Saarlane Ks 33. Teisipäewal, 1. Septembril 1893. IX. aastakäik. maksab: Saaremaal aastas.... I rbl. SV kp> Saaremaal pooleS aastas 1 „ „ Pooles aastas I „ Ä!> „ Ilmub igal ksiftpä-SHVcdk. Kurcsaares nr. 17. Saarlase toimetusele, Knresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab L kop. UM Klt«li>i«c politilui ajaleht maa- ja liii»r»h«»lt. MM Isamaa armastusest ja rahwa uhkusest. Ehk küll EeSti ja Wene rahwa saatus ja seisukoht üksteisele iseäralikud on, siiski wõime meie Eesti rahwas mõndagi selle kuulsama Wene kirjaniku Karamsina kirja tööst endale oma isamaa armastuse ja auustamise aSjuS eeskujuks wötta, mis nõnda käib: Igaüks inimene armastab oma sündimise ja kaSwamise kohta; see armastus on üleüldine,  igaühe inimese ja igaühe terwe rahwa kohta, tema on looduslik omadus ja sellepärast wöib teda looduslikuks nimetada.  Isamaa on südamele armas, mitte oma ilusa taewa ja õhu poolest üksinda, waid palju enam igaühele tema kaswupõlwe  kohtade nägemise läbi, nõnda ütelda: noore põlwe homik ja kasumise kätki, need on, mis teda meile armsaks tegewad. Ilma pääl ei ole midagi, mis armsam oleks kui elu, tema on esimine õnn, aga igat ühte head asja algades, on meie mõtte kujutustes  iseäralik rõõmustaw hiilgus; sest kõik armastajad sõbrad mälestawad oma esimifi armastuse päiwi. Lapimaa inimene, on peaaegus looduse surnu kirstus sündinud, aga ilma selle pääle waatamata armastab ta oma maa külma ja pimedust. Asutaksime teda õnneliku Jtalia maale elama, siiski saaks tema süda ja silma waade ikka põhja poole pöörtud. Ilus päikese paiste ei jõuaks tema hingesse iialgi sarnast hiilgust saata kui tormi hulumine  ja lume sadu, need tuletawad Laplasele  ikka tema isamaad meelde. Isegi juba iga inimese looduslik nerwide  olek köidab teda oma isamaa külge. Mikspärast siis ka arstid kõiki haigeid, kes wõeral maal põduraks on jäänud, oma kodumaa õhusse tagasi sadamad; sest sääl paranewad kõik haigused, mis hinge ja südant kurnawad. Igal ühel taimel on rohkem kaswamise jõudu omas looduslikus maas, nõnda jääb ka looduse seadus inimese tarwis muutmataks. Mina ei räägi mitte seda, et üleüldised isamaa ilud kõik mõjujad on oma armastaja kohta, waid mõned looduses kaunistatud maad wõiwad küll paremad olla, aga siiski jääb tõeks, et igaühel oma kodumaa ikka armsam ja kallim peab olema ja jääma. Millega ühes meie elame ja üles kaswame, sellega oleme ikka enam kokku harjunud. Kaaskodanik on kõige oma hingeliste omadustega täitsa meie sarnaseks saanud, kellest meie kui peeglist oma wastu-paistet näeme ja kelle maimust meie oma wastukaja  kuuleme. See kaaskodanikude ehk inimeste armastus, kelledega meie kaswasime  on teine, ehk hariduslik omadus isamaa wastu, niisammuti üleüldine kul esimine ehk wiisikalik isamaa armastus. Paneme kahte ühe maa inimest tähele, kes wõeral maal üksteisega kokku juhtuwad, missuguses rõõmus nemad teine teisele liginewad ja oma waimu kõige tõelikumates juttudes teine teisele tunda annawad. Nemad nägewad esimist korda üksteist ja on juba tuttawad ning sõbrad. Ühe maainimeste waimu, see on ikka mõnda ühendusliku olekut, mis neid kokku kõidawad. Ühe ilusa järwe kaldal juhtusin mina ühte inimest nägema, kes oma naabrite kiusamise läbi oma isamaa oli maha jätnud; temal oli ilus maja, kaunistatud suur töö tuba, suur raamatukogu; akna ees istudes nägi ta enda ees kaunistatud looduse kaarti. Majas kõndides olin mina peremehe õnne üle kade meeleline, siis kui ma teda meel ei tunnud. Temaga tuikamaks  saades ja temale oma arwamist awaldades, pidin ma imestusega kuulma kui ta rääkis, et keegi ei wõi õnnelik olla mujal, kui oma sündimise maal, kuS tema süda on harjunud oma inimesi tähele panema ja ära mõistma, kus ta omad armsamad lõbustused on juure harjutanud. Wõeraid kaaselanikusi ei ole wöimalik ei miskisuguse rahwaga wahetada. Mina elan nüüd siin juba 40 aastad, ütles ta, olen neid inimesi tundma