pahandus on küll suur, aga kelle päälesa pahandad? Muidugi ise oma pääle! Suuremjägu süüdi seesuguses korratumas olekus langeb ikka jälle wanemate püäle, sest et laste kaswatamine on neil puuduline  ja nende õpetuse eesmärk tühine olnud. Kuida känd ees, nõnda wõfa taga, kust peab siis laps seda wõtma, mis sa ise ees ei ole teinud, ehk mis sa teda ei ole õpetanud. Sellepärast armsad lastekasvatajad, õpetage maast madalast oma lapsi puhtust, korraldust ja kokkuhoidmist armastama, sest ilma nendeta on ta puuduline ehk koguni ilma wooruseta ilma-kodanik, kes iseenesele ja teistele koormaks ja ristiks kaelas on. Armas noor rahwas, hoidke omad riided heas korras; kõige päält waatke aga et nad puhtad on, sest ilma puhtuseta põlgab ja kardab teid iga auus inimene ja teie ei kõlba ka tõesti mitte seltslikus elus nendega kokku. Saksa moodi ei saa töö tegija küll ilmaski elada, kuid seda saab ta küll, et ta oma riided kõik mitte ühesuguseks töö riieteks ei tee; töö riided olgu kusagil naela otsas, kunas kiriku riided aga kappis peawad olema, et tolm neile külge ei tungi. Tee seda, siis annad sa sellega tunnistust,  et sa tõesti korraline ja haritud inimene oled! W. Mägi. Isamaalt. Kuresaarest. 20. Nowembril pühitses siitne tulekaitse selts oma 25 aasta päewa. Õhtu kellu pool S kogusimad nad endid pritsi maja juure kokku, kust siis kirjude laternatega ja mufika mänguga Bürgermusse marsisiwad. Esimees hra. J. Wesberg pidas alguskõne, kus sees ta selle seltsi alustajat, õnnist Holzmayerid südamelikult meelde tuletas; selle pääle lauldi Keisri laulu, kunas siis mitmelt poolt wsel kõnesi peeti. Pidu tuuris kuni öösse kellu 1. Kuida kindlast kuulda, tahab selts tulema sui seda 25 aastast juubeli päewa õige toredasti ära pühitseda, millest ka mitmed wõerad saamad osawõtma. Siin Kuresaares teinud üks wanadlane tüdruk hullu tembu ära, muidugi kange meheleminemise  pärast. Ta armastanud ühte noort meest, kunas aga selle poolt ühtegi sojemat sõna temale pole osaks saanud. Neiu leidnud kohe hea nõuu, sest kui pagana kaua inimene peab kannatama. Ta läinud ühe tuttama wanakese juure, kes pidanud suur „tohter" olema ja lasknud selle omale terme pudeli täie „nõia-wett" tehja ja toimetanud seda mitme teise läbi noorele mehele sisseandmiseks. Et meie ajal kõik saladus kohe ilmsiks tuleb, nõnda pole seegi kaua teadmataks jäänud noormees saanud aru ja pidada praegus küll natuke pahane olema selle õrna armastaja pääle. Neiuke olla ka nii kohkunud, et ei pea tohtima kolmel kallil kuul enam uulitsale minna. Ühest kohast olla häbi, kunas teisest kohast kahetsus stiur olla. Waatke neiud, ei aita senna ükski „armastuse mesi," kui seda Kõrgemalt poolt pole südamesse antud. Wõtke sellest õnnetumast märku ja ärgu tehku keegi selle järele, et pärast häbi ega teutust pole kanda. Kes waesele andeid annab, see l a enab Jumalale! Nõnda ütleb püha kiri ja meie peaksime ka selle järele tegema. Jah, teeksime küll, kui oga nõnda nimetud „waeste" huikas mitte nii palju kelmist ei oleks, kes andijate südameid kiivi kõmaks ei tee- Igaüks Kuresaarlane tunneb wist ühte pimed meest, kes alati siin