Saarlane 6. Teisipäewal, 6. Webruaril 1890. VI!. aastakäik. maksab: Ilmub igal tsisipAssV«»r. Knresaares nr. 17. Saarlase toimetusele. Knresaares, Kuulutuse rida ehk selle ruum Aleiiidillt politika tljllithi MlUl- jil ünnarllhlvllie. Lastekaswatamisest. Aunstatud lugejad! Ma loodan, et teie mitte aega igawaks ei saa panema, kui ma ka natuke meie noorerahwa kasmatamiscst räägiksin. Aga noh, külap neid nüüd ka ikka saab olema, kes pahandusega ütlema saamad: Ei tea mis sellel minu laste kaswatamisega tegemist on? Eks ma ise ei tea kuidas neid kaswatan! Tõsi küll! Aga mõni kord juhtub, et ka kõige paremal kaswatajal enesel meel wiga juures on ja mida ta ka oma lapse juures üsna hea meelega näeb, mis aga wõera silmas kohe nähtawale tuleb; sellepärast ei ole selle üle mitte tarwis pahaks panna, maid hea meelega mõnda õpetust ja nõuu wastu wõtta, mis niihästi wanemale kui ka lapsele edespidi üsna kasulik saab olema. Nüüd küsime: Millest kaswab lapsele  isemeelsus ja oma tahtmise punnimine? ÜZna wäikesest lapsest, kes meel midagi ei mõista ega aru ei saa, ei haka ma praegus mitte arutama, maid hakame kolme ehk nelja aastasest lapsest pääle, sellel on juba nii palju tarkust, et ta kõigist hakab aru saama, mis wanem tale räägib ja keelab. Sellest ajast pääle hakab laps juba isemeelseks minema ja oma punni ajama, mida aga wäga kõwasti peab kõrwale hoida katsuma, sest kui ta suuremaks saab, kaswab temaga paha olek ühtlasi suuremaks, nõnda, et wanemal üsna raske saab olema seda ära wõcrutada. Mõni emake arwab ka seda lapse armastamiseks,  kui ta köitis asjus tema tahtmist teeb ja iga kord küsib: „Kas sa tahad seda ehk teist omale saada?" Ehk kui jälle laps midagi tahab, mis tale sugugi wõimalik anda ei ole, siiski katsub kaswataja wiimaks ikka nii teha, et ta lapse soowi täita wõiks. Teine kord nõuab juba lapS ühte niisugust  asja, mis temale anda ei tohi suure kisa ja karjumisega, kuuni ta seda peab saama. See sõna: „KaS sa tahad!" on pea asi, mis lapsele suurt südant ja isemeelsust kaswatab. On palju neid emakcsi, kes homikul lapse käest küsiwad: Noh pojuke, kas tahad nüüd üles tõusta, wõi weel magada? Tahad sa seda wõi teist riiet selga panna? Tahad sa ennem süüa wõi pesta? Kas sa oled selle kohwiga wõi söömaga rahul? jne. Ikka saab küsitud lapse käest nõuu, mida rumal lapS jo ikka oma tahtmise järele ütleb. Ma tean siin Kurcsaare linnas ühte ema, kellel kuue aastane poeg on. Aga ma pean ütlema, et küll see waenc emakene ükskord tunda saab, missuguse kaela-isanda ta omale kaswatanud on! Hiljuti nägin ühte asja, mida ma ka siin tahan kõneleda: See oli homiku kohwi jooma aeg, kui poiss weel rahuliste woodis wcdeles ja ei tahtnud üles tõusta; ema pidi teda siis rohkem kui tuimi aega ennem ootama ja ei tohtinud ka üksi kohwi jooma hakata. Saand nüüd poisike ennast riidesse pannud, läks siis laua taha, et pidi jooma hakkama, aga nägi et piim, mida ta kohwi pääle kallas, wähe wist hapuks oli läinud, nii et see palama kohwi pääl sugu kokku läks, mida sugugi arwata ei wõinud. Poiss hakkas kohe kiruma: „Noh, ega ma figa ei ole, et ma niisugust kohwi pean jooma; silmapilk tee et sa paremad muretsed!" —- Emal ei jäänud nüüd muud nõuu üle, kui läks teise tuppa teiste käest paluma: „Olge nõnda head, ehk on teil täna homikust piima ja wõiksite mulle siis üks kruusi täis laenata; meie Juku ei taha minu piimaga täna sugugi rahul olla, wist on ta natuke hapuks läinud, mida ma ise küll ei tunne!" Sääl andsiwad teised emad naerdes paremad piima ja siis hakkas herra Juku kohwi jooma. Iga kord, kui ema tale midagi ütleb wõi keelab, siis saab ta niisuguseid  sõnu kaela, et pane kõrwad kinni. Niisugune on nüüd see wäikene kuue aastane poisi jömsikas, kes peaks ema sõna kuulma ja tema tahtmise ja käsu all olema, kaswama  