Postimees ü-js. Lanpäewal, Äi. jamaril. M, Kvlmaskümnesüheksas aastakäik. Kolmaskümnesiiheksas aastakäik. Tellimise hind on: Postiga aastas 5 r. k. Postita aastas 4 r. k. > " ,» „ 2„— ~ » „ „ V» „ 1 „ „ .. kuus —..50 „ kuus 40 „ Iga üksik nummer 3 kop.! Kuulutuste petit-rida d kop., lehe eesotsas 20 kop. Tellimist ja kuulutust wötawad wastn: JnrjewiS (Tartus): ..Postimehe" trükikoda. Bares, Millistfer, Reinbaum, Lell, Weidemann, Kurig Tallinnas: „ Postimehe" talitus Harju wäratvasi K. Busch, Kluge Ströhm, Niphardt Tõnismäel,' Troll. Pärnus: Treufeldt, Dreimann, kaupmees Erikson. Toris : A. Martson. Sindis: baum. Uue-Wändra : K. Tomberg. Kärus : H. Lemberg. Hallingas: Kuusk. Wiljandis: Karow, Leoke, Leppik. Waiwaras : J- Muthmann. Suures- Jaauis: A. Hakkaja. Karksis: kirjutaja J. Ilmes. Põltsamaal : Leihberg, Jürmann, J. Terras. Otepääs  : „Edasi" seltsi presid. C. Eisenschmidt. Nuustakul:  Eichenfeldt. Wõrus : Vielrose, Gaffron. Walgas : Rudolff, P. Grünfeldt, K. Hiob. Rakweres:  Kuhs, P. Erna ja N. Erna. Kilingi- Nõmmes : J. Reimann, T. Tammann, Kawilda: kaupmees C. Grünberg. Oldres: J. Lammas. Paudiweres : Inglist. Simunas : köster E. Peterson.  Narwas: Grigorjew, Schönberg, Wacker. Juhkentalis: Paap. Kreenholmis: Kuusmann. Paides: Seidelberg. Kalles: Luuk. Keilas: Maaberg, Rosenwaldt. C. Tambach. Haapsalus: A. Koppel, Kimberg. Kuresaares : Lange. Waiknal:  Weidermann. Peterburis : Seeland, Leopas, Aunbaum. Gatschinas: Wainow. Tuleb iacT püewas rvÄsa, üksnes mitte pühapäewadel, suurtel pühadel ega kroonupühadel. Toimetus on Peterburi uulitsas nr. 3 (Henningi platsi ääres) K. A. Hermann'i trükikojas. Tallitmos on „Postimehe" talitus Harju wärawas, Tesloni majas. Toimetuse adress liht- ja rahakirjadele: toimetusele, Wene keeles: Li. „Posrimees", Soowid ja woolud. Umbes selle thema pääle on pärast Keisri Majesteedi tähtsat kõnet Talwe-palees päälinna suuremates  lehtedes pikad kirjatükid ilmunud, milledest meie siin mõned  tähelepanemise-wäärilisemad mõtted ka oma lugejatele ette toome. „Maalt siia tulnud saatkonnad,"  ütleb würst Meschtscherskij ~Grashdaninis", „on kõige päält hulga soowisid kaasa toonud, soowisid, mis muidugi mõista nende eneste tulude kohta käiwad, mis „kõige wäiksemast joomist" pääle halkamad ja selle soowiga löpewad, et rahwale, enne kui ta meel ise oma soowisid on awaldanud, ta eluõnn ühe 35 -punktist kokku seatud wabameelse eeskawa läbi kindlaks tehtud saaks." Selle eeskawaga mõtleb würst Meschtschersij muidugi mõista Tweri kubermangu semstwo-kogu  palwekirja, millest eilase lehe traadisõnumis juttu on. Nüüd awaldab würst Meschtscherskij  ka ise ühe soowi, nimelt  selle, et keegi ühe raamatu  selle üle kirjutaks, kuda uuendused, mida 60. a. sisse seati, Wenemaal ühte toetuseta ja pöh- juseta wabameelsust elule olla kutsunud, millel wiimati 1. märz 1881 tagajärjeks olnud.. . „ Suureks  häätegijaks oleks see mees oma isamaale," ütleb würst Meschtscherskij edasi, „kes waewaks wõtaks niisugust raamatut kirjujutada,  ja see riigiametnik, kes selle raamatu laialilaotamise eest nooresoo seas hästi muretseks.  .. Kes terawalt oma ümber waatab ja kuulatab, tunneb pea ära, et niW jälle isesugune maimude  käärimine on alganud ja karja otsimine oma karjus? järele;  juba wõib trükisgi arwamisi  leida, et hää asi oleks, kui hiljuti lõpnud ajajärk unustatud  ja eelseisew ajajärk otse selle järjeks saaks, mis esimese ees oli. See on üks arwamine, mis igameest, kes oma isamaad armastab, hirmuga peab täitma, kõige päält selle maimude kõikuma  oleku pärast, mida see mõte ju tähendab. . . Sosw, et uus ajajärk 60. aastate järgule otse jätkuks oleks, tähendaks ju nii Palju, et meie kõik peame ära unustama, mis nende wahel olem ajajärk meile tõi, et meie endid lahti peame kiskuma kõigest  sellest, mis meie meel eila Wenemaale õnneks ja tuluks arwasime, ja jälle peome armastama  hakkama seda, mis meie kord kui Zaari surna põhjust ja isamaa hädaohtu wihkasime." „Now. Wremjä" kirjutab uute soowide ja woplude kohta järgmiselt: ! „Unistused semstwo osawõtmisest  riigiwalitsusest on parlamentlistest  mõttewiifidest tekkinud,  mis muidugi mõista ühes isewalitsuslises riigis iftaad ei wõi leida, riigis, kus ainult riigipää walitseb, kus pääle isamaa ühtegi  teist erakonda ei wõi olla. Semstwol on ühes isewalitsuslises riigis riigiwalitsuse körwal kaunis  kitsas tegewuse-põld, kus ta elanikkudele maksusid pääle panna ja mõnda majanduslist asja juhatada  wõib. . . Jsewalitsus ei ole aga kunagi mõtteawaldamist päewakorval olewate küsimuste ja määratud tarwituste kohta wõimatuks teinud. Nii kutsusiwad  näit. wanal ajal zaarid sagedasti riigiwalitsustle tunwd mehi „semskij soborile" ja keisrinna  Katharina 11. ühe suure kommissioni nõuupidamiseks kokku. Neljakümne aasta eest lasti mitmesuguste ringkondade eestseisjaid  Peterburisse tulla, et nad riigiwalitsuse töödest mitme, sagedasti tähtsate, küsimuste kallal  osa wõtaksiwad. Keisri Majesteedi sõnad, et Ta kõik oma jõuu rahwa hääks tahab pühendada, lasewad meid kindlasti loota, et rahwa tarwitused  alati wahetpidamata trooni ette jõudma ning Keisri südames  rikast armu- ja tarkusehallikat  leidma saamad." „Mosk. Wed omosti" kirjutawad  Keisri Majesteedi sõnade kohta: „Nii on tee ette ära näidatud,  mida Wenemaal edespidi tuleb sammuda. See on see tee, mida talle ajalugu juba ammu juhatanud on; tee, mida mööda Jumalas hingaw isewalitseja Aleksander 111. kõndis ja mille kaudu Wenemaa esimeseks riigiks  mailmas on saanud . . . Sellelt teelt, millel isewalitsusline  põhjusmõte hiilgamaks juhitäheks on, ei saa mingisugused  unistusi ja wäljast psolt tulnud mõjudused Wenemaad kõrwale käänata. Waimude kõikumisele on ots pääle tehtud." Umbes niisamasuguseid mõtteid  Keisri Majesteedi sõnade kohta awaldab Komarow „Swetis". Põllutöö-kooli asutamisest. Jurjewi „Karskuse sõber" on meie lehes üleskutse awaldanud, milles ta kõiki Eesti seltsisid kutsub ühte põllumeeste- ehk pöllutöö-kooli asutama ja seks raha korjama. Niisuguse kooli tarwis rahakorjamine peab aga riigiwalitsuse poolt enne lubatud olema, nagu omal ajal Aleksaudri-kooli  rahakorjamine seda oli. Et seda luba siin ei ole, selle pärast juba ei arwa meie seda sündsaks. „Karskuse sõber" oleks pidanud seda enne mõtlema, kui üleskutse awaldas. Meie arwamine on üleüldsi, et kooli asutamine praegusel waesel ajal mitte sünnis ei ole. Rahwas ei suuda uuesti jälle kümneid ja sadandeid tuhandeid  rublasid kottu panna, aga kui nii palju raha kokku ei tule, siis ei maksa ka kooli asutada.  Meie oleme nii suurele rahakorjamisele otse kohe wastu. Hoopis teine lugu on selle nõuuga, mida hr Jürw meie lehes  on soowinud ja mida ka „Olewikus" oleme leidnud, see on: Antagu palwekiri ülemale poole sisse selle kohta, et Aleksandri-kool  põllutöö-kooliks muu- Jutunurk. India würsti warandus. Kriminal-roman. Cmum Doyle järele EduardWilde. (Järg). 