õppinud, olen nendega tuikamaks  saanud, aga paraku, minul on ikka igaw ja igatsen oma sündimise koha järele, nii kaua kui ma elan! Isamaalt. Kurefaareft. Paari nädala eest «varastati Suurejullalt tapamajast hulk härja liha ära; «varast pole seiamaaale meel kätte saadud. Kahtlus ja süü. õ T. Oruy jSrele. Ja see tüdruk on nii uhke, wastas Amerikaanlane ning ei taha kellegile tänu mõlgu olla, tema ei taha ei sõbruse ega armastuse poolest kellegi käest midagi wastu wõtta. See uhkus on Gertrude ainukene wiga. See wiga sunnib teda üksi ja maha jäetud oma waeste wanemate juure Schweitsimaale tagasi minema, ehk ta küll teab, et tema armastus siin üht meest õnnelikuks teha wõiks, kes seks heameelega tööd teha tahaks, et oma armukesele mureta tulewiku walmistada. Jälle laskis noormees oma pea kurwalt rinna pääle wajuda. Ärge kurwastage mitte, trööstis kapten, see wiga peab Gertrude juurest kaduma. Tema peab õnnelik olema ja siia jääma. Et ta mitte waeselt oma abikaasa majasse ei aStu, selle eest laske mind muretseda, armas sõber. Teie olete seks liig palju kannatanud, et nüüd ka kord õnnelik olla. Aeg oli juba üsna hilja, kui need mõlemad noored mehed üks teisest lahkusiwad ja Amerikaanlane üle õue oma elu korteri läks. Kui ta oma tuppa aStus, süütas ta weel ühe sigari põlema ja wilistas omale üht rõõmust laulu ette. IV. Teisel jõulu pühal kogufiwad endid Wrainsteini naisterahwad, nagu igal aastal, adwokaadi abikaasa saali kokku. Prõua Fels, üks wäike, paksu keha ja hea südamega naisterahwas, käis kõigest teistest oma gmlju kõnelemise poolest kaugelt ette, nagu tema mees jälle oma waikimise poolest. Tema teadis kõik uudised mõne pennikoorma kaugusele korra ümber ja pühendas oma wäsimata tähelepanemist neile nii hästi linnas kui Wrainsteini lossis. Täna näis see asi kohwe laudas iseäranis elamaks minewat, sest noor, esiteks mõne päewa eest siia jõudnud kaupmehe prõua, pidi teiste seltsilaSte mitme suguste asjadega  tuimaks tehtud saama- Iga naisterahwas  püüdis oma poolt ka midagi seks ligi aidata, aga kõige suurem osa jäi ikka prõua Felsil teha. Nii elawalt kui ta ka neid asju kõneles, fiisgi ei suutnud ta wõera täit tähelepanemist selle asja pääle tõmmata. Pool mõttes kuulas kaupmehe prõua tükk aega päält, siis tõusis ta üles, astus akna juure, waatis kalju pääl seisma lossi poole üles, mille hallid müürid talwise päikse paistel kolasiwad ja ütles terme seltskonna põnewat jutustust segades: Kui ilusasti see loss sääl ülewel seisab. Ma soowiksin teda seestpoolt ka näha, siis õpiksin ma ka tema elanikud tundma. Üks Amerikaanlane, teine Schweitslane,  kolmas Hispaanlane ja üks mana teener, kes igat immest laewaks peab, see on küll üks arudlane seltskond, kõik naersiwad,  saladused, arusaamata saladused ja waimusi on wist ka sääl ülewel, nagu neid igas wanas lossis on, jutustas ta edasi. Neist ei ole sääl tõesti mitte puudus,  wastas maja prõua. Kui mu wana mitte nii kindlasti saladusi enese sees marjul ei hoiaks, siis wõiks mõndagi iseäranis  asja säält teada saada. Aga paraku tema suust ei tule ühtegi sõna wälja. Wrainsteini loss on meile, armas laps, palju peamurdmist maksnud, enne kui meie neist asjadest otsust saime. Sääl on siisgi meel mõnigi umbne asi, ütles postmeistri abikaas wahele. Iseäranis  kui meie selle testamendi lou pääle mõtleme. Maja perenaine wõttls jälle otsa oma kätte ja ütles: Teie peate teadma, et endine lossi omaniku prõua üks wäga rikkas Hispaanlane oli, keda õnnis wana herra siia tõi, ehk ta küll siinse ilmaga ialgi üsna rahul ei olnud. Ka kidus ta ühte puhku, iseäranis meel siis kui ta mees paari aastase abielu järele ära suri. Kui ta kord Hispaania reisilt tagasi tuli, tõi ta omale ühe wäikese musta näoga poisi nimega  Alfonsu seltsi, kes tema ära surnud wenna poeg pidi olema. Madros Beppo, kes sell ajal juba wana oli ja nüüd üsna lapsik ja mõni kord koguni hull on, oli poisil seltsis.