Postimees KoZmapäewal, 8. webruaril. W, Kolmaskümnesüheksas aastakäik. Kolmaskümnesüheksas aastakäik. Tellimise hind on: Postiga aastas 5 r. k. Postita aastas 4 r. k. .. 60 „ V- .. 2 " „ 1„ „ » kuus 50 „ kuus " „40 Iga üksik nummer 6 kop.' Kuulutuste petit-rida d kop., lehe 20 kop. Tellimisi ja kuulutusi wõtawad wastu: Jurjewis (Tartus): P. Schmidt, Mäesepp, Millistfer, Reinbaum, Karja. Lell. Ziri. Weidemann. Kurig. Tallinnas: .. Postimehe "talit.Harju wärawas. K. Busch. Kluge Ströhm, Niphardt Tõnismäel, Troll. Pärnus: Treufeldt, Dreimann. Erikson, K. Kosorowskp. Toris : A.Martson. Tindis : Kirschbaum.  Uue-Wändra : K. Tomberg. Kärus : H. Lemberg. Hallingas: Kuusk. Wiljandis : Karow, Leoke, Leppik. Waiwaras : J. Muthmann. Suureslaanis:  A. Hakkaja. Karksis: kirjutaja J.Jlwes. Põltsamaal : Leihberg, lürmann. J. Terras. Otepääs  : ..Edasi" seltsi presid. C. Eisenschmidt. Nuustakul:  Eichenfeldt. Wõrus : Vielrose, Gafiron. Walgas : Rudolff, P. Grünfeldt, K. Hiob. Rakwercs:  Kuys. P. Erna ja N. Erna. Kilingi- Nõmmes : J. Reimann, T. Tammann. Kawilda: kaupmees C. Grünberg. Oldres: J. Lammas. Paudiweres: Inglist. Timonas: köster E. Peterson.  Jõhtvis : A.Roht. Narlvas: Grigorjew, Schönberg,  Wacker : Paap. Kreenholmis: Kuusmann. Paides : Seideloerg. Kalles : Luuk. Keilas : Maaberg, Rosenwaldt, C. Tambach. Haapsalus  : A. Koppel. Kimberg. siuresaares : Lange. Waiknal: Weidermann. Peterburis: Teeland- LeopaS, Aunbanm. Gatschinas: Wainow. roÄja, üksnes mitte pühapäewadel, suurtel pühadel ega kroonupühadel. Toimetus on Peterburi uulitsas nr. 3 (Henningi platsi ääres) K. A. Hermann'i trükikojas. Tallinnas on „Postimehe" talitus Harju würawas. Tesloni majas. Toimetuse adress liht- ja rahakirjadele) ..Postimehe" toimetusele, Wene keeles: L?. raserL ..Postimees", DxiõT., Õitswad ärid. Kuna maal ja linnas halwa, rahawaese aja üle kurdetakse, on meil siisgi weel üks osa ärisid, milledesse „rasked ajad" nagu puutunud ei oleks. Teised kaupmehed  ja äripidajad saawad igawuse  pärast sagedasti mahti aegutada,  aga joomakohtade pidajatel  ja tubaka kauplejatel on oma „kundede" soowisid täites ikka tööd. Et asi tõesti nõnda on, tunnistawad ka joogi-ja tubakaakziisist  sisse tulewad summad, mis ikka suuremaks kaswawad. Näitab, nagu oleks joomine ja suitsetamine praeguse aja ilmakodanikkude  iseäraline ülesanne. Oleme sellega nõnda ära harjunud,  nagu oleks see meie igapäewane  elutarwitus. Et koduses  chk perekonna-elus tihti kitsal  gu on, õpetlistest edenduste'  mähe osa wõetakse ja ajali.yti  kasinasti tellitakse, mis sinua parata wõib ajad on kehwad: Et „õitswatest äridest" nii rohkesti lugu peetakse, siis on selle järele ka nende taks päratu kõrge. Mis kallis, see kaunis. Wähemalt peab lahke „papa" oma kauba juures ikka oma 100 kuni 150°/ o kasu saama, mõni- kord ka kuni 300 °/o. Nagu teada, maksab pudel õlut umbes 4 wõi kop. Wälja müüdakse  aga sedasama pudelit 8, 10, 15 ja peenemates wõõrastemajades,  raudteejaamades jne. 20 kop. eest. Kus kohas wõi missuguses äris wöib müüja weel nii suuri kasu-prozentisid saada? Kui ma ei eksi, ei ole ka teistes maades lugu sellepoolest  nõnda nagu meil. Enamasti  on sääl hinnamäär kui ka ülewaatamine korraldatud. Ei ole sääl siis ka nii kõrgeid kasu-prozentisid olemas, ja wöib teekäia ehk wõõras paraja hinna eest oma janu kustutada. Ka on meie juures sagedasti seda wiga leida, et kõigis asjus muidu kokkuhoidlikud, tihti koguni  kidsidgi oleme, aga joomakohas  oleme nagu suured panga - omanikud. On mitmed tuttawad