palju panemad omad waewaga teenitud kopikad kõrtsi leti pääle, mida nad oinale elukorra kindlamaks tegemiseks tagawara kasso.se oleksiwad wöinnd panna, „muSta päcwade" tarwis. Töömees, pea meeles, et kasinus ja kokkuhoidmine, on kõige parem teenistus! Teed sa selle järele, küll sa näed siis, et ma sulle head nõuu olen annud. Seda soowib üks töömees W. Mägi. ~Noh?" „Kas sa ei tahaks oma tütart ennemini mulle anda, kui sellele?" „Kuda? KaS sa tead seda?" küsis ema ruttu. „Jah ma tean seda; see on Matsi Willemll poeg Adu; ta on uhke ja kõrgemcelcliue  nagu Wariscer!" „ttih, ära räägi'" hüüdis ema. „Scc on üsna tõsi ja mõtle, sellele on minu tütar oma südame kinkinud. Kas pole lollus!" „Mis? SiiS ci tahaks sa oma tütart temale anda, ema?" „Ei sugugi! Mina ci salli enese lapsele niisugust uhket ja kvrgemcclelist abikaasat ja päälcgi puuduks mull siis põetaja." „Sns tohiksin mina sind küll paluda oma tütart mulle lubada. Mina saaksin Mv poetamise eest meel suurema hoolega muretsema." „LH sinuga oleks hoopis teine lugu!" hüüdis wanakc rõõmsalt. „Sulle annaksin ma oma tütre hea meelega abikaasaks. Sina oled waikse ja tasase loomuga ning alandliku südamega ja sinu wanemad on head ja armsad inimesed!" „Tänu sulle, armas ema, nende lahke sõnade eest!" hüüdis Tõnis rõõmsalt. Nüüd wöi» ma ometi mähe loota! Ma tõendan kg sulle oma mehe auu päiile, et sa seda iialgi kahetseda ei pea saama, kui oma tütre mulle annad." „Sa rõõmustad enne aegu. armas laps!" Ätles wanake ruttu Vahele. „Mina usun ja usaldan sind küll, kui kõige auusamat meest, aga mis see senna juure aitab, kui minu tütar just tcisitc mõtleb?" „Teisitc? Kuda nii? Kas ta mind siis mõneks kelmiks wõi pettisaks peab? „Ei küll mitte, - aga ta armastab ju Matsi Adut ja hoiab kõikumata kindluse ja truudusega tema poole; kõiki teisi saadab ta põlgdusega eemale ja nõnda ka wist sind." „Kas sinu tütre ettewõtmiue siis nii kindel on? ÄaS ci jõuaks sina teda sellest mõttest tagasi pöörda?" „Ms minu asi senna küll suuremat aitab!" ütles wanake pikamisi. „Üks wanem ei wöi ju oma last ka mitte mägist ühele ehk teisele sundida, maid ta peab ise teadma, mis ta teeb, ehk keda ta armastab. Minu tütar on ju nüüd korra Matsi Adut armastama  hakkanud ja seda ta ci jäta, ehk ma küll teda paludes ja noomides sellest olen püüdnud eemale kihutada. Nii jõle ci taha ma ka olla, et ma oma last just kurjaga  halan tagasi hoidma, ehk teisele mehele sundima, keda ta ci armasta .... See mõib olla, et tema sind armastab ja hoopis parem oleks see minule, kui ta ennemini siud armastaks. Mine ja küsi tema käest ise järele; minu poolest on see keetmata! Ma tahan siis ka sinu kasuks teha, mis iganis wõimalik." Tänades -.venis Tõnis uksest .wälja ja puges pisukesest jalgwärikust läbi aida, kus mõned ilusad õuna ja ploomipuud kaSwasiwad.  