Saarlane X 2 ÄÄ. Teisipäewal, 38. Mail 1891. Vill. aastakäik. maksab: Saaremaas pooles aastas I „ Postiga saadetud aastas. 2 „ „ Pooles aaStas I „ 2S „ Ilmub igal toifrpäs»Vt»r. Kurcfaares kaubauulitsäs nr. 17. Kirjad kiiiwad: Saarlase toimetusele. Kuresaares. —H— UU Aieõldiiik »«litili« «j,leht «»». j» Ii»«t»h»«le UU „Karskuse" söbradele. Nüüd wiimastel aastatel asub nimetatud seltsist siin ja sääl üsna silmanähtawalt juure, kunas enne Soome rahwa seas see üksi ainüke oli. Iga seltsi ülesanne on joomist meie rahwa seast ära wõerutada ja nõnda nende käekäiku parema korra poole juhatada. Kõik on üsna hea ja kaunis. Aga kui meie kõrwalt waadates paar terawat  pilku kõige nende seltside pääle paneme ja hoolega järele waatame, mis on nende töö wili künni seiamaale ka olnud ehk kuidas ta edespidi weel olema saab. Et karskuse sõbrad wiina ja õlut on maha jätnud, on kõik ilus, aga üks asi, mis kõikide nende juures halwaks tuleb arwata on see, et nad nii wäga wihased wiina ja õlle wastased on ja neid hoopis maa päält ära wannuwad, mis ometi maailma algusest saadik rahwastele pruugitawaks  on olnud. Igal nädalal on suured  pilkad ja ka üsna koledad artiklid ajalehtedes,  mida müristusega peab lugema, paalegi weel sellepärast, et need nende meeste sulest on ilmunud, kes armastusest aetud meie rahwale head peawad tegema. Neid kes weel õlut ehk wiina pruukiwad, nimetawad nad „orjadeks" ja mõneks muuks, just kui peaksiwad need ülepea rahwa seast wälja lükatud saama Wiina ja õllele on nad ka juba mõni tosin hirmsaid sõimu nimest walinud ja nimetawad praegu neid „põrgu lakeks". See on küll üsna kohutaw nimi, mida need temale annawad, kes enne teda ometi „taewa märjukeseks" nimeta süvad. Paari nädala eest ilmus siin lehes artikel:  „Saarcmaa rahwa praegusest orja ikest." Noh, sääl oli -üsna selgesti nähja, milleks neid inimesi peetakse, kes weel waimustawaid  jookisi pruugiwad. Neid tahetakse  kas jalge alla tampida ehk hoopis auutumaks tehja. Oh armsad karskuse sõbrad! Ei niimoodi küll rahwale kasu ei wõi tulla, ega joomine  wähemaks jääda, kui teie nii pöörasel kombel nendega ümber käite. Niisugust asja peab alandusega, kannatusega ja armastusega  tegema, ega ilmaski ära tüdinema. On teie silmad lahti läinud, et nähja wõite, kui kahjulik alkoholi pruukimine on, siis tänage seda, kes teile selle mõistuse on annud ja seletage ka nüüd rahwale mahedasti  ära, et ka nemad wiimaks nägema hakaksiwad; siis wõib teie tööpõld kord wilja kanda. Ärge sõimage seda inimest, kes ehk terwise pärast klaasi õlut ehk wiina wotab, ei see pole sellepärast weel põrgu sulane. Nõnda teete endid nende eest põlgatumaks ja teie maenitsusi ei pane keegi enam tähele. Üht niisugust asja ei tohi mitte hirmuga, waid armuga kautada ja rahwast targa meele mõistusele äratada. Ma olen küllalt kuulnud, kuidas mõned teie kohta kõnelewad ja teid teie koledate sõnade eest ähwardawad; kas need peaksiwad nüüd ka teie eesmärgi järele tegema hakkama?  Ei küll mitte! Teie ütlete küll: „Mis meie senna wõime parata kui teie ei taha joomist maha jätta, ega meie igaühe suu eest wõi klaasi ära tõmmata." Tõsi küll, aga mis kasu see siis on, kui teie ise karsked olete ja rahwas, kellele teie ka seda soowite, jääb ikka „jooma orjaks." Sääl paistab kohe wälja, et teie ilma kannatusega oma tööd teste. Kelle süda küll juba kõwa on, ei senna aita siis enam wali sõna, maid ainult armastus, mis kõik wiimaks ometi pehmeks muudab. Et ma juba mõndagi aega niisugust kirjast lugenud olen, millede juures wahest üsna kurwastusega pidin mõtlema jääma, kui jämedal kombel ühte armastuse tööd pääle hakatakse ja millest kord ka kasu peab lootma, sellepärast wõtsin nõuuks, et teile seda näidata ja awalda, mis rahwas selle asja kohta räägib ja arwab. Ühtlasi palun aga, et keegi sellepärast minu pääle musta pilguga ei waataks, sest seda pole ma mitte paha südamega, waid armastusega teinud. Armastage ka teie meie rahwast, ehk nad küll weel enamast alkoholile omad nõuud ja jõuud ohwerdawad, aga armastus nende wastu wõidab kõik wiimaks ära. 0. Isamaa armastaja ja tema waenlane. 