Saarlane N 38. Teisipäewal, 17. Septembril 1891. Vlll. aastakäik. maksab: Pooles aaötaS t „ SS „ Ilmub igal KuresaareS nr. j?. Saarlase toimetusele, KuresaareS. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab A kop. Ulciilimt iioiitillil ajaleht maa- ja li»»n»h«a>e Kaks sammu edasi! Jälle astub meie wäikene Saaremaa nüüd paar tublid sammu edasi; hariduse poole. Hämaruse sisse tekkiwad jälle paar heledat tähekest, mis meie maad walgemaks hakawad walgustama. On päew juba paistma hakkanud, eks siis ka kõik rahwaS ärka üles ja sellega kõik töö ja tegemine. Need kaks särawat tähte, mis meil Saaremaal nüüd paistma hakawad, on „Mere me es te kool" ja „Karskuse selts." Esimisest  tahame täna natuke kõneleda ja seda meie rahwaga rohkem tutwustada. Nagu igaüks teab, on see kool ülemalt poolt kinnitub ja ka maja selle tarwis kohaline leitud. Mõne nädala eest tuli ka kooliõpetaja seia, nimega Niemann, kes seda õpetust ja juhatust kaswandikudele tahab wälja jägama hakata. Weel mõned nädalad ja juba külwatakse sääl esimisi õpetuse seemneid meie õppijate südametesse. Saaremaa seisab oraegus kõigest teistest lahus, millepärast wäga raske on igal ajal teistega kokku saada ja nende õpetuse wilja ja selle kasu tundma õppida. Künni seiamaale  pidi, kes soowis mere asjandusega ennast rohkem tutwustada, siit ära reisima, aga see polnud kõigile mitte nõnda kerge asi, paljud pidiwad selle pärast hoopis järele jääma. Igaüks teab, et meie Saarlased ennewanast  kanged meremehed on olnud, aga nagu nähja, ei taha praegu suuremat enam sellega tegemist tehja.' See kõik tuleb sellest, et meil meremeeste kooli pole olnud, kes rahwals hoogu oleks "järele annud. Kui meie Saarlased peaksiwad praegus rohkem endid mere asjandusega ja selle teenistusega tutwustama, siis wõib küll loota, et need 3000 töölist, kes igal aastal siit wäljarandawad,  wõiksiwad palju hõlpfamine tööd ja teenistust siit saada, mis ometi kõik oma maa ja rahwa heaks jääb. Praegus on juba meie rahwas nii kaugele jõudnud, et nad ise ka laewad wõiwad ehitada, miks pärast on see siis wõimata, rohkem meremehi olla! Ja, mõtleb ehk mõni, mis suurt kasu siis ü S laewa omanik ehk madrus ometi wõib saada? Wana wend, ega saa enne seda kasu mõista ei saa, kui sa weel pole ennast mere asjandusega hästi tutwustanud. Laewa mehe nime kandjaid on meie maal praegusel ajal ka küll, aga neid, kes midagi tunda wõiks, on wäga wähe. Meremeeste kooli puudusest nurisesiwad juba ammugi mõned ja neil oli ka asja selleks, sest kust peab tarkust saama kui õpetajaid ega juhatajaid ei ole! Nüüd oleme ometi kord selle osalised, et meil see on. Senna wõetakse ülemast kui ka alamast seisusest õpilasi wastu, ei tehta ka wahet wana ega noore wahele. Kooli aeg kestab sügisest künni kewadeni, see on talwel üksi. Ka peab igaüks, kes kooli astub, ennem kusagil laewade pääl olnud olema, mis ka pärast igal suwel peab sündima. Koolimaksu ei ole kellegi! maksta, waid on prii. Weel antakse kahe paremale õppijale kingitusi: ühele 30 ja teisele 20 rubla, et igaüks peab püüdma targemaks saada. Näitkem siis ka armsad Saarlased, et see kool mitte ilmaasjata meile asutatud ei oleks, waid et selle nüli pea meie kaswandikude  juurest leida oleks. Saatkem rohkest ome nooremaid senna õppima ja teadust uurima, mis neile eestulewaks ajaks kasulik saab olema. Kui igaüks nõnda mõtleb ja teeb, siis wõib julgest loota, et meie Saaremaa  mõne aasta pärast jälle meremeeste poolest rikas saab olema, nagu endisel ajal. 0. L.. Isamaa armastaja ja tema waenlane. LI Jutustus Franz järele. Õö oli külm, ja pilwed taewa all wõitlcsiwad  kange mäega üksteise wastu jookstes. Priidu wärises aga mitte külma ehk kartuse pärast, maid selle ootuse pärast, mis nüüd pea tulemas oli. Tuksuma südamega waatas ta ükfijärje wälja kaugusesse,  aga kesköösse wilkus kaugel, üle mäe