koos, siis tellib igaüks kordamööda, nagu kellegi „kord" seda nõuab, ka wiina wõi õlut, sagedasti ka mõlemaid, misläbi mitte üksi kulutatud summa suuremaks  ei lähe, kui pärast armas on, waid inimene sattub selle juures ka wasta oma tahtmist liia joomise sisse. Saksamaal olla sellepoolest näituseks koguni teine asi. Hiljuti lugesin kusgilt  ajalehest, et sääl üheskoos purjutamist sugugi ette ei tulla. Sakslane olla küll suur õllesõber,  aga ta juua seda mähe haawal ja kunagi mitte nii palju, et purju jääks; igamees juua omast klaasist, kuda keegi soowib ja arwab, igaüks maksta oma rehnungi iseäranis, ning tundmata  olla inetu ja laiduwäärt pruuk, teist jooma wõi ostma sundida. Kui tuttawad wõi sõbrad  kokku juhtuwad, siis wõtab igaüks, mis ja kui palju keegi soowib ja maksab ise oma rehnungi.  Wäga rõõmustaw, et seaduse silm ikka enam ja terasemalt mõeltud „äride" pääle waatama hakkab, ja näit. Kuuramaal juba suurem osa nendest omad „riistad kotti" on pidanud panema. Wõib olla, ehk Loob tulewik ka meie juures sellepoolest paranemist. Iga kiriku juures on paar wõi wähemalt üks kõrts, ja kus wallamaja  ehitatakse, sääl juhtub see harilikult ikka kõrtsi ligidale saama. Kas seda kõik tarwis on, kas peab see nõnda olema? Mõnes kohas teab rahwa - suu koguni rääkida, et kõrtsimees kusgil tähtsa ametniku üüriraha omast taskust maksta, et siis rahwal oma asju õiendades kõrtsi ligidal tegemist oleks; muidugi on kõrtsimehel teada, et ta oma kulu kasuga tagasi saab. Kus rahwas liikumas, sääl on ka joomakoha pidajal oma jagu lõikust. Makstakse ju maal keskmise laada-bufeti pidamise õiguse eest kuni 100 rbl., mõnikord  ka weel enam. Wäga sagedasti käiwad aga purjutamine ja suitsetamine käsikäes;  näitab, nagu oleks alkohol nikotiniga sinasõbrust joonud ja nagu ei saaks üks ilma teiseta läbi. Mõni piibumees arwab ennem ilma söömata läbi saawat kui ilma suitsetamata, ehk küll selle juures wähematgi kasu nimetata  ei tea, mis see „harjunud  amet" annaks. Ometi läheb  tubaka eest kümneid ja sadatuhandeid  iga aasta tuulde, mis midagi kasu ei ole toonud. Kas ei pea siin „tugew sugu" punastama,  et nii wähe iseenese üle walitseda suudab. Kui palju ei pea noor, alaelaline inimene waewa nägema ja halbtust tundma, enne kui need kaks ametit suitsetamine ja purjutamine harjunud ametiks saamad, aga õpitud peab saama! Sagedasti on soowitud, et kõrtsid waljuma ülewaatamise alla saaks ja nad pühapäewadel, niisama nagu kõik teised ärid ja kauplused,  kinni oleks. Kahtlemata saaks niisugune seadus palju meie maa kõrtsi-olu parandama, kuna nüüd laupäewa õhtult ja pühapäewal, kus kõik muu töö ja talitus seismas, kõige enam joodakse. Tulgu „öitswatele äridele" ka kord aeg, kus inimesed nendele  ilma järelmõtlemata omast kehwusest enam nii palju matti ei anna, nagu siiamaale! —a—a— Jutunurk. Walge haud. Inglise kirjaniku Hugh Convay romon. Eesti keelde P. Grünfeldt. (Järg). 3 „Ta on mõisnik, mitte wäga rikas, muidu üsna niisamasugune kui teisedgi  herrad, kes siia majasse käiwad. Tal pidada, nagu öeldakse, iseäranis naeste juures palju õnne olema." „On ta naesemees?" „Seda teab taewas. . . mina ei tea sellest midagi, wähemast ei ole ma ialgi proua Ferrandist midagi kuulnud, ehk küll juba enam kui ühel naesterahwal lausa õigus oleks, seda nime kanda." Ja see oli tema mees  Philippa  mees! Ma pigistasin hambad kokku. Mispärast  oli ta wõõra nime all abielusse astunud? Ehk kui Philippa teadis,  et see nimi wale oli, mispärast oli ta tema uaeseks saanud?  