Saarlane UM Ultiildint pslitikk ajaleht Raa- ja liaaarahlvale UW w 38. Teisipäewal, 18. Septembril 1890. Vii. aastakäik. maksab - ooles aaStas I „ Ag „ Ilmub igal Kuresaarcs IA Kirjad kkiwad: Saarlase toimetusele, Kuresaares maksab 2 kop. Kes on mehe kõige suurem sõber ja kes on tema wihasem waenlane? On üks wana Eesti mõistu sõna, aga ka wäga tõsine. Noh, wana AndreS, kas saad sellest aru, kes need on? Ma arwan, küll mitte! Sa saad mulle waStama: „Ega see minu wana pea murdmist ära ei maksagi!"  sellepärast kuula nüüd, kui ma sulle ise seletan: „ Noormees on omale sinisilmalisi kodu kanakese üles leidnud, ta on lõbus, lahke ja kena, nagu loodud roosi õis majas, kes alati oma armastuse lehkawad õilme lõhna tunda annab. Ta armastab oma meest kõige sügawama armastusega, ta on kõikis asjus kasin ja tasane, miheasti kõnes kui ka tegudes; ta tunneb oma mehe mõtteid juba silmadest ära, ta on alati rõõmuline ja lahke oma mehe wastu; mehe rõõm on ka tema rõõm ja mehe kurbdus ka tema kurbdus, ta trööstib alati meest, kui sellel elu ja pea toiduse mured raskust tegewad; ta tuhitseb homikust õhtuni oma laste seas ja ei pane ühtegi waewa raskeks ega nurise ühegi asja pärast, mis mehe südant wõiks mure ehk kurwastusega waewata; ta on allaheitlik iga mehe sõna ja tahtmisele ja püüab igas asjas tema meelt mööda tehja. See on mehe kõige parem sõber! Nüüd waatame ka, kes mehe kõige wihasem waenlane on: Noormees on waewalt pulmad mööda saatnud, siis on juba nookslemine igapäine asi; homikust õhtuni ei kuule ta oma nooriku suust enam head sõna, üks pilkamine on alati kuulda, nagu oleks mees tema mängu-kanniks loodud. Armastus on neist juba uue elu hakatuse ära taganenud. Hälbi ja tige meelega naine ei tunne südame ilmasüüta rõõmustust ega lahkust; sest temal pole õiget rõõmustuse ja lahkuse äratajad: armastust. Ta igapäewased sõnad on järgmised: „Sina oled mõistmata ja armastuseta  mees! Kas ma sulle küll tööd ei tee! Homikust õhtuni jooksen ja teen nii tööd, et pea haurab, aga sulle pole sellest ikka meel küll; õhtu olen ma nii puru wäsind, et enam ci jõua püsti seista, mis sina sellest palju hoolid! Oleks mull ka mees olewat, kes mind aitab ehk armu mu pääle heidab, esimine pean ma igas kohas olema. Mis kasu mull on, et ma naiseks olen saanud!" Niisugusi südant lõheStawaid sõnu peab mees igapäew kuulma ja alla neelma. lahke meel hakab aeg ajalt jahtuma, tema silma ja südame soe päewa paiste oma abikaasa wastu hakab kord korralt külmemaks jääma, ta aimab oma ees tulewad õnnetumad elu; ta hakab omale meele lahutust mujalt otsima, mida tal kodust leida pole. Nõnda on esimine samm astutud, ja wiimaks ei ole säält majast muud kuulda, kui alatist sõnade waheldamist ja riidu! See on see mehe kõigewihasem waenlane! Kui mitmed naised kaebawad oma meeste pääle, et kõrts nende kodu paigaks on saanud; sa ise olid aga see, kes mehe oma rahutuma meelega kõrtsi orjaks tegi. Iga naine peab oma meest armastusega kodu kinni köitma, ega mitte oma alatise kääksumisega  teda kortsu ajama. Iga mees hoiab senna poole, kust tema lahkust ja õnne leiab. Iga naine olgu kui üks magnet, kes meest, kus ta iial on ehk käib, ikka jälle oma seltsi kodu poole tõmbab. Sellepärast katsugu igaüks, et rõõmus meel ja rahu majas walitseb. Seda wõime ju igapäew nähja ja tähele panna, et kurwastus ja wiha inimese wõimu-wäe wähendajad on, mis meid ahastab, kahju teeb, maha surub, meie hinge rahu wähendab; sellepärast olgu iga naine oma mehe kõige suurem trööstija ja uue jõuu andja, kes kõik mure pilwed tema otsa päält kuiwatab." Noh wa' Andres, said nüüd aru, kes mehe sõber ja waenlane on? Loe nüüd seda ise ja jutusta pärast mitmele, kes seda weel mitte ei tea. Kuresaarest. 