üks tähesarnane paistus, ja pea pääle seda teine, siis kolmas, neljas, kuni ümberringi igal pool tuled särasiwad ja nende kuma otsegu koiduwalgus taewa pääle üles walendas ja waenlaStele hukatust  kuulutas. Warst pääle seda kuuldi juba ka orgudes rõõmu püssi paugud kõlawad  ja trummud tümawad. Wahe ajal kuuldi ka tornikella sekka hüüdwat, kelle helin wingudes läbi õhu üle kõige Tiroolimaa  lautas. Priidu kuulas ja waatas meel ühe silmapilgu;  rõõmu filmapisarad weeresiwad temal mööda palgeid maha, ta hõiskas korra suure häälega, laskis püssi paukuda ja jooksis siis nagu tuuletiiwul Hooferi maja poole, kus Leonhard, Martin ja Hoofer teda sõnumite Mk ootasiwad. „Kõik on heasti!" hüüdis ta juba eemalt neile wastn „kvik Tirool on tuleleekis, ühest otsast teise." „SiiS priskeste edasi!" hüüdis Hoofer walju -häälega oma seltsimeestele. Neid oli wiis tuhat tugewat meest, Passeieri, Algunderi ja Neraaneri orgust, kõik täis wõitlemife himmu julged ja surma kartmata. „Edasi üle Jauseni, Sterzingi lagediku päale, sääl tahame waenlast sisse piirada Briksenist waStu Brennert. Tulge minu juure. Daami Waldhuber ja sa südame poisike Priidu, Joosep Auer, Kaari Thuumwalden, Jüri Raunthaaler, ja sina tubli Johann Holzkneht! Nüüd laske omad püssid paukuda! Nüüd on aeg! Waenlane peab nägema, missuguse meestega tal tegemist  on! Edasi, armsad sõbrad, Jumala abiga, keisri ja isamaa eest!" Rõõmu hõiskamine kõlas selle pääle, et mäed ja metsad wastu kõlasiwad, ja mõned üksikud paugud prahwatasiwad sekka ja siis tormisammul edasi, üle mägede Jauseni, et maa müdises. Seesuguse ootamata pääle tuleku üle ehmatas waenlane hirmsaste ära; sest igast küljest tungisiwad julged isamaa pojad wõitlemise himmuga nende kallale. Kindral Gasteler ja tubli maapäälik Hormaijer tuliwad pitkuti Pusteri orgu. Kus nad endid ligendafiwad, sääl kõlasiwad lõpmata rõõmu paugud ja kellahelinad, ja kõik nurmed ja metsad oliwad mana raukaid, naisi ja lapsi täis, kes tuhandete rõõmuhäälelist  kisa tõstsiwad ja rõõmu pisaraid walasiwad. Emad tõstsiwad omad lapsed käte pääle ülesse ja wanad pimedad lasksiwad  endid urtsikutest wälja wiia ja hõiskasiwad  wõidu teistega. Wõidurikkalt ja kinnipidamata marssisiwad julged isamaa pojad rdasi, ja kihutasiwad waenlast nagu ärakohutatud lamba karja eneste ees taga, ja paniwad hõiskades omad wõidulipud kõrgustikude pääle üles. Õhtu 10. Aprillil ilmus see wäsimata isamaa päästja, Andres Hoofer, oma abilistega  juba Sterzingi kõrgustiku pääle. Siin pidi ta peatust tegema, sest üks salk Baierlast seisiwad temale wastu. Nemad täitsiwad Sterzingi lagedikku ja paugutasiwad  tubliste oma kahe suuretükiga ja püssidega paksu Tiroolaste sekka. Aga need ei lasknud ennast sellepärast mitte ärahirmutada, et küll nemad omad püssikuulid  nende ärarikkuwa suuretükikuulide wastu saatsiwad. Baierlased saiwad nüüd ümberringi kokku rõhutud ja surmakartuseta  tungisiwad julged talupojad nende pääle, ja mõnigi waenlane nende kuulist trehwatud, langes surmalepinguks. Andreas Hoofer oli ise igalpool juhatamas ja Priidu tema kõrwas, kes tubliste oma püssi paugutas.  See üksi kurwastas teda, et tema wäike sõber, Andreas Spekbacher, ka mitte tema juures ei olnud, kes oleks näinud, kui tubliste ta Vaenlasele walu annab. Enne ja nüüd. Km suur wahe on praeguse ja endise aja wahel, seda näeme alati ja igapäew omast elust ja olemist. Suur wahe on linna kui ka maarahwa elukorra wahel. Ei tahaks wist keegi enam seda saada, et endine aeg oleks praegune aeg olewat, ehk küll weel mõni arwab, et enne manast mõni asi parem oli kui nüüd. Ja neile oleks see ehk küll parem, kes ikka weel manas tuimuse unes tahaksiwad magada ega ilmaski silmi lahti tehja, et praeguse aja heledaid päikese kiirefi oma meelesse laska paista. Ajad ja asjad paranewad päew päewalt ja aasta aastalt, seda näeme alati.