edasi lähemad, ilma et rahwaS selle mõtte pääle tuleb, et metsa hoida cl>k noort metsa juure kaSwatada, siis on Saaremaa Sahaara kõrbe sarnane, Saarl. toimetus) kuS mõni kidur kadakas, ehk köwer mänd tuule läcS tuigerdab. Sellepärast armsad Saaremaa mõisa ja talu peremehed! Wõtke seda head nöuu kuulda, mis ma teile sojast südamest annan, hakage oma metsade pääle tulewikus enam pilku panema, kui scnni ajani seda teinud olete. See ci tee teile kuigi suurt kulu ega wacwa, kui teie iga kord, kui hcinaacgu ilusaid noori puid niitja ees näete, siis jätke need kasivama, tulema päewade tarmiS, niisama ka oksa raiumisega ja heinamaa puhastamise acgas. Meie csiwancmad on ju teile ka metsa hoidnud, sellepärast hoidke ka teie oma järeltulcwa sugule seda kaunist pärandust. Seda soomib sojast südamest teile W. Mägi. pidi õnnelikuks tegi . . . Ja abikaas omas rahulikus olekus oli ennast omast mehest palamast armastada lasknud, aga ilmaski omalt poolt tema tundmist nii soojalt waStanud; et ta aga tema hakil ist surma niisamma suguse rahuga pidi mahtu mõtma, seda ei olnud üksgi armanud. See awaldaS ometi südameta olekut, mida keegi sest pehmest, tasasest naisterühmast uskunud ei oleks. Tema ei olnud sarnast südameliku  armastust, mis tema mees tema mastu üles näitis, mitte wäärt olnud. Ja sedasama külma südameta olekut, mis tema oma mehe häkilisc surma sõnumi kui ka pärast tema surnukeha juures üle näitas, «Sitas tema ka edcspidi ikka üles, ehk ta küll teadis, et kõik inimesed sellepärast tema iile imetlesimcD ja tema päälc walju kohut mõiftstwad. Kohe lagunesiwad kõige pahemad jutud emand Elbahi üle laiale . . . Ikka kindlamaks  läks see arrvaminc, et mölder ei olla mitte õnnetuse surma saanud, maid mõrtsuka käe läbi surnud ja rahwa nrwamise järele ci olnud tema abikaasa Ml juures mitte ilma süüta. Tüdrukute läbi oliwad Niisugused jutud ivälja tulnud. Õhtul enne seda olla üks Pahura olemisega mccS majasse tulnud ja mölder Clbahi järele küsinud, peremees olla teda nähcS wäga ära kohkunud 'ja perenaine maljuSti karjatanud, ning siis ukse kõwaSti kinni pannud, et pere ei kuuleks, mille üle nemad könelcsiwad. HakkatuscS oli nende jutt maga waikne olnud, aga miimaks läinud see ikka waljemaks;  scczipärast ci olnud keegi ukse taga kuulatada julgenud, sest nemad kartfiwad et peremees järsku uksest wälja tulla ja luurajat kätte saada wõiks. Tema oli ka tõesti üks kord tulnud ja tüki aega oma raha kapi juures sorinud, mis püüle tema jälle teiste juure tagasi läinud. Nüüd oli jutt nende keskes weel elawamaks läinud, wõeraS oli weel waljemine ja käredamine rääkinud, otsegu oleks ta tema pääle miSgisugust  süüd tõstnud. KaS wõi mida peremees  selle pääle wastannd, ei ole nad mitte aru saanud. Ka perenaine olla rääkimisest osa wõtnud, aga mitte walju häälega. Ainult seda, mis wõeras oma lahkumise juures rääkinud, olirvad teises toas luurijad  tüdrukud selgesti ära mõistnud, sest wõeras oli neid sõnu õige walju häälega ütelnud. „Ja nüüd jätan ma sind sinu oma südame tunnistuse hooleks, mida üles äratada mull wiimaks ometi wõimalik on olnud ja see saab sind pikkamisi, aga kindlasti ära rõhuma . . . Ela heaSLi, Anni, mina olen sind palawalt ja põhjatumalt armastanud ja teen seda meelgi oma wiimase hinge tõmbamiseni. . Nende sõnade järele oli ta hirmsasti erutatult wälja tormanud. Mis siis pärast seda nende kahe abikaasa wahel sündinud, sellest teadsiwad tüdrukud weel weidramaid asju raakida. Hulk aega pääle wõera äraminemist oliwad nad üsna wait olnud; aga korraga olla perenaine wäga walju häälega rääkima hakanud, mis tüdrukuid otsata undishimmnliseks teinud, nõnda et nad kõik kartust konnale jättes, ukse ligidale kuulatama läinud oliivad, kui neid ka kätte saamise korral seepärast teenistusest  ära aetud oleks, aga õnn oli nende poolt; toas olcw abielu paar ei mõtlenudgi omas hirmsas erutuses selle pääle, et keegi nende juttu ukse taga kuulata wõiks. Luurajad tüdrukud wöisiwad üsna selgesti neid sõnu kuulda: „Ei, ei! Mina ei usu sind, sinu tõutust, ega sinu pühast wandeid mitte enam," kuulsiwad nemad perenaist ägedalt ja wäga walju häälega hüüdwat: „Ma tean, tema üksipäinis on tõtt rääkinud. Aga sina oled üks wilets, nurjatu inimene!" Wähe aja pärast kuulsiwad nemad jälle: „Ja see häbi ei ole sind mitte ära lõpetanud, su südametunnistus on sind nõnda kaua rahuliste magada lasknud? Ja sa wõisid õnne maitseda, mis mitte sinu oma ei olnud, kuna sa ise —" Siis kuulsiwad nemad jälle tema mehe härdaid südamelikust palweid, temale ometi wcel see üks kord