Saarlane ss° sv. Neljapäewal, 30. Mail 1893. X. aastakäik. maksab! Pooles aastas 1 „ SA „ Ilmub igal koiftpÄosVt»k. Knrcsaarcs «r. Saarlase toimetusele. Kurefaarcs. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab L kop. UM Kltiildiit xolitiks ajlilkdt ««»- j« MM Lendleheke kolera wastu. Kirjutanud vr. msä. Axel Oehrn, Wõnnu kihelkonna tohter. Kui kolera möödaläinud aastal Wenemaal  ilmus ja kõigest wastukaitsemistest hoolimata ikka enam ja enam laiali lagunes,  isegi kuni meie lähedale Peterburisse ja Pihkwasse jõudis, siis tundis igamees, et ka Läänemere kubermangud ennast wõitlusele  selle hirmsa waenlase wastu peawad walmistama. Augusti kuul jäiwad ka inimesed  RiiaS haigeks. Haiguse laiali lagunemine Läänemere kubermangudes oli siis kolmest kohast wõimalik ja raudteede läbi peagi oodata. Seepärast asutati igas kohas, ka maa kihelkondades, kommissionid, kellede kohus oli kõik teha, mille läbi üksikud  ja terwe rahwaS kolera eest eunast enam wõiksid kaitsta. Ka sai rahwale ajalehtede, politsei ringkirjade ja muude õpetuste läbi ikka ja ikka meelde tuletatud, mill wiisil kolera haiguse ajal ennast selle eest peab hoidma, nii kaugel kui see inimese  wõimuses ou. Taime külma läbi sai häda meist eemale hoitud, sest kolerabatsillused, mille läbi haigus ühest teisesse hakkab, ei wöi kange külmaga sigineda. Mis on meil aga 1893 aasta kewadel ja suwel oodata? Kõik, keS ajalehti loewad, teadwad, et kolera Wenemaal möödaläinud talwel mitte ära ei ole kadunud. Ametliste teatuste järele „Wal. Tead." on ta praegus 10 kubermangus walitsemas, kõige langemine Podolia kubermangus, kus 1. kuni 15. märtsini 460 inimest kolerasse haigeks on jäänud, ja 160 surnud. Möödaläinud aastal on kolera ühest ainsast kohast Wenemaa homiku poolsel piiril üle terwe Wenemaa ennast laiali laotanud; selle järele wõime kindluste ütelda, et ta sell aastal ka nendesse kohtadesse tuleb, kus minewal aastal mitte kolerat ei olnud, ka Läänemere kubermangudesse, sest et ta ju nüüd kümnes kubermangus olemas on. Meie juures saab ta küll wistist nendes kohtades, mis raudtee ääres on, Tallinnas, Rakweres, Tartus, Wõrus jn. kõige rntemine  alustama ja fäält maale laiali lagunema.  Seepärast walmistatakse terwes riigis, ka meie kubermangudes, kolera wastu kaitsmisele tema ilmumise korral: linnades walmistakse haige põetajaid ja arsti abisid ette, keS waldade pääle tarwilisel korral saamad ära jäotatud, mõisades ja waldades pannakse haigemajad malmis jne. Lugeja teab. et enam kui pool kolera haigetest sureb, terweks saamine on seepärast  raske ja aruldane. Seepärast peab igaüks tingimata seda tähele panema, mille läbi inimene ennast haigeksjäämise eest wõib hoida. „Hoia ennast siis hoiab Jumal!" Kaitsemistest tahan siin ühest rääkida, mis ka kõige tähtsam ja korraga kõige kergem täita on, joogiwee keetmisest. Rojastuse  läbi, mille sees batsillused on, lähe- wad nad maapinna sisse ja säält wõiwad nad wihma wee läbi jõgede ja kaewude sisse uhutud saada, ka läbi maapinna kui terwe inimene niisugust mett joob, siis wöib ta wäga kergeste kolera haiguse kätte langeda. Wee keetmise läbi saamad kõik batsillused wee sees surmatud. Keedetud  mett wõib siis ilma kahjuta juua. Kolera ajal peab seepärast iga perenaine õhtu pere suuruse  järele ühe ehk mitu paja täit mett keetma, ja üksi seda mett, kui ööjooksul on jahtunud, tuleb juua. Kapõllule ja heinamaale peawad töölised lähkritega üksi keedetud mett ühes wõtma,  ialgiei tohi nad lompidest,  kraamidest, jõgedest ehk järwede st j u u a. Kui suurt häda keetmata wee joomine kolera ajal wõib sünnitada, tahan siin mõne näitusega seletada. Sügisel 1871 algas Tallinnas kolera haigus, kuhu ta Peterburist sisse toodi. 