17 „Ei, ma ei ole unine. Mul on imelik kehaline loomus. Ma ei mälesta,  et ma töö läbi kunagi oleksin ära wäsimld, ainult tööta olek nõrgendab  mind täiesti. Ma tahan piipu tõmmates kentsaka asja üle weel järel mõtelda, mille eest ma oma ilusale nõuuküsijale tänulik olen. Minu meelest peab meie ülesande seletus  lapsemäng olema. Puujalaga mehed ei ole mi igapäewased, ning teist meest pean ma weel õieti haruldaseks."  „Jälle see teiue mees!" „00, Teie wastu ei taha ma seda elukat kauemini saladuses pidaga. Tnletage  korraks kõik üksikud punktid meelde: Tillukesed jalajäljed, warbad, mis ialgi saapa sisse pole litsutud, paljad jalad, puust wemmal kiwist käepidemega, suur wäledus, wäikesed kihwtised noolid. Mis wõib kõigest sellest kokku seada?" „Mets-mees!" hüüdsin mina. „Wahest  üks neist hindudest, kes Jonathan  Smalli seltsimehed oliwad?" „Ei wist," ütles Holmes. „Kui ma wõõrast sõjariista nägin, kaldusin  ma ka selle arwamise poole; aga jalajälgede imelik worm tõi mulle õigema arwamise. India poolsaarel  on küll ka wäikseid inimesi, aga ühegi jalgadel ei ole seesuguseid jälgesid. Hindulasel on pikad, kitsad jalad. MuhamedlaStel, kes alati Pastlaid kannawad, on suur warwas teistest hoopis lahus, sest et pastlate rihm enamasti suure warba wahelt läbi tõmmatakse. Wäikeseid noolisid wõib aga ainult ühel wiisil lasta, nimelt puhmmsetoru läbi. Kust meie siis selle järele oma melsmeest peame otsima?" „Lõuna-Amerikast," mõistatasin mina Holmes sirutas käe wälja ning wõttis riiuli päält paksu raamatu maha. „See on esimene wihk ühest rahwateaduse  raamatust, mis praegu ilmub ja mida kõige täielisemaks kiidetakse.  Mis siin siis seisab? „Andamani saarestik, 340 penikoormat  Sumatrast põhjapoole, Bengali lahes. Hml hm! „ Niiske kliima, korallirünkad, haikalad, Blairi sadam, kurjategijate asundused, Rutlandi  saar, puuwillametsad. Aa, siin ta on. „Andamani saarte päris elanikkusid peetakse kõige pisemaks  inimejetöuuks maailmas. Nende läbistikune pikkus on neli jalga, kuid paljud täiskaswanud inimesed on hoo. pis lühemad. Nad on metsik, õel, kangekaelne suguharu; kuid nad wõiwad  ka sellele, kes korv nende üsalduse  wõitnud, kõikumata sõprust pidada."  Pange seda tähele, Watson,  ja kuulatage edasi : „Nad on keha poolest lõpmata inetud, neil on suur näotu pää, tillukesed kiirgawad silmad, kohutawad näod. Ka nende jalad on haruldased pisikesed. Nad on nii wastikud ja jonnakad, et kõik Inglise ametnikkude püüded, neid eneste waStu sõbralikumaks teha, nurja on läinud. Randa jooksnud laewade madrustele on nad alati suureks hirmuks olnud, sest nad lööwad kaldale  jõudnud inimestel oma kiwikeppidega  pääluud puruks wõi lasewad neid kihwtiste nootidega surnuks. Nii- sugused tapmised löpewad siis igakord metsliste pidudega ja inimeseliha söömisega." Ilus, armas rahwake, Watson! Mis? Kui meie mees täiesti oma tahtmise järele oleks wõinud  toimetada, siis oleks loole weel palju hirmsam kääne tulnud. Ma arwan selle järele, kuda asjad praegu seisawad, et isegi Jouathan Small palju selle eest annaks, kui ta niisugust murdjat abimeheks ei oleks walinud." „Kust ta siis niisuguse seltsimehe pidi kätte saama?" „Sellest ma ei tea midagi. Et aga Small Andamani saartelt tuleb, siis ei ole ime, et see saarlane tal kaaslaseks on. Aga Watson, Teie olete ju wäsimuse pärast pool surnud. Heitke sohwa pääle ja ma tahan katsuda  Teid magama uinutada." Holmes wõttis wiiuli nurgast ja hakkas, kuna ma end sohwa pääle sirutasin, tasast, soniwat wiisi mängima  