Postimees M Reedel, l?. juuti». MM NekjasküMueS aastakäik. Tellimise hind on: HvStiaa Lasta S 5 r. !. Postita aastas 4 ? ?, . 2. 60 . ' » . 2 - . . 1.3 b . - kuuS —» b 0 kuus 40 , Iga iiksik nummer 8 kop. Knulutnste petit-rida 5 kop., lehe ersl>zsrs 20 kop. Tellimist ja knulntnst wõtawad wastv IvrjewiS (Tartus): P. Schmidt, Mäesepp, MiNistser,Reinbaum,Karja,LeA.Zirl.Veidemann,Kuriz Raag. Tallinnas: wärawaS, 5 . Busch, Kluge se Ströhm, Niphardt Tõnismäel, PärnnS: Treufeldt, Treimann, Erikson, NeljaSkümueS aasrakäii. 5. sosorcwskh. ToriS! A.Martion. Tindis: Kirsch lärm. llve-N?ändra: K. Tomberg. Kärus: H Lemderg. HaliivftaS: T. Kentel. Amblas: A K alpus. K>iljandiS: Karow, Leoke Levpik. B siwnraS: J. Mutbmann. Tunres-Jaanis: Hakkaja. KarkfiS: kirjutaja J. Ilmes. Põltsamaal  : Leihberg, Jürmann, J. Terra?. Nuustakul:  Eichenfeldt. Wörus: Bielrose. Gaffron. B algas: Rudolfi. P. Grünfeldt, K. Hiob. Rakweres:  Kuhs, P. Erna ja N. Erna. Kilingi- N emmes: J. Reimann, T. Tammann, Kawilda: kaupmees C. Grünberg. l^ldres: J. Lammas. PaudiwcreS: Inglist. Simonas: köster E. Peterson.  Ivkwis: A.Roht. Nartvas: Grigorjew. Schönberg,  V acker. lutzkeutalis: Paap. Kreenholmis: Kuusmann. Paides: Seidelberg. Lkalles: Luuk KeilaS: Maaberg, C. Tambach. Haapsalus: A Koppel. KuresaareS: Lange. Waiknal: Weidermann.  PeterburiS: Seeland. Leopas, J. Lindeberg.  Tsarskoje-GjeloS: Wainoff.' Uukeb iaaü päerval rvä^a, üks «es mitte pühapäewadek, suurtel Pühadel ega kroonupühadel. Toimetus on Peterburi uulitsas nr. 3 (Hcnniuqi platsi ääres) K. K. Hermann'i trükikojas. Tallinnas on ..Postimehe" talitus Harju wärawas, majaS Toimetuse adress liht-'ja rahakirjadek ..Postimehe- toimetusele. ; Vene keeleS: v- Dpt.esi>, Rahwakool ja waimulikud  mehed. (Lõpp.) Semstwo plaanid aga ei toonud  mitte külakoolide põhjuskirja laiendamist, waid saiwad liku ülemuse uutele koolid seks. Nüüd algas kahetsemj wõitlemine ministeriumi jt <emstwo  koolide wastu, mida kahjulikkudeks  tunnistati, sest t nad kiriklikud ei olnud. Rahwakool sai kohe waUtsuseorgani  riiu-öunaks; seustwo koolidest wöõrdusiwad wamulikud  mehed hoopis ära; preestrite teenistuse-omaduste mõõdupuuks rahwakooli-asjus peeti nende agarust,  mis nad kirikukoolide kohta näitasiwad, muudes koolides salliti  ainult nende tööd, lubati ainult kui Larwilikku halbtust. Semstwodelt wõeti aga õigus ära, odawaid koolisid asutada, ja keelati ära lugemisekoolide edenemisest osa wõtta. Wahel tuli koguni arwamisi ja püüdeid ilmsiks, kooli-asja täiesti waimuliku walitsuse meelewalla  alla panna ja semstwod hoopis kõrwale heita. Kui ka selle püüde õhutajad eesmärgile ei jõudnud, siis oli ometi semstwo seisukord, kes waewa ega ohwrid ei olnud kartnud koolisid edendada,  wäga kitsik. Halwem oli aga weel see, et püüete ühtlus rahwakooli asjus katkestatud sai; uut alustati ja wana, mis loomulikult oli edenenud,  lükati kõrwale ja ei tehtud  midagi, et seda, mis oli, edasi edendada ja kaswatada. Sel 100 l on ju loomulik, et uutele koolidele semstwo sõprus osaks ei saanud. Kas ei ole siis nüüd õigem, seda nähtust mitte meie seltskonna usupuudusele  süüks panna, waid wiga meie kooli-olu loomuwastasest edukäigust  otsida? Usuwastalist sihti 'pole nende ridade kirjutaja semstwo koolidest iganes leidnud, ei poolegi, waid usuõpetusele sai kroliwalitsuste poolt igatahes kõige suurem hoolekandmine osaks." See otsus, mis Wene lehe kirjasaatja siin awaldanud, on