Saarlane S. Teisipäewal, 39. Januaril 1891. VII!, aastakäik. maksab: Saaremaal aaStaZ . . . . 1 rbl. gy kp. Posliga saadetud aaSWZ . A „ „ Pooles aastas I „ SS „ Ilmub igal loisipcietVcrk. Kuresaares kaubauulitsas nr. >7. Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele, Kuresaares. rida ehk selle ruum Ulciüdiise xlililika gjslcht «»>> sa limlarahwale Laste kaswatamisest. See on üks kõige tähtsamatest töödest rahwa elus, et kõige rahwa parem ehk pahem elu, nende paremast ehk pahemast laste kaswatamisest tuleb, seda peaks iga mõistlik lapse wanem juba teadma. Lapse pea ja süda pcawad ühel hoobil üritatud saama ja seda peab nõnda aeg ajalt tehtama, kuidas lapse noor ihu ja waimu jõud seda kannab. Kristlik laste kaswatamine on seepärast  kõige suurem, peenem ja raskem kunst ja tarkus maailmas ja paraku, kui wähe mõistawad seda! Kõige esimised koolitajad on lapsel nende emad, kellede käest nemad oma esimist toitu, nõnda ka esimist õpetust saawad. Sellepärast  armas lapse ema, püüa ka omale ema teadusi neis asjus laiendada, mis laste kaswatamise juures puuduwad; mõistliku  emale on neid teadusi hädasti tarwis. Kõige parem ja rohkem õpetus sõnadega ei haka aga iial nii kergelt ja jäädawalt lapsesse kinni kui hea eesmärk. Kellest aga uäewad lapsed seda kõige warem? muidugi omast armsast emast ja isast. Kellel ei paistaks nüüd kergelt silma, et isa ja ema ise kristlikult kaSwatud inimesed peawad olema. Aga paraku, kui wäga palju puudub  sääl weel! Kui palju on harimata laste wanemaid ja kaswatajaid, kes laste kuuldes ja nähes tegusid teemad ja sõnu suust wälja ajawad, mis kellegile näha ega ulda ei sünni, weel wahnn ühe wäikese osele. Kui mitu korda olen ma kuulnud ja näinud, kuidas lapse wanemad tundide kaupa maenitsuse ja karistuse asemel lapsega käratsewad ja wanduwad; kui sagedasti ähwardab wanem wihase südamega oma last: „Mine kärnane konn", ehk „ma löön su pagana maha!" Wahest lööb ta last wihase meelega, ükskõik mis asjaga, mis aga kätte juhtub. Noh, seda wõib igaüks nüüd ise arwata, missugust õpetust laps niisuguste wanemate käest saab, ja missugune  ilmakodanik niisuguseist anu nimedega  koolitatud lapseist wiimaks wälja tuleb! On wiha tuju lahkunud, siis nutab ta lapsega ühes ja käsfib last ennast jälle lüüa, et paha tegu kättemaksmise teel jälle tasutud saaks ja lapse süda seega waigistud. Aga sa wacne wanem, tead sa ka mis seemet sa sellega lapse südamesse külwasid? Suur arm ja suur hirm wiiwad mõlemad lapse hukka. Mis siis imeks panna kui poeg täis kaswanult seda järele teeb, mis ta noorelt wanematelt on õppinud. Armsad sõbrad! Ma tean küll, st niisugune asi on natuke inetu lugeda, aga ma arwan ometi, et niisugufid piltisi on tarwis aeg ajalt rahwa le silma ette panna, et nad nääksiwad missugused mustad plekid weel paiguti rahwa seas leida on ja aru saaksiwad, kui wäga hädasti meil paremad laste õpetust tarwis on. Inimene saagu heaks kaswatud, see on: truuiks riigi alamaks, truuiks oma rahwale, auusaks perekonna liikmeks. Hea inimene armastab oma rahwast, armastab oma isamaad ja oma keelt, ta püüab nende auuks ja kasuks töötada, ta wõitleb siidiste nende waenlaste wastu. Iga heasti kaswatud inimene heidab iga seaduse alla, ta aitab igat waest ja nõdra heameelega, iga wana ja halliga käib ta auupaklikult ümber, eksinud ja õigelt teelt kõrwale läinud liikmeid püüab ta tagasi tuua ja hea poole jälle juhatada, ta on igas kõnes ja teus mõistlik, igas ettewõtmises ettewaatlik. Wale, warguse  ja pettuse wastu wõitleb ta wahwasti, igaühe omadus on ta eest püha, ligimise häda on ka tema häda. Teiste inimeste suureist ja kõrgeist mõtetest rõõmustab tema ja on osawõtlik neist, igapidi on ta lahke ja tõelik. Nõnda armas lapse wanem, kaswata ja õpeta oma last niisugustele tundmustele; need soowid ja tahtmised oma last seesuguseks  inimeseks kaswatada, täitku su rinda ja siis oled sa oma ameti kohane! —lc. Armastuse lilled. „Ei, aga see on üleliig!" Selle pääle wähendati kiirust. Tõnis oli ärarääkimata õnnelikult tujus. Tema meelest oli kõik nii arwamaia magus, nii armas ja hea, nagu oleks ta uudes Icruusalemas. Ta tundis neiu tukfuivad südant enese rinna wastus põksuwat, ta tundis tema pehmet kätt oma kaenla all ködistawat, ta tundis tema kuuma palgid enese Põskede ivaStu puutuwad ja ta tundis tema tulist hinge õhkn oma kaela all puhumad.  