Mispärast  peeti seda abielu salajas? Mitte üksi sir Mervin Ferrand, ka Jnglisemaa kõige suurem mees ei olets pruukinud Philippa kõrwal häbi tunda. Mida enam ma selle üle pääd murdsin, seda õnnetum ma olin. Mis siis, tui Philippa on petetud,  kui terme rahwa häbiks tehtakse?  Oh see mõte oli hirmus aga mis oleksin ma teha wõinud? Minu esimene mõte oli, sir Mervin  Ferrandi wastutamise alla wõtta, aga mul ei olnud selleks mingit õigust. Mls ma olin? mees, kellele Phl!ippa„korwi"andnud Pääle selle tuli mulle meelde, et Philippa seda ise salajas tahtis hoida; ma ei tohtinud mitte oma lubaga sellesse puutuda; kes teab, mis selle tagajärg  oleks. Aga midagi pidin ma ometi tegema, kui ma mitte murekoorma  alla ära lõppeda ei tahtnud. Nii läksin ma järgmisel päewal Philippa poole. Ta pidi mulle selle pääle wastama, kas see mees laulatuse  juures oma õige nime üles andnud,  eh! mitte. Aga ah, Bhilippa oli päew enne sellest korterist ära läinud, keegi ei teadnud, kuhu. Maja perenaene armas aga, et Philippa  plaan olnud Jnglisemaalt koguni  ära minna. Kui seda olin teada saanud, muretsesin  enesele sedamaid sir Mervini adressi ja läksin tema juurde; aga ta oli praegu, nagu öeldi, wäljamaale  reisinud ja ta reisisiht teadmata.  Rõhutud südamega läksin ma kodu: kõik katsed oliwad asjata olnud. Philippa oli ära läinud selle mehega, kes oma õiget nimegi ei julgenud ütelda. Oma purustatud õnne rusude pääl palwetasin ma ja tegin ühe tõotuse:  ma palusin, et Philippale õun ja auu osaks saaks, ja ma mandusin, et kui talle midagi paha sünnib, siis mina tema eest kätte maksan. Iseenesele ei palunud ma midagi mitte unustustgi. Ma armastasin Philippad ja olin ometi ta igawesti kaotanud! Nendes sõnades seisis minu minewik, olemik ja tulemit. Nurjatu tegu. Öeldakse, et wõimalik olla, armastust  südamest ära häwitada ah! armastust, nagu ta minu südames liigub, mitte. Öeldakse edasi, et aeg kõik haawad parandada minu haawu ei paranda ta mitte. Sel silmapilgul,  kui Philippa mulle oma laulatuse-sõrmust näitas, muutus mu terwe olemine ja see ei olnud sugugi ime, sest iga lootus oli otsa lõpnud; sellest tunnist saadik olin teine mees. Elu ei olnud mitte enam eluwäärt; auuahnuse okas oli nüriks saanud, igatsemine kuulsaks saada, kustunud, lõbu, mida mulle mu arstiamet jaganud,  kadunud; lähedalt, mu jõud oli igas asjas otsas. Kuude wiisi täitsiu  ma oma kohust masinlikult ja ei tundnud oma tegudest midagi rõõmu. Ma ei tahtnud rohkem teenida, kui just iga päew tarwis oli —rikkusest ei hoolinud ma midagi. Õnne ei saanud ma temaga enesele ometi mitte osta. Mis oli mu elu weel wääct? Ei olnud siis ka ime, et mu sõbrad minust eemale hakkasiwad hoidma; mul ei olnud neid tarwis, üksik ma olin ja üksikuks tahtsin jääda. Nii läks aasta mööda; minu olek läks wiletjamaks, kurbmeel kaswis iga päewaga; minu elul ei olnud enam minglt sihti. Ma ei taha siin mitte nutulugusid kirjutama hakata, aga et mu tulewasest  tegewusest aru saaksite, peate ka seda teadma. Weel praegu on mul neid sõnu kirjutades, nagu kirjutaksin ma neid oma südame werega. Philippa ei lasknud enesest midagi kuulda ja mina ei otsinud teda ka mitte taga ei tohtinud mitte. Unustada ei suutnud ma tega aga silmapilguksgi; ma kujutasin teda õnnelikuna oma waimu ette, ei wõinud  aga midagi parata, et ta õnnetuna  mu waimusilmade ette ilmus. Kõik selle aja lootsin ma aga kindlasti,  et wiimaks ometi üks päew pidi tulema, Päew, mis mulle ütles> et mul oma palwe täideminemise eest tänada, ehk oma tõotust täita tuleb. Ka