Saarlane Teisipäewal, 13. Märtsil 1890. VII. aastakäik. maksab.- Ilmub igal toifrpÄSTVcrk. Kuresaares kaubauulitsäs nr. 17. Saarlase toimetusele, Kuresaares. riw ehk selle ruum -4. UM Ulriili>i»k Politikli ajaleht maa- ja lianarahmalt. UW Saaremaa rahwa kodusest elust. IV. Haigete arstimine. Kui ma wiimati mee tegemisest ja sõnadega arstimisest kõnelesin, lubasin ma lõpuks teine kord muljumisest jne. kirjutada. EnamiSte lähemad talu- ja töörahwas muljujate käest abi otsima, kui neil südame ümber ehk rindade all wõi kõhu sees walu on. Seda haigust nimetawad nemad: „Seest ära wenitanud, naba paigast ära tõstnud, südame sooned ära wenitanud, jne." Kui palju siin ebausku wõi tõtt sees on, ei tea ma mitte, sest ma ei ole mitte tohter, kes asja paremine tunneks, aga et neid haigusi sagedasti toorel wiisil arstitakse, see on mis mind kirjutama sunnib. Sest ma pole mitte kuulnud ega näinud, et keegi õpetatud arst sell wiisil oma haigetega ümber käib, kui rahwa muljujad. Sagedasti saamad töö inimesed oma südame ja kõhu walu külmetamisest, aga mitte igakord tõstmisest nagu nad ise arwawad.  Nemad saamad töö kallal higiseks ning joomad selle pääle külma wett ehk jääwad jälle kuskile weo tuule kätte tükiks ajaks seisma ning selle hoolimata tembu läbi süuniwad mitme sugused sisemised haigused  ja walud. Mõni kord märkawad nad ka ise, et haigus tuulest on tulnud. Aga kuidas inimesel juba Eewaft saadik wiisiks on, süüdi oma päält ära weeretada, nõnda ka siin. Oma ettewaatmata oleku süü aetakse tuule süüks ja nimetakse tuult „sandiks tuuleks." „S«nt tuul" pole aga muud midagi kui weo tuul. Aga kuidas on siis muljumisega lugu? Seda toimetakse mitmel wiisil, nõnda kui: õerutakse, püsitakse, näpistakse, tõugatakse,  tõstetakse, wenitakse ja nõnda edasi. Mõni kord saamad haiged muljumise läbi abi, aga sagesti kägistakse neid wigaseks. Nii kaua kui kätega inimese keha walu korral õerutakse ehk muljutakse, wõib ehk abi tulla, aga kui raud kangiga, wasariga ehk luua warrega muljumist toimetakse, siis on küll raske uskuda, et säält termist tuleb. üks wäga ustaw mees jutustas mulle järgmiselt: „Ma olin kord ühes sepa pajas, kus sepp tarwilisel korral ka muljumist sepitses. Sääl tuli keegi oma waluga tema juure ja palus muljuda. Heida pitkali maha, ütles sepp. Mees heitis maha ning raudsepp ajas omad sõrmed tugewasti haige rinna kontide alla ja wenitas kõwasti tüki aega; wiimaks küsis: Ons sull weel walu? Pole weel parem ühtegi, waStas meeS. Noh, siis ei aita sõrmede jõud siin enam midagi. Ta läks ja tõi pajast wasari ja ajas selle warre sügawasti, nii kaugele kui läks, mehe rinna kontide alla ning kangutas siis sellega." Mull käis wärin üle ihu seda juttu kuuldes ning oli hea meel, et ma ise niisuguse sepa tohterdamise all mitte pole olnud. Kodu tulles küsisin ma oma tüdruku käest: „Miina, oled sa ennast ka mõni kord muljuda lasknud?" See wastab: „Ojah!" „KuidaS sind siis muljuti?" küsisin ma. „Luua warrega," wastas tüdruk. Ma lasksin omale näidata, kuidas seda toimetud oli ja küsisin, kas meel mõnda muid muljumise riistu teada on. Sääl sain siis kuulda, et muljumise tarwis sagedasti  tarwitakse: Katla kooku, pesu kaigast, kurikast, raud kangi ja meel muid. See näitas mull liiale minewad. Ma rääkisin seda meel oma ustama Kustile ning küsisin, kas tema niisugusest muljumisest ka midagi teab. Kusti ütles: „Mis, see pole weel midagi! Küll ma olen weel suuremad walu katsuda saanud. Mull oli kord naba asemelt ära; mis kiikasin  ja karjusin kohe ilma, kange walu pärast, wiimaks läksin wingerdes wa' P. Fr. juure abi otsima. See pani mind selite maha pingi pääle, rullis ühe suure rätiku kõwasti kokku, rulli otsa sisse toppis mu naba otsakese ja siis hakkas mööda päewa keerama, niis keeras mu naba rätiku otsa sisse nii kõwasti kinni, et selja roog ning suure warba ots hakkasiwad walutama ning ka keel oli kange suus. Wiimaks ütleS ta: Poiss, ma wõin sind nüüd rätiku otsas selga