6 „Waata, kus üks häbemata, julge poiss!" hüüdis ohwitser. „Noh, ega see meel n'a ruttu sündima ei saa! Aga nüüd ütle, mis Andres sulle jutustanud on? Sa oled juba aru küllalt saanud, et meie kõik teame, ja sellepärast on siis ükskõik, kas sa mait oled wõi üles ütled. Su isa on ka juba tunnistanud."  Priidu ehmatas sellepääle kogum ära, et isa oleks äraandjaks saanud. Ta põimed wärisesiwad ja oleks peaaegu maha kukkunud, kui mitte lauast kinni poleks hoidnud. Sääl seisis isa korraga tema Vaimusilmade ees ja waatas maanitsedes ja ähwardawa näuga tema pääle, nõnda et tema silmade päält nagu soomuksed oleksiwad maha langenud  ja üks raske kiwi südame päält ära mõstud, mis temale selget tunnistust andis, et see mitte tõsi polnud, mis ohwitser rääkis. See ehmatus oli aga üheainsa silmapilgu wältanud. Ta ütles nüüd: „Pole tõsi, herra, ma ei usu mitte! Minu isa. Daami Waldhuuber, ei ole midagi teile tunnistanud, ega tea ka midagist, mis ja ütlema peaks. Ta on üks tasane, tvaik- ne mees, ei tee kellegile paha! Nõnda jah, herra!" „Jah, nõnda jah!" kisendas ohwitser osandades ja oli näust punane nagu keend wähk, et tema walekawalus midagi ei aitanud, - „nõnda jah! Kas sa tahad tunnistada wõi mitte, mis Andres sulle rääkinud on, ehk timmukas, astugu lähemale, et sa näed, Priidu, et meie siin sugugi nalja sinuga ei tee! Noh, kas ütled wõi mitte, mis?" „Ma ei tea midagi! wastas Priidu lühidelt ja kmdlaste, ja pistis oma käed püksi tasku. „Ma ei tea Andressest midagist, mis ma rääkida wõiksin!" „Ei tea midagit?" mõiras ohwitser ja kiskus habet „ei tea midagit? Ja Natsi on ometi kuulnud, kui sa oma isaga Spekbahherist,  Andrest ja Sennhüttist, kus nõuu olla peetud, rääkinud. Ja nüüd tahad seda ära salata, sina kelm, koer ja walelik pois! Kutsuge Natsit sisse, saab näha, kas ta tema ees weel wõib salata!" Natsi ei olnud mitte kaugel, waid ootas ukse taga. Kui Priidu kindlaste tema silmi waatas, ei wõinud ta omal mitte ülestõsta,  waid hoidis maas. Nõnda waewas tema kuri südametunnistus, et tema küll kui kaebaja ja teine nagu waene patune tema ees seisis. „Sa oled üks hirmus sant inimene, Natsi!" ütles Priidu temale ja jäi jälle wait. Natsi tampis mha parast jalga wastu põrandat, et ta mitte teisele kohe wastata ei saanud. Ohwitser aga küsis temalt, kas see ka kõik tõsi olla, mis ta Priidu ja tema isa pääls kaebanud. „Selge tõsi!" kostis häbemata poiss. „Ma olen Priidu oma suust seda kuulnud, kui ta isaga kaljukitse jahi pääle läks, mis Andres temale rääkinud olla ja kui isa teda ärakeelas, mitte kellegile sest enne awaldada, kuni õige aeg tulla. Salgagu ta seda nüüd, kui wõib." „Wõi nõnda?" ütles Priidu. „Sa oled siis meid järele luuranud ja meie kannul olnud nagu salaja kuulaja, mis? Ja mis sa saad selle eest, kui sa oma isamaad  äraannad. Wui, häbene ennast! Sa ei julge enam kellegi silma ette tulla, kui sa niisugust teed käid!" „On juba hea," ütles ohwitser, „sa woid minna, Natsi. Ja sina, Priidu, tunnista nüüd, ehk muidu timmukas teeb oma tööd, kisub su naha seljast maha. Räägi wälja, poiss." „Ma ei räägi midagit," kostis Priidu, „wõi lööge mind surnuks, kui tahate. Seda tean ma et seda ka wõite, aga üht sõna minu suust ei wõi teie mitte wälja sundida." „Hea küll!" ütles ohwitser. „Timmukas, hakka ametisse!" (Järg tuleb.)