Saarlane K° S. Teisipäewal 14. Januaril 1892. IX. aastakäik. maksab: Saarenioal aaZtaZ.... 1 rbl. kp, Saaremaal pooles aastas 1 „ " ~ Pooles naSlas I „ 2l> „ —K— Ilmub igal ksifi,pä,osVt»e. Kuresaares kaubauulitsäs nr. 17. Kirjad kSiwad: Saarlase toimetusele, Kuresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum KltnlÄine pilitika ajaleht maa- ja liliuarahmalt MW Suuandmisest. Juba mitu korda on rahwa seas küsimist ette tulnud, millal ja kus kohal on esimist korda suud antud ja mikspärast on see pruuk elusse ärkanud. Kõige rohkem küsitakse  ikka: kes oli fee õnnelik inimene kes estmise musu sai? Ja waadake, sellest ei tea meile ajalugu mitte wühematki awaldada, aga seda teame selgesti, et see kaua aja eest juba rahrvaste seas ja wäga mitmesuguste, haritud ja harimata rahwaste seas alal on hoitud ja mida praegugi meel üsna torel kombel moodiks saab peetud. Juba Lige manal ajal leiame suuandmist mitme rahwaste seas, päälegi manas Testamentis  näeme, et Juuda rahwa juures suuandmine täitsa moodiks oli, ka manad Roomlased, Kreeklased, Persialased ja palju teisa rahwaid elasiwad omal ajal suuandmise  orjuses, aga ikka igaüks omal kohal ja moel; igaüks pruukis suuandmist ise moodi ja ka mitmesuguses tähenduses. Ka meie Eesti rahwa juures on suuandmine  kaua aega enne Sakslaste seia tulemist  pruugiks olnud ja niisama mitmesuguses  tähenduses ja kordadel. Isegi näeme ja kuuleme, et wana Kalew olla suuandmise orjuses elanud, mida ta ise wäga kalliks kiidab, sest suuandmisest tulla puhas armastus. Et meie suuandmise esimist leidjat ehk tema täitmise aega kindlasti kusagilt ajakirjadest  ei leia, aga seda küll teame, et ta õige wana on; sellepärast astume siis teise asja juure ja waatame, mitmesugune on suuandmine ehk mikspärast antakse ülepea  suud? Suuandmine on mitmesuguste rahwaste juures ka mitmesugusteks jagudeks ära jagatud, nagu näituseks: armastuse suuandmine,  leppimise, sõbruse, jumalaga jätmise,  teretamise, õnnesoowimise ja truuse suuandmine. Pääle selle on weel auustamise  suuandmised mitmesugustes moodides, ülemate ja alamate juures pruugiks. Alanduse suuandmine on iseäranis orjade juures kõige suuremas seisuses seisnud, mõnes kohas on isandad ome orjast lasknud roomates oma jalgadele ehk riietele suud anda. Aga mikspärast annawad inimesed suud, küsib mõni, kelle süda üsna külm ehk kes juba selle wanaduse jääga on kaetud, kes iialgi sellest õnnelikust huulde liginemisest paremat tundmist pole tunnud, kes weel mitte selle otsata magasuse ja õrnuse mere laentesse pole uppunud. Üks kuulus prohwessor ütleb selle kohta umbes nii: „Kas ei ole siis loodus inimliku ja hingeliku elu jõgi, mis ka wäljaspidise pinnale on pandud, et tema õhu kujul ümberringi wälja woolab ja mitte ainult oma sünnitajast, waid kõiki- test, kes tema ligidusse tulewad, sisse hingatud  peab saama ja nimelt selles olekus, milles igaüks soowib." Wiimaks ütleb ta wecl: „Mis on sääl nii wäga külge tõmban?  mägi, mis ajab inimesed üksteisele suud andma ja loomad üksteist lakkuma, emad ja last, pruuti ja peigmeest, ja naist ikka jälle nii ligistiku, et üksteist silitawad  ja ütlewad; „oh km magus!" Suuandmise wäge ja magusust peab küll otse taewani ülendama, sest pühamad ja salajamad asja enam ei ole imelikus olekus. Suuandmise läbi saab südamest südamesse üteldud, mis iialgi wõimalik ei ole sõnadega seletada. Õnnis on see, kellel meel surma tunnil ta lahkumine suuandmise  läbi ta omakste poolt kergitud saab, sest ta lahkub selles taewalikus teaduses, et enam midagi pühamat, taewalikumat, sidet ei wõi olla, millega ta ennast omakstega  oleks wõinud ühendada. Oh kui mitme tuhande walu ja silmapisarad on