seda tähtsam ja usutawam, et ta ise kaua aega kubermangu kooli-nõuukogu esinik on olnud. Ta kinnitab, et kooliwalitsuste poolt kõik on sündinud, mis usuõpetust  õpeplaanis wöis kinnitada  ja temale sääl õiget paika anda. Waimulikkude meeste kui usuõpetajate  kohta awaldatud sõbralik  wastuastumine ei leidnud aga wastuwõtmist; tehti kõik, mis wöimalik, et kooli ilmalikkudelt  wõimudelt ära wõõrutada ja waimulikkude meeste kätte anda. Seeläbi rahwakoolisse istl tatud riiuseeme on siis jälle üks põhjus, miks seltskonnal kirikukooli wastu usaldus puudub.  Wäga kahetsemisewäärt nähtus on ka weel waimuliku seisuse täielik lahusolek ja wähene  kooskäimine elu ja seltskonnaga.  See lahusolek wõtab seltskonnalt  waimulikkude meeste kui koolitatud kaastööliste kaasabi ära, millest meil ju suur puudus  on, ning mõjub ka waimulikkude  meeste eneste kohta kahjulikult,  neid seltskonna tulude wastu tuimaks ja vpuvõtmataks tehes. Halbtuste põhjuste seast olgu ka weel seda nimetada, et waimulikul  ülemusel wöimalik 'pole preestrid, kes kooliasjas hooletud wöi ilma osawuseta on, wastutamisele  wötta. Wäga tubli preester wõib wilets kooliõpetaja olla, ning hääd preestrit selle pärast wastutamisele wõtta, et tal pädagogi annet ei ole, on ju küll wõimata. Lõppeks tähendab „Nowoje Slowo" kirjasaatja selle pääle, kui ettewalmistamatalt külapreestrid  rahwakaswatamise suüre ja kõrge ülesande kallale astuwad. Seda tunnistab ka Ratschinskij, kõige otsekohesemal ja terawamal wiisil küla waimulikkude meeste moralistid puudusi arwustades. „Meil ei jää muud nõuu üle" lõpetab N. Ch. oma tähelepanemisewäärt  kirja „kui tunnistada, et meie isamaal ühtegi  seisust ei ole, kes täiesti ettewalmistatud oleks, rahwahariduse  koormat ja wastutamist oma pääle wõtma: seepärast ei tohi teed eesmärgile mitte jõudude  killutamises otsida, waid nende ühendamises Kõigekõrgema tahtmise järele sisse seatud semstwo all ja rahwahariduse ministeriumi  juhatusel. Sellele ühendusele  wöib aga ainult rahuliku kaastöötamise läbi ühisel tööpõllul  ja wennaliku oleku läbi jõuda, mitte riiu läbi ülemwalitsuse  pärast." Sügawa harimise - künni kasust ja tulust. Nüüd on see asjalugu küllalt ära proowitud, et „sügawa harimise" künnis  see mitte hää ei ole, järsku palju ja sügawalt surnud mulda pikasse pääliskorraks üles pöörata. Ei, sügawa harimise künnis peab iga korduse.künni ajal ikka üks toll harimises sügawamini mindama ja seda ikka kord korralt nii, et meil sils aastate jooksul „sügaw harimine" täiesti tarwilikult kätte saab. Kui meie „sügawa harimise" künnis korduse  künniga tollijagu surnud mulda pinna kõige ülemasse pääliskorda üles oleme ajanud, siis läheb seemendamise  ajal seesama surnud muld 2—3 tolli sügawuseni seemendamise teise mullaga segi ja muretseb seeläbi  wiljaseemnele, noorte juurjalgadele  ja idule lahjendatud mulda esimeseks  eluwallaks, selle pärast on ikka sügawa harimise oras põllul ülestulekul peenem ja waewascm näha, kui madala harimise põllul, selle wastu hakkab aga sügawa hari» mise põllu oras, nii pea kui juured juba wanemaks ja tugewamaks saatvad  ja enestele juba sügawamalt mullast toitu muretseda wõiivad, kord korralt ikka tugewamaks ja lopsakamaks  minema ja kui see oras juba maad katma hakkab, siis lööb ta lokkawalt kaswama ja wärwi poolest  sinama. Madala harimise orasega on just ümberpööratud lugu: Oras, mis lopsakalt laiade lehtedega päälemaa  tuleb, kaswab seni kaunis priskesti,  kaui juured weel toitu elamast Kükünjang'i kirikisand.  