28. Augustil oli linnapäl,  kellu 2 pärast lõunat, mesilaste pidajate koosolek. Selle korra oli kaunis rohkesti linnu pidajaid ja nende sõbru kokku Kahe waenlase wahel. Kurwalt weerefiwad tunnid õhtu poole. Kõik oliwad selle aja töös et laewa kindlamaks  teha. Külje seinad saiwad läbi waadetud ja kindlamaks tehtud. Ka üks wäikene suurtük oli laewa pääl, see sai ette laewa otsa üles seatud, nõnda et temaga üle laewa tekki wõiks lasta kui waenlased peaksiwad laewa püüle tungima. Ka Klaara oli ametis, temal ei olnud suuremad hirmu, sest ta ütles, kui ta ka püssiga laska ei wõi waenlase pääle, aga laadimise töö pidada mehed tema hooleks jätma. Paadid oliwad wahete wahel laewa igast küljest sisse piiranud, nõnda et laewa püült enam kuidagi wiisi ara põgeneda ei saanud. Päew hakkas juba Ma weerema. Ilmaasjata  oliwad meite laewa pääl olijad mere poole waatanud, et üht laewa näha. Mittu kord lüksiwad nädalid mööda, enne kui üks laew näha oli, ometi kas see ei oleks wõinud täna tulla; selles lootuses saiwad kõik asjad kokku pakitud. Aga mitte üks laew ei paistnud neile silma. Sääl sündis midagi, pool tundi enne päewa looja minemist. Klaara, kes teises kulges oli, tuli häkkist üsna kohkund isa juure ning ütles, et ts kaldal ühe walge mehe olla näinud, kes käega ta poole oli näitanud. Tema ei olla aga enne niisugust näinud. Mak Klure, Kaarel ja tüürimees laksuvad waatama, aga kedagid ei olnud näha. „Ta hoiab ennast marjul", armas tüürimees.  „Nüete sääl seda paati, mis kallast kaudu alla sõidab; tema saaks sellest nähtud ja on seepärast ennast tagasi tõmbanud. Kui see kaudu on, küll ta ennast siis näitab." Nõnda sündis ka tõeStc. Neegrite lootsik oli sellest kohast natukese kaugemale jõudnud, kui üks mees põesaStikust nähtawale tuli, nõnda et kõrwas olejad põesad teda Neegrite eest warjasiwad. Tema juuksed ja habe oliwad nii sassis, et seda juba eemalt mõis näha, et see mees mitmel nädalal ennast enam kamminud ei olnud. Üks kiri särk kattis tema pealmist keha ja suured laiad püksid oliwad tal jalgas. Tema tõstis oma käe üleS ja näitas päikese poole, siis näitas ta oma pääle ja laewa pääle. „Tema tahab üleojuda", hüüdis Mills. „Kui päikene looja ja ilm pimedaks läinud on". Mills andis tale nüüd käega märku, et ta tulla wõib. WõeraS sai sellest aru, sest tema nikutas mittu kord peaga ja kadus siis põesaste sisse ära. Meite sõbrad waatasiwad imetledes üksteise  otsa. „Ms see tähendab?" hüüdis kapten! „Nii kallis, kui meil nüüd küll abi on, ei saa mina ometi sellest mehest mitte aru. Kes see mees ka olla wõib, tema teab, et meie Neegritest ümber piiratud oleme ja et ta ennast suure häda sisse saadab, kui ta meite juure tuleb. Temal oleks sääl põesastikuS ometi parem peidupaik, kui siin." „Jlma rääkimata", waStaS Mills, „aga see on tema asi. Meie wöime aga rõõmsad olla, et ühe mehe abiks saame." „Kes see aga wõiks olla?" ütles Kaarel. „Kui ma ei eksi, siis on ta tõesti üks wangist ära põgenenud kurjategija." „See wõiks wõimalik olla," rääkis kapten õlasid nikutades. „Ja kui see ka nõnda on, häda ajal peame kõigega rahul olema! SiiS aga peaksiwad temal kollased riided olema, aga ma ei ole mingisugust kollast riiet tema ümber näinud." Weel palju sai selle imeliku inimese üle räägitud. Ometi pidi oodetud saama, künni tema ise tuli. Juba oli päike alla wajunud, kui tüürimees  nägi, et üks pea laewa ligemale tuli. Tema laskis ühe köie alla; mees ronis, nagu kass sedakaudu üles. Mills arwas, et tal ühe madrusega tegemist saab olema. „Awast!" ütles mees ennast raputades, nagu mõni märg koer. „See ei olnud mitte kerge töö, püha Jaagupi juures! Üks kord tuli mull üks paadi täis neid äraneetud musti koeri wastu, oskasin weel õigel ajal ennast wee alla laska. Aga hea küll, nüüd ma olen siin, ja ma arwan et minu abi teitel saab tarwis olema."