see sõnum ei rõõmustanud mind sugugi, et üks minu kaugelt sugulane ära oli surnud ja kõik oma suure waranduse mulle pärandanud. Sest ei olnud mulle midagi kasu; ainus kasu, mis sellest sain, oli, et ma nüüd oma tegewuse, milleks mul enam himu ei olnud, warna riputasin. Mispärast ei olnud ma mitte kaks wõi kolm aastat warem rikkaks saanud  ? Ah! iga hää asi tuleb elus liig hilja. Et mul edespidi enam tarwis ei olnud leiba teenida, lahkusin ma inimeste  seltsist ja ostsin enesele ühe majakese Rodingi linnakese ligidale. Siin, kus mind keegi ei tundnud, oli wõimalik üsna oma tahtmise järele elada : üksiklasena. Minu koduseid korraldusi toimetas üks mess, kes juba mitu aastat minu teenistuses oli olnud. Ta oli igapidi  truu ja täitis minu käsku jõhwi päält. Kui mina arstiteadlasena nende päewade Pääle tagasi mõtlen, küsin ma sagedasti. Mis oleks minust sedawiisi  wiimaks saanud, kui mitte saatus  mind ei oleks sundinud teiste seltsi tagasi minema. Ma usun, see alatine kurbmeel oleks mind tõesti nõrgameelseks teinud, ehk koguni isetapmisele  ajanud. Ma hakasin wiimaks isegi oma hädaohtlist teed märkama. Wiimaks wõtsin ma ju mitukorda nõuuks, sellest kohast lahkuda, mis aga sugugi kerge ei olnud. See nõuu kohutas mind, aga iga päew wõtstn ma ta uuesti mõttesse. Aga päew läks päewa järele mööda, ja mina olin ikka weel sääl. Et ma raamatuid lugesin, on iseenesest mõista. Päewad otsa istusin ma nende kallal, et neid siis jälle äkitselt kõrwale heita ja iseenese käest mõrudasti naerdes küsida mis tarmis ma seda kõike õpin? Mis teen ma kõige oma teadusega?  Oleksin ma ju ometi kõik, mis ma ial õppinud ja õppida wõisin,  rõõmuga ära andnud, kui ma Philippad ühe silmapilgu oma rinda wastu oleksin wõinud suruda ja tema huultelt kuulnud, et ta mind armastab. Jõle, kes ma olin! Ma ei olnud oma lootuseta armukirde elumöllus ega hoolsas töösgi ära wõitnud ja lootsin nüüd niisuguses elus weel selle pääle! Iseenese elu kirjeldusega olen ma nüüd peaaegu malmis. Teie teate nüüd, miks ma Teid palusin, tule ligidale minu juurde istuda ja minu mõttekäiku tähelepannu; teate, mispärast  ma ütlesin, et teie minu sellekordset  meeleolu tundma peate, kui minu hingeelust aru tahate saada. Kas teie nüüd minu mälust osa wõtate wõi mitte, see jääb teie igaühe  enese waba tahtmise hooleks. Täidab teie terwet olemist armastus ühe ainsa naese wastu, nii et ainult tema teile õnne ja rõõmu, muret ia walu wõib walmistada kui teie niisama palawasti ja tõsiselt armastate,  kui mina, siis saate teie missisti  minu jutustusest aru. Sel õhtul, mil ma end teile kõige esiti tutwaks tegin, näitas mulle minu südamchaawade terwekssaamine ja unustamine  wõimatum olema, kui kunagi enne. Nii sagedasti kui mõtted sel harjunud teel ka wiibisiwad, ikka oli mul, kui oleksin kõike seda alles eila maitsnud, nagu oleks see kõik alles hiljuti sündinud. Ja kui ma ka tundide  kaupa õõgamate süte pääl wahtisin,  ikka lehwis Philippa pilt mu silma ees. Kudas elas ta nüüd? Kus elas ta nüüd? Igatsus, seda Kirjawiisist. „Olewikus" nr. 6 on keegi „Dr. Hermanni" kirjawiisi wastu ühel wiisil wälja astunud, millel teadusega  midagi tegemist ei ole. Sääl püütakse ka järelsõnu (analogiaid)  ette tuua, millel mitte mingit põhjust ei ole. Selle tüki kirjutaja on koguni ära mmstauud, et „ Posti mees" mitte selle wõi teise koosoleku protokolli  enese omaks ei ole kirjawiisis  teinud, waid kirjutab nõnda, nagu Dr. Hermanni „Eesti keele grammatik" seda juba 11 aasta eest õpetas ja weel praegu õpetab. Meie peame