Saarlane SRW Kltildiit psütikil ajsicht Aa»- ja Ii»»ar»h«»lk. 41. Teisipüewal, 10. Oktovril 1895. X!l. aastakäik. maksab: Saaremaal aaSias.... 1 rbl. 30 kp. Pooles aastas 1 „ L 3 „ J!mub igal tsiftP>AssV«»t. KurcsaareS nr. >7. Saarlase toimetusele, KurcsaareS Kuulutuse rida ehk selle ruum. Mõnda kooliasjus. (Lõpp.) Teine halb nähtus oli koolmeistri palga maksmisega. Igaüks töötegija on oma palga wäärt ja nõnda on ka seda iga koolmeister.  Paraku on aga meie juures mõnda meest leida, kes arwab, et koolmeistri töö midagi wäärt ei olla. Koolmeister olla muidu „leiwa sööja!" Oh seda wiletsat meest, kes nii arwab! Sellel pole kõige wähewatgi aimu koolmeistri tööst ja tegewusest.  Õieti teeb aga see, kes arwab, et koolmeistri töö üks raskematest töödest on. (Ehk see sääl juures ka üks armsam töö on). Teiste inimeste wäikeseid lapsi, kelle seast mitmed weel lugeda ei oska ja kellest mõned oma eluwiifide poolest juba täiesti ülekäte on läinud, õpetada, on tõesti raske! See, kes seda ametit peab wõi pidanud on, teab seda küll! Kui palju kannatust ei ole sääl tarwis ja kui palju raskuseid ei tule sääl ette! „KuidaS töö, nõnda palk", ütleb manasõna. Koolmeistrite kohta on tal aga meie juures wähe tähtsust olnud. Ehk küll koolmeistrite töö raske on, stisgi saamad nad selle eest, nagu juba kuulsime, wähe tasumist. Wähese palga läbi ei saa mitte üksnes koolmeister raskusi tunda, waid see mõjub weel halwemalt koolilapse pääle. Ülemal tähendatud palgaga paarikümne rublaga aasta läbi elada, on ju wõimatu ja sellepärast peawad koolmeistrid enesele mujalt teenistust otsima. Pää kõrwateenistus  seisab selles, ei koolmeister kewadel pärast kooliaja lõppu kepi kätte wõtab, pauna selga paneb ja „Ülemaale" tööd otsima läheb. Talwe läbi waewalistes eluruumides  rasket tööd teinud, ei saa ta suwelgi hingata! Muidugi mõista ei wõi koolmeister siis ka teisel talwel mitte hinganud jõuga oma nimckohalisele tööie hakata ja kes sellest kõige suuremat kahju saab on koolilaps, sest et koolmeister oma täit jõudu õpetuse andmise pääle tavwitada ei wõi. Koolmeistrile wähest palka makstes ei waewa siis lapse wanemad mitte üksnes koolmeistrit waid nuhtleb ise oma last. Suurem osa koolmeistrist teemad ka kooliajal  priitundidel mõndasugust käsitööd. Üks koolmeister rääkis mulle hiljuti, et ta ööseti puusepa tööd tehes ainult mõni tundi magada saada, sest et muidu elamisega ~läbi ei tulla". Sell kombel on siis koolmeistril täiesti wõimatu ennast õpetükkide wõi tundide  wastu walmistada, mis õpetamise juures wäga tähtjas on. Õpetamine sünnib selle tõttu muidu „pääliskaudselt" ja see toob koolilastele nende edasisaamises suurt kahju. Nõnda siis peame teiseks koolmeistritele  palgakõrgendamist tingimata soowima. Kui küll ehk rahalist palka niipalju mitte anda wõimalik ei ole, kui seda ülemal pida- miseks tarwis on, siis antagu ometi muu elamiseks tarwis minema materjaliga. Külamehed  mõiksiwad ühtekokku oma koolmeistri tarwis kohalises suuruses maatüki harida anda, nii et koolmeister "Ülemaale" enesele teenistust otsima ei oleks sunnitud. Laste ivanemad peaksiwad aga kolmandamaks ka selle eest haolt kandma, et lapsed hä ämeelega  koolis käiksiwad, et lastel kooli ja koolmeistri wastu armastust wõiks olla ja et laps lugupidamatu põhjuste pärast ühtegi tundi ja päewa kooli minemata ei jääks. Rääkigu wanemad lapse kuuldes koolmeistrist ainult hääd, aga ialgi halba, manitsegu last sõnakuulmisele koolmeistri maStu, see toob lapsele ja koolmeistrile kasu. Need kolm asjaolemist tarwitawad ilma ajawiitmata parandamist. Jätame aga meie seda tegemata, siis näitame, et meie haridusest  lugu ei pea, et meie hariduse tähtsusest  aru ei saa ega saada taha. Niisugust  halba otsust aga eneste üle kuulda ja leida on aga meile wäga walus. Kui nüüd mõni siin juures ennast waesusega wabandama hakkaks, siis oleks see täiesti ilma põhjuseta olewat. Kõrtside, kõige halbtuste koolide pääle on meil küllalt raha anda, wiinakuradile külluses andisid tuua jõuame lüll, kõrtside rentisid maksta ei pane meie ialgi wastu, aga oma kooli majasid parandada ja koolmeistritele kohalist palka maksta ci taha meie mitte. Eilne juhtumine. 