linnas audist kerjamas käib, kellele igaüks rõõmuga wõis kopiku ehk kaks peusse pista, sest ta näis kaunis mõistlik mees olewat. Paari nädala eest tuliwad aga tema kelmistükid korraga nähtawale. Mehike oli linna ligidale, Luugusse kõrtsi öömajale jäänud ja purjutas  sääl terme öö läbi, mille sekka ta ka löötsa pilli käägustas. Linnast juhtus keegi homiku wara senna kauba wastu minema, kus ka meie tuttawa kerjaja „parajaS auurus" eest leidis, kes kõrtsimehe käest korterid wiina mõlgu piirile ajas, kuimi pärast lõunani, üteldes! „Teie wõite mulle seda küll uskuda, ma olen jo alati oma mõla tänuga ära maksnud, külap ma juba linnalaste  käest nii palju raha jälle wälja pitsitan". Päält kuulajad imcStasiwad ja hakkasiwad teda noomima, aga see pahandas nii hirmsasti, et ta päälegi sõimama hakkas. Kuida tema tuttawad teadsiwad rääkida, olla sellel kerjajal maal korsnaga maja, mida mõnel rikkamal  sugugi ci ole, aga mees kerjab ümberkaudu ja lakkab  rõõmsate andjate wacmaga teenitud kopikaid kõrtsus  ära! Kas see pole jõle kuulda! Selle kohta peab küll püha kirja sõnaga ütlema! „Ärge eksige mitte, sest Jumal ei lase ennast pilgata!" Soowida  jääb, et walla walitsuZ paremine selle mehikese järele waataks. Tallinnast Nagu kuuleme, saab uus Wene keelne ajaleht, uimega ngsbeiin" (Tallina teated) siin pea ilmuma. Prõua Jantshewczki  on wäljaandmise luba saanud ja hra Karl Kerr toimetajaks kinnitatud. SSälne Saksa leht „Beobachter" ütleb kuulnud olewat, et Riigiwalitsus Eesti seltside pääle wiimsel ajal oma tähelepanemist  olla juhtinud. Peterburgist. Buhara emir reisib Detsembrikuu keskmiste päemade sees ühes oma S aastase pojaga, keda ta siinsesse kadetikooli tahab panna, Peterburi. Emiri saatkonnas on kümme püüle jätnud olla. SeerõõmuStas Gertrudet, et ta siin ühele manale naisterahwale mõis abiks olla. Krahwina palus Gertrudet oma seltsi lõunat wõtma ja enne kui see tund möödas oli, millal masin sääl jaamas kinni pidas, oli juba krahwinna  ja Gertrudi wahel kaup tehtud, et nad koos reifiwad ja Gertrud jääb selle ära karganud selsilase koha pääle. Nõnda wiibis Gertrud mõned nädalad krahwinna lossis Põhjamere ääres, sest senna poole oli ta ühest kuulsast patilinnast  tulles minemas, kui ta Gertrudiga kokku sai Kui sügise kätte tuti, reisis krahwinna oma uue seltsilasega, kes temale armsaks svbranaks oli saanud, oma mõisa, mis Jtaaliamaal mere ääres oli ning jäi nagu iga aasta talmeks senna. Siin elasiwad nemad rahulikult ja waiksesti. Gertrud oleks ka oma uue kohaga täiesti rahul olnud, kui mitte waewajad mõtted tema südant ei oleks piinanud. Mis pidi tema sõber, keda ta armastas ja auustas, temast arwama? Eks ta olnud salaja ära põgenenud, ilma ct ta oma tegude üle oleks aru annud. Amerikaanlase surma, tema abilise mangi wõtmist ja ära kadunud Väärtpaberite ülesleidmist, seda kõik oli ta seitungist lugenud. Ka oli ta aja lehtedest leidnud, et kapten teda otsis ja palus tagasi tulla. Aga seda palwet ei wõinud ta mitte täita. Küll oli ehk maailm  tema warguse süü ära unustanud aga Alfonsu mitte. Temale pidi ta seletust andma, aga seda ei tahtnud ta mitte. Ta