Ta nägi eemalt põesaste wahel Liisut ja jäi silmapilguks seisatama. Ses oli omas kerges aga ilusas suwe ülikondaS  ütlemata kena. Ta laskis oma tõö kallal peenikese õmbluse nööla ime kiiresti oma kaes wilkuda ja nurutaS ise oma kena häälega ühte ilusat lauluwiit sääl juures. „OH ma oleksin õnnelik, kui need ilusad käed mulle ümber kaela hakaksiwad ja minu pcad selle paisuma rinna wastu suruksiwad," mõtles Tõnis iseeneses. „Ma oleksin õn nelik, kui see ilus roosi suu mulle naera tades ütleks: Mina armastan sind ja olen su õnne lind! Aga ei! Tema ei tee seda! Ja mina olen õnnetu, ütlemata  õnnetu!" .. . Selle püäle astus ta neiule lähemale ja teretas auupaklikult. „Terc!" wastas neiu naeratades, aga just mitte külmuseta. Tükk aega ei lausunud kumbki sõna. — ~Liisu!" helistas Tõnis wiimaks. Noor neiu tõstis silmad kitsimalt ülesse. „Kas sull on neist pulmadest meel midagi meeles, mida meie W. Mas Kiimalt  seltsis jõime?" „Oi jah! Miks mitte? Mäletan küll ja mäletan ka, et meie sääl natuke nägelesime."  „See oli päris inetu." „Inetu küll, aga sääl juures oli meil ju siiski ikka süü ühte ja patt pooleks! Kas ei olnud nii, wõi tahad sa minu päale üksi süüd lükata?" „Ei mitte; olgu sellega knda tahes! Aga kas sa panid minust sääl midagi iseäraliku tähele ?" „Ma ei tea midagi!" wastas neiu pikamisi. „Mis iseäraliku mull sääl siis sinust tähele panna oli?" „Ja ometi oli, mis wecl päälegi just sinu oma kohta käib." „Minu kohta?" kordas neiu. Selle pääle muutis ta nägu ime tõsiseks ; ta näis midagi märkawat, aga ometi ei ütlcnnd ta midagi. „Sinu kohta jah!" kõneles Tõnis edasi. Ära pane pahaks, neiu mina armastan sind! Oh peaksid sa teadma, kui palawalt ma sind armastan." Isamaalt. Knrcsaareft. I. Webrnaril, kellu Z pärast lõunat, pidasiwad meie karskuse sõbrad jälle ühte koosolekut ära, selle korra Eesti seltsi saalis. Päewakorral vii xõhjuskirjade 'äbi lugemine, mida minewal korral walitsetud komiie liikmed parandanud  ja läbiwaatauud oliwad. PõhjuSkirja paragrahwisi luges Kihelkonna õpetaja Masing ette, mida mõne lühikese awaldusega, kõikide poolt wastu wõeti. Pärast kinnitasimad pääle Zv meest oma alla kirjutamisega neid, uus kohe ülemale poole kinnitamisele saadeti. Mitmed kuuldi nnrisewad,  et selts mitte täiesti „karskuse selts" ei ole, waid kasinuse selts, kus ainuli piiri peab peetud saama, mis aga suurema hulga arwamise järele nii jäi, keS tahab üsna karskeks jääda, see jäägu, mis muidugi parem saab olema; aga inimeselt  kõwasti tema priiust keelata, pole ka sugugi õige. USna imelik on waadata, kuidas hobused sellel kalmel linna uulitsatel kargawad; wahest paar tükki päewaS. Mittu korda on hirm waadala, kuidas mõni waenekene hobuse ehk saani alla jäeb, kust ta siis merise palgega pärast ülcSsc tõuseb. Pea miga on hooletus hobuste juhtijate juures; mõni joob ennast, joobnuks, kunas teine jälle uhkust näidata tahab, et tema hobune teisest nvbcm peab olema, mille tagajärg siis ikka õnnetuses seisab! Parandust. Õienduseks. «Saarlases" Nr. S kirjutakse  Kaarina kihelkonnast meile üks artikel, ühest kahe walla koolmeistrist, kes olla Jõnlu pühade aegas ennast harimata kombel ülemal pidanud ja teistega riidlennd. Nüüd oleme aga seda hästi järele kuulanud ja leidnud, et see päris male ja laimdus on, mida