„Ma tahtsin sulle midagi ütelda!" „Ütle siis, ma palun seda." „Sns palun sind oma lähemale astuda!" Tõnis täitis soowi, astus neiu lähedale ja istus tema ette murule maha. „KaS sull on meie minewikust meel midagi meeles?" küsis neiu tõsiselt ja kindlalt Tõnise otsa waadates. „Meie minewikust?" kordas Tõnis. „Ma ei tea mitte, keda sa selles tähendada tahad?" „Mind ja sind!" kostis neiu. „KaS sa tead sellest wecl midagi?" „Ma arwan üsna selgesti teadma." „Noojah! Siis tead sa ka, kuda loud wiimati meie wahcl oliwad?" «Üsna selgesti! Reed ei ole küll just mitte kõige paremad, aga miks meie nüüd nende üle enam pikemalt jutustame? See on ju nüüd möödas ja unuStud!" „Kas möödas? Unustud?" hüüdis Liisu ägedalt. „Ei iialgi! Kuda wõiksin ma seda küll unustada, missugust wiha karikat ma oma õelusega sind jooma sundisin? Ja mis näitasid sa selle eest minule? Üksnes halastust ja pehmust!" „Llgu sellega küdas tahes, aga siis ei maksa ju selle tühja asja pärast niipalju sõnu raisata!" ütles Tõnis waigiStawa häälega. .Sina tegid seekord minu elu küll natuke kibedaks, aga just minu oma süü läbi; poleks mina sind oma mõistmata oleku ja kiusliku plaanidega mitte tülitanud, siis ei olek sina mind ka mitte pahandanud. Sellega jäägu siis meile ikka süü ühte ja patt pooleks; meie oleme waStatiku eksinud ja ka wastatiku andeks annud." „Siis oled sa mulle tõesti andeks annud TöniS?" „Ma olen andeks aimud." Jälle tuli wäikene wahe aeg ... . „MiS on sull siis nüüd mulle weel ütelda?" küsis neiu wiimaks jälle ja waatas iseäralise uurima pilguga Tõnise otsa. „Ei enam midagi." „Kas enam midagi? Oh minu Jumal!" „Jumala eest, neiu, mis sa tahad ütelda?"  hüüdis Tõnis wabisewa häälega. „Ma oleksin sulle midagi ütelnud, aga ma näen, et see nüüd enam ei aita; kõik on möödas ja hilja!" „Mis on möödas ja hilja?" küsis Tõnis kärsitumalt. „Üt!s ja ära piina mind!" „Hea küll, ma teen siis seda, ja üsna lihtsalt: Kui ma mitte ei eksi, siis oled sa mind minewikuS korra armastanud . . .?" „Seda pean ma tõendama." „Aga nüüd?" „Nüüd? Kuda tuled sa selle küsimise pääle neiu?" „Äsna lihtsalt: Ma tahan aga teada saada, kas sa mind nüüd weel armastad, ivõi kas põlgad?" „Põlgad? Kuda wõid sa nõnda kõnelda, neiu?" pajatas Tõnis noomiwalt. „Kui ma sind põlgaksin, siis ei oleks ma praegu siia tulnud, ei ka ilmaski sinuga midagi tegemist teinud! Aga armastada? Ma ei tohi ju sind nüüd enam armastada!. „MikspSrast siis mitte enam?" „Sa oled ju Aadu kihlatud pruut." „Ma ei taha sest enam midagi teada!" „Kuda? Kas ta on sind maha jätnud? Ta ei armasta sind enam?" «Ei! Tema armastab mind nüüd jälle, kuS ma jälle uuesti õitsema hakkasin, aga siis, kui ma raskes tõbes kolletand ja iluta olin, oli ta mu awalik põlgaja. Nüüd aga ei wõi mina teda enam armastada. Ei iialgi!" „See on loomulik; aga mis sa siis nüüd tahad ettewõtta, neiu?" küsis Tõnis ennast mägist külmaks tehes, ehk küll näu muutus tema tundmusi tunnistas. See oli kuum, sest ta oli neiu mõtetest aru saanud. Neiu nägu läks kurwaks; ta tahtis midagi ütelda, aga ometi ei utlenud ta midagi . . . „KaS sa