oli nõuks wõtnud, ialgi mitte seda tokumenti  oma kasuema wennapoja kätte anda, kes tema sõber ja wend olla tahtis, waid ennemine wõerast leiba süüa ja omast kodumaalt ära olla. Aga ta oli kõige selle juures raskesti kannatanud ja wõidelnud. Seda kõik mõtles Gertrud, kui ta weranda pääl laua ääres istus ja oma armukese pääle ootis. Naeratamine libises  üle tema näo ja ta palest paistis rõõm wälja. Nüüd tohin ma temale kõik, kõik ütelda. Kas ta ei tule juba teisel aia otsas? Jah, tema see on. See on tema pitk ja sirge keha. Nüüd kiirestab ta omad sammud, on juba järgmisel silma pilgul Gertrude ees ja teretab teda õrnalt. Tõsise näoga palub Gertrud teda laua ääres platsi wötta ja teda rahulikult kuulata. Alfonsu teeb seda. Gertrud ise jääb seisma, toetab oma parema käega laua pääl olema paksu paberi kimbu pääle ja hakkab jutustama: Minu heategija armastas mind; mina püüdsin tema armastust õrna ja tänuliku lapse armastusega tasuda. Ma tegin, mis mu jõud andis, et oma kallile kasuemale näidata, kuidas mina kõigest hingest tema poole hoidsin ma tegin, ilma et mull sääl juures misgi sugust oma kasu taaanõudwad, körwalist mõttet oleks olnud ma ei mõtelnud mitte tulewiku pääle —ei surma ega pärimise. Mu süda oli waranduse ahnusest puhas. Kes oleks julgenud sind selleks pidada! hüüdis Alfonsu wahele. Gertrud näitas käega, et ta pidi mait olema ja jutustas edasi. Et ma mitte päranduse ahne ei olnud sellepärast täitis minu heategija wiha sinu wastu minu südant hirmuga. Ilma asjata wõitlesin ma selle wiha wastu, ta ei tahtnud mitte kaduda. Armastus sinu wastu näis täiesti tädi südamest kadunud olewat. Tema ei tahta ialgi enam sinu pääle mõtteida, ütles ta mulle, tema olla sinu kirjad, mis sind temale meele tuletanud,  kui ka seda testamenti, mis mõne aasta eest sinu kasuks tehtud, ära põletanud.  Ta arwas, et ta seda tokumenti ära häwitanud oli, aga tema oli ise, enne kui ta seda nõuu sai korda saata, meele erutuste pärast minestanult maha langenud. Ja seda shahtlit ta arwas teda nüüd tühja olewad, kus sees ta kõik paberid, mis sinu kohta käiwad, alal hoidis, oli ta wandega tõutanud mitte enam lahti teha. Ta jäi aeg ajalt ikka jälle põduramaks. Tema pitkaldane haigus andis tale mahti wahete wahel omast teStamentist rääkida. Ma palusin Alfonsu eest, et ta temale kõik andeks annaks. Kõik, mis ma selle läbi korda saatsin; oli see, et ta ihulik termis nende asjade üle rääkides meelde erutuste läbi ikka nõrgemaks läks. Ma pidin waikima ma pidin rahule jääma, nagu ma ka rahul olles päält kuulama pidin, kui ta minu mehele minemise üle Amerikaanlasega plaanis, kes minu heategija  usaldust omale oli mõistnud wõita. Omale heale Wrainsteinile ei pruugi ma ju midagi omast warandufest järele jätta, sest temale jätan ma ju oma pärija, oma Gertrude, ütles ta mulle sagedaste. Wiimaks  tuli ta surma haigus. Arst jättis lootuse maha. Ja nüüd ei tohtinud temaga üksgi suu leppimisest rääkida. Mina aga sain tema palawiku jampsimistest aru kui sügawaste mana armastus Alfonsu wastu tema südames marjul oli. See öö jõudis kätte mida arst temale wiimaseks ööks ette Saarlane, 1892.