnistati Saaremaa piiskopi A. Schmidti poolest. Tema abilised olid see juures Kuresaare linna ülemõpetaja (pärast piiskop)  Hesse ja Jamaja õpetaja Masing. Kui meie nüüd neid asju tähele paneme, mis kirikus mette silmi paistawad, siis tähendame esiteks altari pääle, Gooti ehituse  wiisil walmistatud. Endine õpetaja Kõrber laskis teda teha selle raha eest, mis kiriku mälestuse püha jutluse müümisest sisse tuli. Uus altari pilt on kadunud wõõrmündri herra vonFreitag-Loringhoven'i maalitud, ühe eeskuju järele, mis ta Peterburgi  linnas Peetri kirikus oli näinud ja mis ta 1850 kirikule, kinkis. Kroon lühter, walgest wasest, kinkis üks Anseküla Eesti koguduse liige. Ta oli raskesti haige ja ei lootnud enam terweks saawat ja andis õpetajale, kes teda enne surma weel waatma tuli, 25 rubla, selle soowimisega et nimetud raha eest kroon lühter saaks ostetud. See wana, aga kena moega kantsel Anseküla kirikus, ulatab ka wana ajasse tagasi, ja oli manast Kuresaare linna kiriku kantsel. Kui aga linna kirik pitkse läbi 1828 aastal ära põles, ja kantsel tulest päästeti, siis ostis endine Tiinuse mõisa päris herra Landrath Baron Nolken, ja kinkis teda Anseküla kirikule, aastal 1837. (Järg tuleb.) Isamaalt. Kuresaarest. 1. Aprillil wõeti see suur ja kuulus waras, Aleksander Lausson, kinni, kes nii mitmes kohas palju paha oli teinud. Hilja aja eest saanud ta aastasest mangi põimest alles wabakS ja läinud Muhusse, kust ta ühest talu perest jälle 170 rubla raha ära waraStaS. Kohe sõitis urädnik teda otsima ja läks õnneks teda linna ligidalt kinni wõtta. Linna jõudes oli tal kord wõimalit olnud, et urädniku käest ära kargas, kes teda uuest otsima läks. Wangist lahti saades, läinud ta rätsepa juure ja tellinud säält ilusa ülikonna ja halli talwe palitoo, milleks ta Möndasugust. kirjandus on Wenemaal tublisti kosunud. Ühe nädali sees on Webruari kuul 18 Hebrea keelelist toodet trükis ilmunud, 500 kuni 8üöl) eksemplaris. See näitab, et Juutide arw Wenemaal maike ei ole. Nad vZkawad  endid ju igale poole pesttada ja enamasti igal pool haljale oksale saada, hoolimata nende wastu antud kftsendawatest seadustest. Selle juures aga tikuwad tihti seaduste eeskirjadest üle astuma. Nii on Peterburgis wiimati ilmsiks tulnud, et hulk Juulisid kõiksugu eriasju ajawäd, kellel pealinnas  õigus elada pole. Nad on aga endid nende Juudi kaupmeeste juures, kellel sääl elamiseks õigus on, «sellidena ja teenritena" sisse kirjutada lasknud ja talitawad nende marjus. Linnapcaliku poolest on nüüd waljuSti kästud, et need Juudid oma äri kuu aja sees lõpetama peawad ja siis oma perekondadega pealinnast ära minema. Prohwessor L. oli korra ühest üliõpilaste joomapidust osa wõtmas. Et mees ju kõrges wanaduses, teeb meiniklaas pea, et ta käik lõikumaks  saab, mida üliõpilane tähele paneb ja küsib: Ütelge, prohwessori herra, kust see tuleb, et alkohol wansmatele meestele jalgu, aga noortele pähe tükib? Ta otsib iga ühe juures nõrgema ja tühjema koha üles, wastab manamees. Tubli n õ uu. Amerikas maksetakse iga hundi naha eest 5 dollari. Et wiimsel aastal Minnesotas üksi 25,000 dollari hundiraha makseti, näitas asi ühele arukale ametnikule liig hull, ta uuris asja järele ja leidis et mitmes kohas riigis salajad hundi kaSivatuspaigad oliwad, kus suurel mnstl kõnvekutsikaid kaswatati, kust, nahad kalli raha eest walUuse kätte saadi. Ülle meel, et Amerikas õnn ei õitse! l6 Saarl a n e, 1891