2 Prantsuse keelest. „Ma olin 22 aastat mana, kuulus, rikas, ilus. Vtinu edasijõudmist seltskonnas toetas  tähtsalt mulle Loojalt kingitud ilus laulu hääl. Sell ajal sain ma d'Anfeeville'ga,  kõige wancma sugukonnaga Puat'us, tuttawaks. See sugukond elas Parist ligidal toredas lossis. Märkis oli kaks ilusat tütart. Soja ja Denisa. Nende iludusest nõiutud, hakkasin ma sagedasti d'Anfreville juures käima ja sain tema majasõbraks.  Ma olin ühtemoodi mõlemate õdede külge seotud ning nägin et nendega seesama  lugu oli. Niisugune asja seis oli kardetaw. Ninu külaskäigud ei lõppenud, maid läksiwad ikka sagedamaks ja sagedamaks. Wiimaks pärast kauase kahtlemise, walisin ma noorema õe Denisa ja palusin tema kätt. Soja oli, ehk ta seda küll marjas, meelcäraheitmisel, ning wihkas sellest ajast saadik õde. Pärast hiilgawat pulmapidu sõitsin oma noore abikaasaga Jtaliasse. SM elasin ma kõige õnnelikuma järgu oma elust: ma armastasin kirdelisclt Deist  sad ja olin õnsuse tipul. Pääle kuue kuulise Ämeliku reisu, pöörasime tagasi minu abikaasa vmnemate juurde. Soja ivöttis  meid lahrMi wastu ja ma arwafin, et ts KK juba unustanud oli. Korraga muutus Denisa olek; ta kannatas ühte mõistmata  rahutust, tundis Mwalu, walu fifi- kondas, ta jõud rauges; niisamuti muutus ka waimu elu: ta jäi häkiliseks ja wäga jonnakaks. Wana majaarst, kes teda iga päew waatamas käis, luuras sagedasti minu järele ja pani mulle imelikust küsimisi ette; ma arivasin et mehike wanaduse pärast pääst nõrgaks jäänud. Denisa termis läks aga ikka halwemaks ja halwcmaks, ta ei tulnud enam woodistgi niälja. Soja jäi päriselt haige juurde ja näitas palju enese salgamist  üles. Ma olin meelcäraheitmisel. Ükskord õhtul, kui Sojat toas ei olnud, wöttis haige mu käest kini: ~Gacton," ütles ta, „ma suren!" Mina karjatasin. „OH kui sa teaksid, kui hirmus see on," rääkis ta edasi, „ma suren ju kihwtitatud, kihwtitatud oma õe läbi!" „Sce ei ole wõimalik! Sa jamsid!" „Mincwal öösel arwas ta mind magawat  ja walas kihwti joogi sisse, ma nägin aga kõik!" „Jssand, see on hirmus!" „Ta wihkab minu õnne, ta tahab sinu naeseks saada. Wannu mulle, et sa teda ilmasgi enesele ci wõta!" Mu abikaasa langes mulle kaela. Ma mandusin ilma wähema mõtlemiseta; ja pärast . . . heitis ta hinge. Wõöras jäi wogufi. Räägitud jutt hulvitas mind, mõjuS koguni iseäraliselt minu pääle. Nüüd jutustas ta edasi: „Minu pärastist kurbtust kirjeldada on ilmaasjata. Soja tuli sisse, ma kargasin, tal kõrist kinni ja wedasin teda woodi ette, mille pääl lahkunud puhkas. ~Õnnetu/' hüüdsin ma, „maitse oma töö wilja. Mul on kõik teada." Ta wiskas ennast minu jalgade ette, tunnistas kõik üles ja ütles seda armastuse pärast minu ivastu teinud olewat. „Ma ei anna teid kohtu kätte," laususin mina, „ma ei taha teie ega oma perekonda teotada, ma ei taha surmawat lööki teie wanematele anda. Aga teid ei taha ma näha, minge mu filmist, muidu . . . . " „Ma lähen," wastas ta, „ma annan teile oma auu sõna, et igawesti ära lähen." Teisel päewal leiti teda woodist surnult, ta oli ennast ära kihwtitanud. Mõlemad õed jätsiwad kõik oma waranduse  mulle. Ta jäi uuesti mait. Minu uudishimmu kaswas, jutustusega äratatud kurbtundmus läks elawamaks. Pärast lühikest waikust rääkis ta edasi. „Ma lootsin, et kõik lõpetud. Soja oli surnud, mina üksi teadsin saladust; wana arsti olin ma aga tükkis unustanud. Surnuajalt tagasi jõudes tuli arst minu juurde, koputas käega mulle õla pääle ja ütles: „Soowin õune grahwi herra, teie mõistate kihwtit wüga targasti pruukida." „Mis? Mis teis tahate ütelda?" küsisin ma. „Ma tahtsin ainult ütelda, et teie prok