wõtta, tõstis ning ma kuulsin ise, kui naba naksataS ja paigale läks, aga küll see oli kange kannatada." Siis rääkis Kusti weel kuidas pudeliga naba asemele pannakse. Naba ots piste- Tark Elsa. Iv „Kust sina seda siis tead, et just selle kooliõpetajaga  tantsimine teda pahandanud on?" „Hete von Sommer, Paula õde, rääkis täna wahetunnis, tema õde olla ka Schlichtingiga  tantsinud ja see olla sääl juures osamata clnud. Ehk aStus tema meie Elsale ka tantsu juures warwaste püäle? tema oli täna homiku kui mina kooli läksin, meel koguni kahwatanud." „Kes siis nõnda ellik on, et korra warba astumise pärast teisel päewal meel kahwatu wälja nääb? meie, poisid, oleme sääl juures ometi hoopis teised, meie wõime mõndagi hoopi ilma ära kahwatamata wäljakannatada. Nemad oliwad selle aja sees sinna kohta jõudnud, kus töömehed sülla parandamise kallal ametis olewad. Otto seisis tük aega päält madates töömeeste juures. „Sina GuSti, kas peaks süld sinu arwates tulewat talwet meel waStupidama?" „Sina arwad jää minekut?" „Ka põhja jää wõib tema postist ära murda, need on juba palju nõrgad," seletas mend asjatundlikult. „OH, see oleks ju taewalik olewat, meie ei saaks siis ka enam kooli minna!" rõõmustas  GuSti. „Ja, meie oleksime siis nagu Robinson oma saare pääl, ainult laamad ja Reedi puuduksiwad meil, aga süüa ei oleks meil siis ka midagi, Hedemeister elab ju teine pool jõke." Hedemeister oli söögi kraami kaupleja, ning tema jäuks oliwad Arnswaldi perekonna  ihu ülespidamise tarwitused muretseda. Seega oli tema siis alalise hea söögiisuga Otto silmas üks ülimaga tähtis inimene. „Sull on õigus, praegu on ju talw, ning kui ka suwi oleks, papa ei saaks ometi mitte ainult juurte ning õunadega rahul olema." Mõlemad lapsed röõmustasiwad ennasid selle mõte üle, kui ilus see olema saaks, kui süld ärawiidud saaks, ning nemad sellepärast  enam kooli ei pääseksiwad, nõnda et oma kübaraid kinnipidada unustasiwad, mis siis ka tormist kohe tabatud ning lennus edasi aetud saiwad. Suure waewa järele läks see neil korda, peawarjusi kätte saada. Otto toimetas oma kübara püüdmist sell wiisil, et temale nõnda kui tema ligi jõudis, jala pääle pani, mis nimetatud ihu katte ilu just mitte ei kergendanud. Wait olles sammusiwad nemad nüüd, puude platsist, kus naabri lapsed rõõivli ja soldati mängu mängisiwad, mööda, koju poole, nende kõhud oliwad tühjaks läinud. „Gusti! Otto! kas teie ka meiega mängima ei tule?" hüüdsiwad lapsed. „Ei, praegu mitte, ehk aga pärast poole," hüüdsiwad nemad. Nemad jõudsiwad maja ette, mis ühe wäikese kõrgustiku pääle ehitatud oli. „Kas jookseme wõitu, katsume kes enne ülesse jõuab?" küsis tüdruk, „keS kautab, annab teisele lõuna laua juures ühe õuna omast jaust!" Otto, ehk küll paksu päraline, ning sellepärast  jooksmise juures natukene raskem, wõttis seda palumist iga päew wastu, sest ehk küll raskem, oli tema ometi ikka pois, ning selle tõtta ka nobem jooksma. Mõlemad jooksiwad nüüd künkast ning trepi mööda ülesse. Otto oleks ka täna jälle wõitnud, kui rihm raamatute ümbert lahti ei oleks läinud, ning tema nende üles korjamisega oma aega ära ei oleks pidanud wiitma. Nüüd sammus tema oma kadunud õuna taga kahjatscdes ning oma õe pitkade „kuresäärte"  üle nurisedes, pitkamisi trepi mööda ülesse. Gusti läks kohe sööma tupa, ei leidnud aga fäält omaks suureks pahanduseks midagi ette walmistatud olewat. Uks saali wahelt oli praukile, saalis kuuldi häälest, wist räägiti eilaseft õhtust. Gusti tahtis teada, millest jutt olema pidi. Oleks tema sisseastunud,  siis oleksiwad rääkijad, kas wagusi jäänud, ehk millestgist muust rääkima hakkanud, seda teadis tema, see pärast sammus tema kikkiwarwul ukse taha ja kuulas salaja. „Sina Elsake, oled enesele eile wist liia tantsimisega waewa teinud?" kõlas Kurt'i hääl. Wastusest ei saanud Gusti aru, sest et see sosistades antud sai. Siis Me kuulis tema Kurti ütlewat: „Mina pean õekene sinult ka andeks paluma, et sinuga