4. Oktobrist kuni 21. Nowembrini jäi 86 inimest haigeks, suri 54. Kui haigus kustunud oli, saiwad linna hospidali peldikud,  kus kolera haigeid oli rohitsetud, puhastatud ja ilma lubata ühe heinamaa pääle wälja laotatud, mille läbi nõnda nimetatud wana weetoru kanal jooksis, millest Roosikrantsi uulitsa ja wangikoja mangikaew  oma wee wõttis. Muu linna rahwas sai oma wee teiselt poolt linna karihal- Õigus wöidab. 20 C. G. Härra v. Roden ja see kaptcn oliwad nii ühed, km kaks muna, need kurrud ja kortsud arwamata, mida enam kui kümne aasta aeg selle mehe palgese oli järel jätnud. Hulk küsimisi, kelle pääle ta asjata wastuft otsis, tungis Metsahannese pääle. Kes oli siis wiimati see Rodm? Kuidas oli ta, piraatideckapten, noore grafi Hugo eestseisjaks saanud? Ning oli siis see noor mees ka tõeste see, kelleks ta ennast üles andis? Metsahannes müristas kahtlaselt pead ja ümises teadmata iseeneses: Ma saan ju seda näha. Nüüd sai uks lahti käristud, ning nobedast,  nähtawast pahane, astus noor graf sisse. MetsahanncS oli taielik silm ja kõrw; ükski hääl, ükski liigutus ega sõna neist kahest ei läinud temast mööda, ei peasnud ta terawaist kõrwust. Mis on siis juba jälle, Roden? küsis noor gras mõmisedes: Sa peaks ometi teadma, et ma jahist wäsinud olen. Mispärast ei jäta sa mind nüüd rahule? Seepärast, et mull sinuga tarwilistest asjadest rääkimist on, wastas Roden külmalt, ja pani ukse lukku. Istu sinna! Mis ma sulle praeguS teadustada tahan, ei tohi Ühegi inimese kõrw kuulda, kuid sina üks- pärast et sull iial ei pea mõttese tulema, minu wastu härrad mängida, kui esmalt täna. Aga minu Jumal, Roden, sa ise oled ju sellest süüdlane! ütles noor graf ehmatades. Kui keegi ikka ärritud saab, nii kui mina sinust, noh, siis ei ole ime, et wahest üks sõna ülearu saab ööldud. Wist tahad sa mulle nüüd pitkalt ja laialt arutada,  mis sa täna wara üksikute sõnadega tasaste mu kõrwa sisse wihistasid, et ma nimelt koguni õige graf Hugo ei ole! Imelik tõendus! Aga sa ei pea mind mitte enam sellega hirmutama. Paberid on korra pääl, ma olen oma sündimise õiguse sisse pandud ning ükski ei pea mind säält enam wälja ajama. Kes peaks küll tõendada ja tunnistada mõima, et ma mitte oma isa poeg, mitte graf Hugo ei ole? Mina tõendan seda, mina! wastas Roden külmalt, tõsise kindla sõnaga. Ning mitte üksnes tõendada, waid ka tunnistada ja näita tahan ma, et sa mitte graf Hugo poeg ei ole, waid ühe waese, juba ammu wöitluses maha lastud piraati poeg Tortuga saarelt oled. Minu õde oli sinu ema, ja kui sa minu sõnu ei usu, siis usu neid kirjutud tunnistusi, mis sulle kõik päikese-selguses saamad tunnistama. Surnukahwatu seisis noor mees sääl, kui tema onu kuiwade sõnadega seda pettust temale seletas, millest ta tänini teadmata knmkwl ma nli wõtnud. Ta eiimine nõu oli, pettust awalikuks teha, ja oma onu seaduse waljuse kätte anda. Ta kargas ülesse, ja ütles, et ta meel sell ööl Rothenburgi tahta minna, graf Willemile tõt tunnistama. Aga Roden pidas teda tagasi. Kui sa kerjajaks tahad saada, siis mine, ütles ta külmalt. Aga arwa järele, et see käik, kord käidud, mitte enam käimatuks ei wõi saada, ning et sa mind ühes hukatuse sisse kisud, km sa ise meeletumal  wiisil hiilgust, anu ja üht kuulsat nime wiletsuse ja waesusega wahetada tahad. Ning siis lisas ta ähwardades, koleda kindla waatmisega juure siis karda ka minu kättemaksmist! Wals graf kohmetaS ja kahwatas. Oma onu wiha wastu panna, tundis ta ennast wäga nõrga olewat, ning selle asemik et oma südametunnistuse järel teha, kuulis ta oma onu meelituse kõnet, kes nüüd, kui ta ähwardusega oma sõsarapoja tahtmist oli murdnud, hoopis teisite temaga rääkis, temale clawa wärwiga rikkuse rõõmu näitis ja seda jõledust temale etteseadis, mida ta teeks, kui ta priitahtmisega need wõidetud warandused jälle enesest ära wiskaks. Eksituse  hääled kihwtisiwad noore mehe südame paremat tundmist, ning kui ta jälle wait olles maha istus, oli selgest tunda, et Rodenil temast enam midagi karta ei olnud. Wärisewa käega waatis ta lendes need naberid läbi, mida Roden ühe raud kasti-