keegi tema kohta oma kadeda meelega olla teinud. EdcSpidi palume oma omistatuid kirjutajaid ikka selle paäle waadata, et mitte ilmaasjata mõne külge ci haka ega ligimise anu ilma ees ci teutaks, kui tal mitte mingisugust põhjust selleks ei pole. Saarlase toimetus. Kaarmalt. Säalt saadeti meile järgmine kiri: Nõuda kuida Saarlase lugejad tcawad, rändasid  hilja aja eest B. walla st kaks perekonda Wenemaale Tweri kubermangu elama. Nende üle on nüüd rahwa seas palju waidlemist, muist üilcwad: nende käsi käib siial maga heasü, muist jälle, mäga alwasti. Niisuguste ütlejatele ja mõtlejatele annan siin selget waStnst; sest ma sain neilt kirja mis nõnda käib: Tere armas sõber K.l Nüüd meel alles tuleme meie teid siia armsale Eestimaale waatama ja soowime teile siit Wcncmaa  metsa kõrbest head termist ja õnne saal armsal Saaremaal elada. Nüüd soowite küll meie Wencmaalt  nudist, aga mis meie kirjutame, kus midagi ci ole, mis sünniks kirjuta. Taara küla on meist werst maad eemal, temal on teine rida majast teine pool kulges, kõik nurkapidi koos, kui linnas, aga, arwata werst pitk. Põllu ja heina tööd tehakse sääl nõnda kui Saaremaal, aga põllud ja heinamaad on neil ahtnksed ja piikad; paiguti on mõni põld 6 julga lai aga ligi werst pitk. Tali tuli meil nadali enne Mihkli päcwa maha, ja oli nädal talwet teine suid, künni Mardi päewani, siis tuli kange külm, nõnda et sulad akkent palju näha ei ole. Ülepea on meil siin kurb ja igaw elu. Meie isa kes meid seia tõi, kukkus Z. Nowembril kambri nurga päält maha ja oli õhtuks surnud: nüüd oleme kui kana pojad, siin wõcraS maailma metsas. Tuleksime ära, aga ci ole wõimalik ega kohta, kus tuleme. Toidu kraam on siin kallim kui Saaremaal, riigi jahu kuli maksab 8 rnbla ja neid peab meil olema, ka snppiks ja pudruks, kui soola leiwaga ei taha rahul olla. Nüüd on kallid Jõnlu pühad möödas ja hakkab uus aasta, aga meil on nad üsna kurwalt  mööda läinud. Ei siin ole kirikud, kus oleksime Jumala sõna kuulmas käinud, ei jutturaamatuid, ega Eestikeeli ajalehti, sest neid siit saada ci ole. Eestlased elawad siin kui ülbind lambad, üks siin ja teine sääl metsas: neil ei ole lusti ega rõõmu, ega teiste inimestega kokku leppimist. Küll näeksime, et meie wcel teiega ühes koos rõõmsast elaksime, aga nüüd seda enam ei saa, ega wõimalik ei ole. Nüüd Jumalaga kõik kes teie meid tundsite. Teie sõber J. M. ja J. K. Siit wõib igaüks naha, missuguse õnne sisse see mana isa omad lapsed on wiinud. Küündla päeival panid K. küla noored mehed nõnn kokku, ja kinkisid oma wäljarandanud Wencmaa  «lanikudclc ajalehe «Saarlase". Sest et neil reisu läbi kopikad wist on ivähcks läinud ja Saarlane  neile just kohane ajaleht saab olema. AuuS tegu ! L. L. Karjast. Mis liig see liig! Üsna kohutaw op kuulda, et warguse haigus sääl pool nii päcwa korrale on tõusnud, et mitte ühte nädalat enam mööda ci lähe, kui mitte säält Margusest ehk rööwimiscst meie kirjast ei saa. Pärsama maldas waraslatud nüüd jälle ligi 200 rubla raha ära, kunas mõnest teisest kohast muud S Saarlane, 1891