Alph onse Daudet järele Abbe? Martin oli Kükünjangi kirikisand.  Wana sõna järele: Hää kui leib, truu kui kuld" oli tema meel hää> südamelistemate preestrite liiki arwata, oli päälegi kui päris pärli nende hulgas. Oma kükünjanglasi armastema  isalikult: tema oleks Kükünjangi eedeniks ehitanud, kui aga säälsed elanikud temale mähe rohkemat rõõmu oleksiwad teinud. Nõnda aga oli tema pihi tool täis ämbliku wõrkusid  ja hostiad läksiwad alati hallitama.  Sellel tublil preestril oli suur südamewalu ja tema palus iga päew Jumat, et ta teda mitte waremalt  siit ära ei kutsuks, kui ta oma eksinud tallekesi õigele teele oleks juhatada  saanud. Meie saame nägema, kudas Jumal  tema palwet kuulda mõttis. Ühel pühapäewal astus abbe Martin  kantslisse. „A:msad wennad," ürgas tema, „kas teie mind ujute ehk 'uskumata, minewal ööl aga seisin mina waene patune paradiisi märawate ees." „Mina koputasin. Püha Peetrus tegi wärawa lahti." „Uijoh, etse waata," hüüdis tema „see olete ju Teie, auuwäärt isand Martini, mis Teie siis ka meie poole olete tulnud? Millega mõiksin  mina Teie soowi täita?" „Armas, püha Peetrus, Teie käes seisab ometi see suur raamat ja see sui» wöti, kas Teie ei wõlks mulle wast ütelda, kui minu palwe mitte liig julgust ei awalda, kui palju kiiküujanglast  Teil paradiisis on?" „Mina ei suuda Teile midagit keelata, Martini isand; istuge ja waatame siis warstt ühes koos järele."  „Selle pääle wõttis püha Peetrus oma suure raamatu, lõi tema lahti ja pani omale prillid silmade ette: „Waatame sits järele! Kükiinjang  I Otsime siis. Kü-Kü-Kükünjang;  Sääl ta ongi. Noh, armas isand Martin, see lehekülg on päris tüh'. Mitte ühte hingekcstgi " „Kudas nii? Wöi Kükünjangist ei ole ühtegi? Mitte ühte Seda ei ole sugugi wõimalik! Ma palun Teid, waadake ometi weel paremini  järele." „Ei ühtegi, mu waga sõber. Waadake ise, et ma Teiega nalja ei tee." „Töesti mitte ühtegi!" „Mina h-kkasin kibedasti nutma, kasi ringutama ja halatjcma. Siis ütles püha Peetrus: „Seda ci tohi Teie, Martini isand, omale mitte nõnda südamesse mätta, wõiksite sest ära minestada eht weri saaks Teile paha tõusma. Nagu kõigest näha on, olete Teie selle prolest iima süüta ja Teie lükünjanglased saamad enne paradiisi  saamist meel mõnda aega puhastuse  tules peetud. „OH püha, suur Peetrus! Lubage  minule wähemalt kõige armulikumalt  nendega kokku saada, jah ma tahaksin neid waadata ja trövctida." „Kõigest südamest hää meelega, armas jöber! Wõtke need pastlad, ja pange nad ruttu jalga, sest tee nende juure ei ole just mitte hästi korral peetud ja lõbus. Waat' nii on tubli! Nüüd wõite Teie julgesti  teele minna; astuge aga ikka õigeste edasi, just nagu mina juha- tan. Nurga pääl pöörate Teie kõrwale,  siis saate Teie ühe hõbedase wärawa juurde, mis mustade ristidega  nagu kaetud on. Siis hoidke paremat kätt. Teie koputamise pääle awatakse Teile. Jumalaga siis. Jääge terweks ja elage priskesti." „Ja ma läksin ja läksin, ikka edasi. Küll see oli aga tee! Minul  käiwad praegugi weel judinad üle selja, kui ma selle pääle mõtlen. Kitsas ohakline tee, täis wäikseid hiilgawaid kiwikesi, mis ise enesest kui tulukesed paistawad, tee äärsed täis sisistajaid madusid, wüb kuni hõbedaseni wärawani." „Trah! Trah!" „Kes stiil koputab?" koriseb seest poolt raugenud hääl wasta. „Kükünjangi kirikisand." „Kust?" „Kükünjangist!" „AH, nõnda. Astuge