ja auusakS inimeseks saama. Aga mis saab tast nüüd, kui ta täieealiseks saab? Mis muud kui iga ühele oma ligimisele ja kaaselanikude tüliks ja ristiks. Mõni wanem karistab küll ka ome lapsi, aga ei õpeta ega tee neile selgeks, mille eest ta nüüd karistust on saanud ja teine Tark Elsa. „Waata, maata! sellest kõigest hoolimata, et täna palju tegemist, leiad sina meel lugemise jäuks aega! üle teaduse himu ei lähe praeguse aja noortel neiudel midagi." Wend wilistas jälle tasa enese ette. Elsa mõistis wcnna muusika seekord küll ära, aga tema ei tahtnud asja suure otstarbe  pärast seda tähele panna. Saamad ometi kõik iseennast ärasalganud head teud maa pääl pahasti ning koguni wööriti üles woetud. Tema ei lasknud ennast sellepärast siis ka mitte eksitada, maid päris, mähe nukralt, aga selgemate sõnadega edasi: „tunned sina ülikooli õpetajat Shlichtingi ammu juba?" Noor ohwitser ei liigutanud mitte ühte näu joont, waid wastas nõnda tõsiselt kui aga iial wõis! „Sina tead ju, et tema tagawara ohwitser meie rügementis oli. Hiljem nägin teda iga kuue uädali järge kui tema siin harjutusel, ehk ka mõnel meesterahwa pidul wõi koosolekul käis." „Oled sina tema sõber. Kurt?" „Õiguse poolest ja." „Waata Kurt, kui sina tema sõber oled, siis pead ka oma kohut tema wastu seega täitma, et sina teda oma hoole alla wõtad." Kurt waataS uudishimmulikult oma wäikese targa õe otsa. Mis oli tema oma tarkusega jälle wälja mõtelnud? Elsa sai wenna pilkudest aru; ruttu kummardas tema, et üht lehte põrmandult iistse wötta. Tema pidi mitu kord püüdma, ensie kui tema peenikesed saledad sõrmed leke kätte saiwad. Tema ei näinud sellepara-r  siis ka wenna nägu mitte, kes deS ja naljatujus tema pätile waatas. ole tõsi, Kurt, et sinu sõber kihlatud, ,.11s läbi õnnetu on?" See tuuris tiik aega, enne kui Elsa ennsst täiesti sirgeks sai, kummargile olcMeft oli tema wist nõnda punaseks jäämd. Ka praegu wecl ei pööruud tema oma! Mgu wenna poole, waid pühkis ütlestata hoolega, selga wenna poole hoides, asju lüke, mis aga kogemata wiisil juba „K st sina siis seda juba tead?" kuulis tema !nr>.ll küsiwat. „S'da slcn mina tema näust näinud." „Oh sina ütlemata tark Elsa!" Noo? neiu pööras ennast, selle umbest mitte tõsisel toonil kõlama wälja hüüde pääle kui wälk ümber. Wenna nägu oli aga taieste tõsine, peaaegu pühalik; seekord ei naljatanud ta temaga tõeste mitte, see oli selge: praegu ei waletanud wend. „Tead sina lähemat selle asja üle?" päris Elsa hinge tagasi hoides. ~J " jah." „Sa ei tohi sest wist rääkida?" „Mina arwan, et sinule seda küll awaldada, wõin, sina olid seda ju juba ilma et kedagi seda sulle ütelnud oleks, aimanud, ning pääle kauba saad sina seda saladust ka saladuseks pidama." Elsa pani käe wannutades südame pääle: „Kurt kellega? räägi Kurt, räägi!" „Aga see on üks pitk, kurb ja hale jut," hojatas Kurt. „Kurv ja hale? seda ma arwasin. „Sina arwasid tõesti seda?" „Mina tundsin seda kohe iema näust." „Jah, maapäälne elu on meile kurwaks ja haledaks säätud," tõendas söjalik mõtte tark rõhutud häälega. „Aga nüüd jutusta ometi," maenitsesElsa. „Kui sina seda nii wäga soowid, siis wõin ju ka jutustada," ütles Kurt järeleandlikult,  „aga sinu kaastundliku südant tundes, ei teeks ma seda parem mitte, minu jutt saaks sinu meelt haledaks tegema, ning mulle oleks wäga kahju, kui sina täna õhtu mitte lustiline kui ikka, ei oleks. Neiu oli juba tük aega ootanud, aga Kurt ei alustanud ikka weel oma jutu. Noor mees toetas küünar nuka laua pääle, ning waatas mõttes oma ette. „Hakka ometi ükskord pääle oma jutuga," tuletas Elsa temale kannatamatalt meelde. Noor mees hakkas wiimaks rääkima: „Esimene asi, mis sulle ütlema pean on see, et Schlichting wäga waene on." „Kas tõesti?" „lah, sellega oleks sinu esimine soow täidetud." rc