andeks anda, ning teda mitte nõnda armetumalt enesest ära lükatae aga perenaine olla külma ja kiwise, südamega wastanud: „Ei, ei, meie oleme sest tunnist saadik igawesti lahutatud . . . meid lahutab nüüd põhjatu sügawus!" Ukse tagaluurajad tüdrukud olla siis kuulnud waest meest waljusti nutwat, nõnda et nende eneste südamed ka juba üsna haledaks läinud ja tema piina üle walutama hakkanud; see waikne, tasane naistcrahwas, nende perenaine olla, aga see kõige kõmama südamega inimene maa püäl, sest temasse ei olla ei tema mehe palwed ega silmapisarad mõjunud. „Sina ei anna minule mitte andeks, oh Jumal! Jumal! siis, siis!" nõnda oliwad nemad wcel möldri hädatlewat häält kuulnud ja siis oliwad nemad rutuste ära jooksnud, kartes, et ehk peremees nüüd tuast wälja tuleb. Tema olla aga meel tükiks ajaks senna jäänud ja siis mast surnu kahwatult ja tuikudeS wälja tulnud. Tema ei olnud Tähtjas uudis. Nüüd magusal ja rahulisel ajal juhtub ka wahcst midagi tähtsamat ja aruldast asja ette tulema, mis kõigile suurt erutust teeb, niisamuti ka kõige ajalehtedele. Kuuni seiamaale on politika tacwaS üSna selge, et sest mitte midagi uudist kirjutada ei saa. Nüüd juhtus aga midagi, millest kõik lehed suuri pitki kirsasid kirjutawad, mida ka meie oma lugejatele tahame awaldada, sest asi on ka maga seda wäcrt. Igaüks teab kui palju haigusi meie rahwaõte kxSkiS liikumas on, aga enamast on iga haiguse wastu ka tohter ja rohi; mis üks tohter ei tunne, seda teab jälle teine, ja nõnda kautawad nad haigusi ja tõbesi inimeste juurest. Nüüd oli aga meel paar koledat haigust, mille waStu ukvtt tohter ega rohi ei aitanud, maid kes selles haiguses oli, see pidi ka sellega hauva minema. Need haigused on: tiisikus ja sööja. (Krebs.) Esimise wastu on nüüd ka rohtu leitud, et ta enam surmaja ei saa olema. Tiisikuse haiguse rohust on iseäranis  nüüd kõik ajalehed põncmasti kõnelemas. Sellest arstimisest ja rohust kirjutab vr. Koch järgmiselt: „Kui ma mõne kuu eest Berlini tohtrite koosolekul kõnet pidasin, siis tähendasin ma ühe rohu pääle, mille abil kopsu tõbiseid loomi wõib parandada. Seda rohtu on nüüd inimeste juures katsutud, mille üle ma siin ligemaid teadusi tahan anda. Ma tahtsin siis alles asjast pitkemalt rääkida, kui uut rohtu ka inimeste juures on katsutud ja kunas seda enam on malmis tehtud. Ajalehed on aga tema üle eksilisi, osalt ka kiituse kirjast toonud, nii et ma heaks arwan, asja tõsise seisuse üle õigeid teadmisi anda." Weel teatab Vr. Koch nende tohtrite nimed, kes temal katsete juures abiks oliwad ja temale haigeid muretsesiwad, et neid nende waewa ja hoole eest awakkult tänada. Siis ütleb ta uue rohu kohta : „Kust rohi tuleb ja kuida teda walmistakse, selle kohta ci wõi ma seekord meel midagi awalda, sest et tööd weel malmis ei ole. Sellest tahan ma teine kord rääkida. Sellel rohul on punakas karm ja ta ei lähe seistes ka halmaks. Kui teda tarnitakse,  siis tuleb teda puhastatud meega wcdelamaks tehja. See wedelik ei seisa oga kaua, sest et pisukesed elukad tema sees kasivama hakawad ja teda ära rikuwad. Kõhust ei aita see rohi mitte midagi, waid peab aga naha alla pritsitama. Pritsimise kohaks walisime meie katsete järele selja, kust mähe walu tuntakse. Kuidas rohi inimese paale mõjub, seda olen ma iseenese juures proowinud. Kaks kolm tundi pärast pritsimist (paar tilka) on liikmete kokku tõmbamine, wiiendamaft  tunnist saadik hakab kange külma wärin, mis terme tunni aega kestis, oksendamine,  wcresoojus C- 12 tunni järele jäi kõik järele ja oli endises korras. Raskus liikmete sees wältas meel mõni päew ja pritsitud koht oli punakas ja maius." Nii kirjutab Or. Koch ja nõnda peab selle rohu mõju olema. Kes mitte selles haiguses ci ole, selle juures ei pea see rohi midagi tegema, aga haige juures on selle rohu taielikud märgid tunda. Praegus seda rohtu weel siin Saaremaal  ei ole, aga kui see täielikult malmis on, külap siis siin ka tohter ja rohi seatud kohal malmis on. Selles haiguses inimesi on ka siin õige rohkesti leida, sellepärast wõime julgesti loota, et surm neid küll nüüd enam oma küüsi ei wõi wädada, waid nad saamad päästetud omast waewast. See mees on rohkem wõitnud, kui keegi sõjawägi, kes ainult oma rahwale head teeb, aga nimetud mees on kõige maailmale  head teinud. See ei saa mitte palju aega tüürima, kui ka meie Saaremaalt mõni ütleb: „See rohi päästis mind tõesti enncaegsast surmast!" Jumal aidaku, et see pea ilmsiks tuleb ! Edespidi saame sellest rohkem rääkima, kui paremaid teadusi oleme saanud. 49 Saarl a n e> 1890