siis minu mõtetest midagi aru ei saa?" küsis ta wiimaks maha löödud silmil. Tõnis pidi külmalt waStama, aga neiu alandlik waate keelas teda seda tegemast. Ta laskis ennast wõita . . . „Neiu, sa armastad mind! On see wõimalik?" kogeldas ta. „Jah, ma armastan sind!" wastas neiu pikamisi, wõttis Tõnise käe oma peusse ja pigistas seda arglikult. Tükk aega wiibisimad nende käed teine teise käes . . . „Sina armastad mind, Liisu!" sonis Tõnis wiimaks jälle. „On see ilmsi, wõi näen ma und? Sa oled mind ju enne põiganud ja wihkanud?" „Ei," wastas Liisu, „ma ei ole sind nagi põiganud ja wihkanud; ma olen sind ikka nagu tublit ja auusat meest auustanud ja sinust palju lugu pidanud, aga üksnes oma südant ei wõinud ma sulle mitte anda, sest et ma seda juba ühe teisele annud olin." ~Muidugi Aadule?" küsis Tõnis Vahele „Sull on õigus." „NWd on see plaan nurjas?" (Järg tuleb). ka õli wärwiga. Sce teeb puu koore ilusaks  siledaks ja ei lõhke ka iialgi; pääle selle annab see hais putukate poegadele kohe surma hoobi. Krooni all olgu üks wõru puule ümber pandud, mis sagele saagu üle tormatud, senna Wmad need kinni, kes maast tahawad puu otsa ronida. Sammel ja korbane koor õunapuude kulges, on putukatele sündsad eluasemed; sellepärast maha kõik selle kraamiga! Vi'. N. Isamaalt. Kure sa are st. Kellamäe laada st. See nimetatud laat peeti IS. ja 16. Märtsil Kellamäe kõrtsi ees ära. Et ilmad kaunis ilusad olid, sellepärast  oli esimesel päewal wäga palju rahwast kokku tulnud. Et wäinad sell korral ka kõmad oliwad, oli ka õige rohkest Nlemaalast seia tulnud, mida ühelgi aastal wõimalik pole olnud, sest et siis juba teed ja wäinad rikutud oliwad. Loomade hinnad feisiwad kannis kõrgel, iseäranis weel hobustel, mida siiski suurel hulgal Ülemaale wiidi. Kuida minewal aastal nähja oli, ci olnud heina kasw kunagi nii kehwa, et loomade pidajad oleks wõinud nuriseda, aga nüüd laada paal nähti wäga rohkest lahjast loomi olcwad, nimelt hobusi, kes waewalt käija suutsiwad. Millest see peaks tulema? Wist küll hooletuse läbi! Kuida igal homikul nähja wõib, on uulitsatel õige rohkest heina koormaid, mis üsna odawalt ära müüakse, sellepärast wõib arwata, et toidu puudus küll loomi nõnda lahjaks poleks teinud. See on halb söötmise wiga, mida meie Saare rahwa juures wäga tihti nähja on. Talumeeste käest on tihti kuulda: „Ma saaks oma heintega üsna heasti talwe üle, aga mis ma teen, raha on hädasti tarwis, pean mõned koormad heinu ära müüma; parem olgu omad loomad napi söömaga, mis senna parata!" Waatame nüüd. kui suure kasu nad siis müüdud heinte eest saamad: Mees tuleb homikul heina koormaga linna, õige lahja hobnsetükk ree ees, ise kõnnib koorma kõrwal, purjus täis ja lõhub jäme teibaga keeletumat  hobuse konti. Säält tuleb ostja ja wiib koorma ära; saadud 3 rubla eest mindakse nüüd kusagile kõrtsu ja pannakse pea pool sellest kõrtsi sahtli kasude pääle. See tuurid siis kuni pärast lõunani, millal talumees 150 kopikat 6 kopikat haawalt jõuab ära juua. Hobune nii kaua kusagil õues söömata ja joomata. Nüüd hakatakse purjus peaga kodusse