suuandmine ära kuiwatanud ja parandanud, millest siin küll seletada ei maksa! See ülewel nimetud prohwessor seletab weel edasi, et suuandmise põhjasid ära seletada mitte kerge asi ei ole, sest need olla wäga mitmesugused, niisama kui suuandjad mitmesugused on. Piiblis leiame mitmest kohast, kus auukartuse  kui ka wihkamise suuandmist ette tuleb, nagu Juuda suuandmine Jeesusele, mis äraandmise märgiks oli walitud; nii Unustud kindlus. Ümberpannud N. K Seitsmes peatu k. Lorentso Mmeida. Suur Almeida oli oma laewastikuga Goass jõudnud. Tal oli mittu poega! kõige arusam aga oli temal Lorcntso, kõige wanem. Üks wahwam ja julgem mermecõ  ei ole wist mitte laewa pääle astunud,  kui Lorentso de Almeida; Admiral ehk asekuningas oli praegu omas palaStis GoaS, kui üks mõeras, imelikus riides meremees tema ettetoodud sai. See oli Kano, mererööwel. Mina olen Portugali sõber, rääkis ta, admiraali sõjamehe wiisil teretades. Almeida waatas julge wõera otsa ja silitas Ml juures oma pitka hõbemalget habet, mis walgetes laenetes tema rinna pääle ulatas. Kes Teie olete? küsis ta. Minu nimi on Kano. Mis amet Teil on? Mina olen mererööwel, wastas Kano ja Ml juures oli tema huulcde ümber üks pilkaw naeratamine. Juba paarkümmend aastad riisun ma Araabia laewu Antetiiwast, omast käidust. Mina olin üks truu abimees suure Wasko de Gamale ja loodan, et ma Teite kõrgusega ka hea jala pääl seista wõin. Minul ei ole mererööwlite abi mitte tarwis, rääkis Almeida. Mererööwli silmad hiilgasiwad wiha pärast. Arwake järele, herra, rääkis ta siis. On juba ammu sündinud. Oli see Teie wiimne sõna? Jah. Siis ei jäe mul muud nõu üle, kui Araablastele abiks minna, kes praegu ühe suure laewastikuga Gutserati poolsaare juures ankru pääl on, wastas Kano. - Wõite minna, ütles Almeida, Portugali  ühendus Teitega on seega otsas. Teie saate minust kuulma! ähwardas  mererööwel. Almeido naeratas pilkawalt  ja käskis teda äraminna. Kui see äraläinud oli, siis laskis ta oma poega enese juure kutsuda. Mina nimetan sind seega selle wäikese  laewastiku kommandandiks, mis meite ühendud kauba laewad saatma peab, rääkis ta nooremehele. Araablaste laewastik nähakse meite kauba laewasi waritsewad. Sina saad meite kaubalaewu kaitsma, ja kui wöimalik. Portugali auu kõrgendama. Lorentso kummardas. Siis astus ta ruttu wanamehe juure, wõttis tema käe ja andis sellele suud. Jumal õnnistagu sind, armas Lorentso!  rääkis manamees. Lorentso ruttas sadamasse. Tema wäikne laewastik kaksteistkümmend sõjalaewa,  oli malmis. Ta astus admirali  laewa pääle, andis käsku ankrud üleswinnata  ja warsti purjutas laewastik põhja poole, Shauli sadama poole. Siin ootasiwad teda juba Portugalis ühendud kaubalaewad, kes mitte ei tohtinud wälja sõita. Siin kuulis noor admiral, et Egiptlased ning mererööwlid olla ennast Araablastega ühendanud, nõnda et waenlase laewastik wiis korda Portugali laewastikust suurem olla Praegu tahtis laewastik Shauli sadamast  wälja sõita, kui waenlased nähtawale tuliwad. Ülewaatamata oli mastide mets, kes edasi tuli, ülewaatamata poolekuu lehwitawad lippud. Lorentso ei kartnud. Tema seadis oma laewastiku üles, laskis kaubalaewad ees minna ja andis siis signali sadamast wäljapurjutada. Lorentso oma sõjalaewadega purjutas kaubalaewade järel. Ilma keelmata lasksiwad Araablased kauba laewad läbi, hakkasiwad aga siis hirmsaste tuld andma, kui Portugali laewad ligidale tuliwad. Admirallaew, mille pääl Lorentso oli, oli kõige wiimne. Selle pääle andsiwad  aga waenlased kõige rohkem tuld. Tuhanded kuulid sadasiwad selle pääle ja warsti oliwad purjud puruks lastud ja tema ei wõinud enam teiste järel minna; aga ise see wrak andis ilmawäsimata tuld,