kahtlemata ta oma leidus, sest tal oli suur anne fantaserimiseks. Esmalt nägin ma weel tema kõhna keha, ta tõsist nägu ja poogna edasitagasi  käimist; siis tundsin ma end pehmetel toonidel nagu edasi ujuwak, kuni ma unenägude rannale jõudsin, kust Mary Morstani armas nägu mu Pääle maha waatas. ÜheksaS päätükk. Wastumeelne waheaeg. Alles hilisel pärastlõunal ärkasin ma unest wärskelt ja kosutult. Sherlok Holmes istus weel ikka endisel paigal  ; ta oli aga wiiuli käest ära pannud  ja luges raamatut. Kui ma liigutasin, wahtis ta üles; ta nägu oli tume ja rahutu. „Kui sügaw uni Teil on," ütles ta, „ma kartsin juba, et meie hääled Teid üles äratawad." „Ma ei kuulnud midagi. Kas uusi sõnumid toodi?" „Paraku ei Z Ma ootasin seks ajaks juba kindlaid teateid ja olen üsna nukker. Wiggins oli praegu siin. Ta ütleb, et paadist jälgegi ei ole leida. Mind pahandab see takistus, seda enam, et iga tund tähtjas on." „Kas mina ei wõiks midagi teha? Ma olen nüüd täiesti puhanud ja walmis igale öösisele ettewõttele." „Ei, meile ei jää muud nõuu üle kui oodata. Kui meie kodust ära läheksime, wõi s sõnum meie äraolekul  siia jõuda, mis wiiwitust teeks. Tehke Teie, mis tahate, mina jään wahi pääle." „Siis tahaksin ma Camberwelli proua Cäcilie Forresteri poole minna. Ta palus mind eila tulla." „Proua Forresteri poole?" küsis Holmes tähendusrikka naeratamisega. „No ja muidugi ka preili Morstani poole. Nad ootawad põnewusega  asja üle sõnumid." „Ärge neile liig palju jutustage," ütles Holmes. „Naesterahwast ei wõi kunagi usaldada kõige paremalgi  mitte." Ma ei wõtnnd omale aega, sellele jõledale arwamisele wastu waidlema hakata. „Tunni wõi kahe pärast slen ma jälle kodus," hüüdsin ma. „Jlus! Soowin palju õnne. Aga pea.— kui Te muidugi teisele poole jõge lähete, siis wõiksite Tobi tagasi wiia. Wist pole meil teda enam tarwis." Nii wõtsin ma siis endi kutsi kaasa ja andsin manale Shermanile Pinchiniuulitsas  ära, pool guineed juurde lisades. Camberwellis leidsin preili Morstani weidl haiglase olewat miuewa  öösiste juhtumiste pärast, aga wäga himuka, uuemaid sõnumid kuulda saada. Ma jutustasin naesterahwastele kõik, mis meie teinud, jätsin aga kohutawad  asjad oma teada. Nii uimetasin  ma küll Scholto surma, aga mitte, mil wiisil teda tapetud. Siisgi jäi lugu ikka weel imelikuks küllalt, et neid imestusega täita. „Päris roman," hüüdis proua Forrester. „Noor neiu, keda ta päranduse  poolest petetud, poole miljoniline  warandus, must inimesesööja ja puujalaga kelm." „Ja kaks rändawat rüütlit päästjateks,"  lisas preili Morstan juurde, minu poole lahkesti naeratades. „Aga Marv, kuda Te ometi nii rahulik wöite olla? Teie terwe saatus  on ju asja õnneliku lõpu läbi otsustusel. Mõtelge ometi, mis see tähendab, rikkaks saada ja terwet ilma oma jalge eeS näha!" Sisemise rõõmuga panin ma tähele, et see meeluaw kujutus sugugi neiu rahu ei rikkunud. Ta tõstis ainult oma ilusat pääd, nagu ei puuduks asi sugugi nii lähedalt tema külge. „Ma olen ainult Thaddaus Scholto pärast mures," ütles ta, „m»ud pole mul midagi. Ta oli hakatusest saadik nii hää ja auus minu wastu, ja ma arwan, et see meie kohus on, teda hirmsa, põhjuseta kaebtuse alt wabastada." Alles õhtu eel lahkusin ma Com> bewellist, ja juba oli päris pime, kui ma koju jõudsin. Raamat ja piip oliwad minu seltsilise tooli kõrwal  maas, aga ta ise oli kadunud. „Herra Holmes on wist wälja lämud?" küsisin mina emand Hudsonilt,  kes luukisid tuli kinni panema. (Pooleli.)