See kõik oli tema meelest nii ütlemata armas, nii magus ja nii hea . . . See ammu otsitud ja kaua igatsetud linnuke oli nüüd tema käte wahet; ta tantsis temaga, ta mõis temaga rääkida ja mõis teda kaisutada ja musutada ... Oh see rõõm oli Tõnisele üleliig; ta ei teadnud enam, kuda ta tantsides omad käed neiu ümber pidi seadma, ehk kuda ta oma jalgu pidi tõstma. See kõik oli tema meelest uudis, uõiduw ja imelik. „TõniS!" ägas neiu näimaks. „MiS?" ,Mpctame ükskord." Tõnis wiis neiu jälle päält waatajate ringi ja istus ise tema kõrwa. „Waat see oli pirakas!" hüüti päält- waatajate hulgas. „Tõnis Rannas ja Liisu Hein ou kõige suuremad tantsijad!" „See oli ka tõeste tants!" ütles Tõnis. „Kas see oli sülle üleliig Liisu?" , Ikski mõistlik tants ei ole mulle üleliig, aga sa tantsid ju päris metölikult!" ütleS Liisu rätikuga higi palge päält pühkides. „Palun andeks! Ma tahtsin aga sinu kangust prcwwida; küll ma teine kord sinuga mõistlikumalt tantsin!" waigistas Tõnis neiu kaela ümbert kinni mõttes . . . Neiu Liisu oli tõeste kõige ilusam kogu säälse pulma neiude seas, mitte üksi Tõnise silmas, maid seda pidi igaüks tunnistama,  kes wähegi oma silmi tarwitada mõistis. Tema oli ilusa, sirge ja õrna kaSwuga, suurte sõstra silmadega ja walkja siidi karma juustega tütarlaps. Tema oli küll natuke uhkeS, aga siiski lihtsas talu tüdruku riides, mis just otsekohe tema kena loomuga kõikse paremine kokku passisiwad. Iga liikumine temast oli ilus, kena ja moodlik; ühtegi halbiduse kombet ei tulnud liikumistest nähtawale, mis talu neidudel ikka cnamisti peaasi on. Liisu kõne oli osaw, soraw ja takistuseta; ta armastas sagedasti naljatada, aga sääl juures oli ta ikka alati mõistlik ja lahke järeleandja, kui seda waja oli. Tema mõistis oma maheda ja meelitama sõnadega ka kõikse kiwisema südame pehmeks teha. Tema oli igaühe wastu lahke ja põland kedagi; oma aega wiitis ta ka manade näutand raukade seltsis niisama lõbusasti, kui teiste enesugustega, ja sest see siis tuligi, et kõik temast lugu pidasiwad ja teda armastasiwad. Ja sest tuli ka see, et kõik noored mehed temaga tantsida tahtsiwad. Muidugi! Waewalt oli ta wiis minuti Tõnise tantsu wäsimuscst puhkanud, kui jälle üks teine teda käe körwa tõmbas ja tantsu ridadesse sammus. Sõnakuulelik neiu ei pannud ka wastu, waid läks ja algas jälle uut tantsu. See oli moodis . . . „KaS tunned seda tüdrukut, kes praegu minuga tantsis ja praegu jälle Juhaniga tantsib?" küsis Tõnis oma kõrwas olema noore mehe kaest. Miks? Ses on ju L—be Reediku tütar Liisu Hein; tema elab siinsamas walla piiris üksikuses wäikeses majas, ühe metsa sees oma emaga üksi." „Soo. Kas tema wanemad on siin?" „Ei ole; tema isa on juba paari aasta eest surnud ja ema ci ole ka siin." „On ta üksik?" Jah." „Kas ta on ka rikas?" „Rikas just mitte, aga räägitakse ju, et nemad ikka ilusasti omaga läbi saamad." „Hm! Nüüd tean ma kõik!" mõtles Tõnis iseeneses. „Tema elab siinsamas walla piiris, - tema on üksik, ka just mitte rikas! See on wäga hüwa, seda ma just tahan! Ei pea põrguline õelus teda enam mu silmade eest marjamai—Haha!"... Isamaalt. Kuresaarest. Kinda kuulda, olla meie Eesti Seltsis jälle üks suurem näitemäng õppimise all, nimega „Wirrwarr", naljamäng 5 waatuseS. Seda tükki sai mitme aasia eest Salongis etendatud