aga sisse!" Mina astusin sisse, üks suur walge ingel nii mustade tiiwadega, kui pilkane öö, nii heledais riideis, kui päew, teemandi wõtmega, mis tnnal wööl rippus, kirjutas ühe raamatusse, mis weel palju suurem oli, kui püha Peetruse oma. „'Mis Teie õieti siit tahate ja mis Teie soowite", küsis mind ingel. „OH, ilus Jumala ingel, ma tahaksin  häämeelega teada saada, kui see mitte liig julge ei ole kas siin Teie juures ehk mõned Kükünjangi  poolt inimesed on?" „Kust poolt?" „Jkka Kükünjangist, sest ma olen, ärge pahaks pange, kükünjanglaste waimulik karjane." „AH, siis on mul wist küll anu, abb6 Martiniga kõneleda?" „Minu nimi on Martin." „Wõi siis ikka Kükünjangist. Waatame ometi järele." Sellega awas tema oma suure raamatu ja bakkas teda sõrmitsema. „Kükünjang", ütles tema mõne aja pärast sügawalt ja raskeste ohates.  „Martini isand, puhastuse tules  meil ühtegi kükünjanglast ei ole." „Jeesus, Maria ja Joosep, wõi ühtegi Kükünjangi inimest ei ole puhastuje  tules? Oh, sa taewane-taat! Kus nad siis muidu on? !" „Kus mujal, auuwäärt abb6, kui taewas. Kus nad muidu peaksiwad olema?" „Aga mina tulen ju otse teel säält!" „Mis? Teie tulete säält, ja sääl neid ei ole? Jah, siis —" „OH, sa kõige heldem madonna!" „Jah, siis tuleb ikka kõige wähemalt  armita, kui ka asjal tõsisemat teadust ei ole, et, sest et kükünjanglased  ei taewas ega puhastuse tules ei ole, nemad siis ikka põr—" „OH, häda! Wõi on püha Peetrus  ehk luisanud? Ega kukk ei ole ometi laulnud. Oh, häda, mulle waesekesele! Kudas pean siis mina paradiisi saama, kui minu karja seal ei ole?" „Kuulge, halastusewääriline sõber! Sest et Teie nüüd, maksku mis maksab , asja põhja pääle tahate saada ja oma silmadega waadata, siis minge siit ära ja pöörge seda teed, mida ma Teid juhatan. Pahemat  kätt leiate Teie ühe suure wärawa. Küllap Teie sääl kõik saate teada saama. Jumalaga siis!" Sellega lõi tema wärawa ukse kinni. See oli igaw tee, tuliste sütega prügitud. Mina vaarusin, kui joob- nud; iga sammu päält komistasin mina. Mina olin märg, nagu oleks mind meest tõmmatud. Ilma pasta  ldeta, mis püha Peetrus mulle oli laenanud, oleksimad minu jalad puhtaks tuhaks pmenud. Kui mina pikemat aega seda wiisi edasi olin komberdanud, nägin mina pahemat kätt ühte ust. ei mitte ust, waid wärawat, päratu wäramat, parts  pärani lahti, just kui ühe juure leiwa ahju suu. Oh, lapsed Missugune  maade, missugune nähtawus paistis säält mu silmadesse! Sääl ei küsinud keegi minu nime. Sääl ei ole ühtegi registen ehk uimekirja. Just nagu halg halu' pääle ahju misatakse, nõnda wisatakse sääl inimesi hunnikus sisse; küll jääl on rüsin, peaaegu niisama, kui teie pühapäiwil hulgana kõrtsi kipute.  Suured higipisarad seisiwad minul otsa ees ja siisgi käisiwad minul jeäkülmad judinad üle selja; mina wärisesin hirmu pärast. Kõik ihu karmad tõusimad minul püsti. Mina tundsin körmenud naha haisu, see oli sähärdune wing, nagu siis kui küla sepp ühe mana eesli kabja ära põletab, kui ta temale uue raua alla paneb. Minul jäi peaaegust hing rindu kinni. Ma kuulsin jäledat  röökimist, ohkan.ist, ägamist, halatjemist,  mandumist, needmist. „Noh, mis sina siis sääl seisad! Kas ja saad sisse wõi mitte!" kärkis  üks sõrmiline kurat mu pääle ja ulatas oma tulehärki mind sisse tõmbama. „Mina? Jumal hoidku! Mina olen Jumala sõber!" „Siis kasi siit minema. Mis, kelme kuradi nimel, sinul siis siin luusiwist (Pooleli.)