minema, mis wahest künni pooleni ööni tuurid, siis pruugitakse teine üle jäänud raha ära „tce-rahaks". Kodus saab omakstele kurwal toonil jutustatud, et olla täna heinte eest saadud raha ära kadunud. Jah, õnnetus käib inimesi kaudu! Paari päewa pärast tuleb seesama mees jälle koormaga linna, kus tal peaaegu niisamuti jälle läheb. Millal on loomal siis aega süüa, ehk mis peab ta sööma, kui peremees heinad kõik wiina eest linna weab?! See on juba ikka nähja, et ühel rumalal ja hooletumal peremehel ikka lahjad ja tühised loomad on, kes seda ei taha uskuda, see wõib neid ligemalt tundma õppida. Häbi peaks neil küll olema, et siis weel niisugust surma pääl wankuwaid loomi laadale saab toodud, kellede pääle igaüks sõrmega näitab ja keeletumad looma naerab. Sääl piinawad nad neid kaks, kolm päewa jälle ilma söömata ja joomata, nii et loonml wacwalt meel hing kontide wahel on, kui kodusse saab. Niisugune loom peab tal siis kõik kewadise põllutöö jälle ära tegema. Niisuguste peremeestele oleks küll üks 50 senna kõige paremasse  kohta soowida olewat, külap siis selge mõistus  pähe ja halastus südamesse tuleks! Sellel talwel nähakse igal õhtul õige elaw liikumine uulitsatel olcwad, see on „patseerimine", mis kaunis lõbus ja ka terivisele kasulik on. Nüüd tuleb aga senna wahele jälle üks halb asi. mida mitte kiiduwäert ei tahaks arwata: Noored mehed korjawad endid hulga kokku, lähemad trahterisse,  panemad pead heasti purju ja lähemad siis uulitsal kõndijate hulka, ome rumalaid tükka tegema. Sääl tõukamad nad naisterahwaid ehk räägiwad nende kuuldes häbemataid sõnu. Oh, teie Kuresaare noored mehed! See on küll wist teie oma eest üks wiisakaS komme, et teid õrnakescd peawad mälja naerma, et teie oma kopikaid mujale kasuliku kohta ei oska panna, kuid omale rumalust pähe ostate ja endid siis teutate! Palme päew näitab aasta aastalt ära hakkawad kaduma. Juba sell aastal, Zhta enne seda, oliwad kõrtside ja mõned poodide uksed kaua lahti, kunas sellel päemal suurem hulk kõrtsist lahti oliwad ja Mirowois kohut peeti, mis siin Kuresaaares  küll aruldane asi nähja oli. Ehk see Wene-usulistel küll suur püha ei ole, siiski on see Luteruse usulistel seda kallim, mida küll mõistlikult ja waikseS meeleparandamise palwes peaks pühitsetud  saama. Minema aasta seisis „Saarlase" Nr. 45 sees üks kiri päälkirjaga: Uudis PLidclt, mida K. Mägi allakirjutanud oli. Pärast tunnistas keegi Aleksander Reialt, et tema seda kirja oli kirjutanud. Selle kirja pärast kaebas aga kooliõpetaja P. Teis A. Reialt'i kohtusse. Nüüd saadab meile seesama Reialt järgmist kirja, mis nii käib: „Auustatud Saarlase toimetus! Et meie selle Saarlases Nr. 45 seisma artikli pärast kooliõpetaja P. Teisllga ära leppisime, palun ma Tema nõudmise ja ühes seega ka kohtu seaduse järele, neid artikli sõnu tagasi wõtta, kohe tulemas numbris Teie lehes Saarlases, järgmiste sõnadega: Poidelt. 1890 aastal wäljaantud ajalehe Saarlase 45 numbris kirjutud artiklis, paälkirja all:„Põidelt Uudis," saab siin tähendatud, et mis sääl tükkis teutust ja laimu on ühe walla Saarlane 1891