neid näinudgi waid otsegu enesest ära olles, nendest mööda läinud. Pikkamisi oli tema majast wälja sammunud, korra ennast meel ümberpöörnud ja tagasi tulla tahtnud . . . aga häkitselt jälle seisma jäänud, sügawasii õhkanud ja siis pitkamisi, otsegu wastu tahtmist edasi läinud, kuni tenia õhtu pimedusesse nende silmade eest ära kadunud. Nõnda oli tüdrukute jutt. See kõlas küll iseäralikult ja imelikult. Selle wõera mehe üle sai palju päid murtud, ja mitmesugused arwamised wälja räägitud, aga wiimaks uhendasiwad kõikide arwamised tema kohta, et ta tüdrukute kujutamise järele muu keegi ci woinud olla, kui möldri wcnd, kes kahekskümneks  aastaks wangi oli mõistetud. Ja see arwamine läks tõeks, kui kuuldawale tuli, et Georg Elbah kaheteistkümne aastase mangipõlwe järele oma wiisaka ülespidamise pärast armu saanud ja wangi hoonest lahti lastud on. Rahwas teadis rääkida, et ta kohe, kui ta wangihoonest pääsnud, omad sammud kodu poole pöörnud on. Nüüd oli ka rahwa arwamine kohe kindel, et ei keegi muu, kiti Georg Elbah oma wcnna mõrtsukas oli, kcS warsi pääle oma trahwi aja lõppu jälle uut kuritööd korda saatis. Kohu oli see hirmus inimene nüüd ise jäänud? ... Keegi ei teadnud seda. Näitas kui oleks tema maa päält hoopis ära kadunud . . . Et aga see tundmata wõeras Elbah olnud, selle üle ci kahklcnud keegi. Lähemas linnaS oli ta sellsamal päcwal ühes iöõcraste majas olnud, kus mitmed manad tutawad teda äratundnud ja mõne sõnad temaga rääkinud oliwad, see oli nende poolt küll sunnitud wiifil sündinud, aga nad ci tahtnud teda mitte kohe kodu tulles pahandada.  Praegu mangi hoonest tulnud noormees  ei näitnud ennast aga sugugi tänulikult nende waStu üles, kes temaga kõnelesiwad, waid oli külm ja wähese jutuga. Et küll möldri surma ehk surmamise põhjus kindlasti teada ei olnud, siisgi wõtis kohus selle asja järele uurimist oma hooleks. Et rikaS mölder ise omale surma otsinud, seda ei tahtnud üksgi uskuda. Kui tema ka oma abikaasaga, nagu luurajad tüdrukud räükisiwad, kord tülis olnud, ega see siis warsi ei oleks jõudnud meest meelt äraheitma ja surma sundida. Nemad oliwad ju tänini wüga rahuliste üksteisega elanud. Et see aga üks kogemata õnnetus oli, seda ei wöiuud ka mitte arwata. Arsti tunnistuse järele oli tema juba kaksteistkümmend  tundi mcc secS olnud. Tema kukkumine järwe, pidi siis selleMrcle arwatcs õhtu juba sündinud olema. Elbah tundis aga ümberkaudseid kohti wäga selgesti, sest tema oli lapsest saadik juba siin elanud seepärast ei wõinud ta õhtul mitte nõnda ära eksida, et ta järwe sattunud oleks. Hoopis ennem wõis arwata, et siin üks kuritöö tehtud oli. Wäljapoolscid wägiwalla  märkisi ei olnud küll tema surnukeha küljes mitte näha, aga kas ei wõinud mõrtsukas salaja selja tagant tema kallale tulnud ja teda järwe tõukanud olla? Hans Elbahil ei olnud siin ümberkaudu ühtegi wacnlast. Tema oli meeS, keda igaüks armastas ja auustas. KeS oleks tema elu kallale kippunud? . . . Sääl oli tema wend häkitselt koju tulnud, häkitselt ja just wangihoonest, ning waewalt oli tema siia jõudnud, siis oli tema õnnetumalt otsa leidnud. Kas see Ms imeks panna oli, et see paha arwamine kohe selle inimese pääle langes, kellel juba enne hirmus mõrtsuka töö hinge pääl oli, tema oli oma wenna wist sellepärast  ära tapnud, et nüüd jälle wangihoonest  warju paika saada. Ja siis tema imelik ärakadumine, sest üksi oli juba küll, et teda raskesti kahtlustada. Kohu oli tema nii järsku jäänud? Kõik tema järele otsimine ja uurimine oli asjata. Tema näis tõeste maa päält ära kadunud olewat. Lese käest ei wõinud midagi wälja saada. Tema oli ses asjas iseäranis wait ja lühikeste sõnadega ja kostis kõik küsimised külmalt ja järsult, nõnda et see igal ühel wõcrastaw oli. (Järg tuleb). Isamaalt. Kuresaarest. Teisipäcw, 20. Nowcmbri õhtul pühitses meie linna tulekaitse selts, nii kui igal aastal, oina 23 aasta alguSpäewa pidulikult ara, millest mitmed kõrgemad nimede kandjad olimad osawõtina palutud. Pidu hakatuses pidas peamees lühikese kõne, kus ta meie riigi-isa meelde tuletas, mille pätile Keisri laulu lauldi. Pärast pidasiwad meel mitmed kõnesid, kus seeS ikka stit ilmast ära lahkunud tulekaitse seltsi alustajat, herra Holzmayerid südameliku kahetsemisega meelde tuletati. Soomiti ka tema nime kaua aega ikka mälestada ja et selts ka ikka selles maimus ja meeles rahulikult edasi elaks, kosuks ja kaswaks, millesse tema teda 23 aasta eest asutas. Jah, kull seo oleks kaunis olewat, kui see nõnda edasi laheks ia selle armsa mehe nimi ka tulema põlwe rahwale kuulsaks saaks. Iseäranis oleks mäga soowida olewat, et sarnane aastapäeiv, mis igal 20. Nomembril peetakse, natuke luStilisemalt ära saaks peetud, kas tantsuga, ehk mõne muu lõbustusega, sest niisugune wagusi istumine ja õlle joomine pole sugugi aruldane asi. Ka peaks kusagilt natuke suuremat ruumi mõõdetama,  kuhu ligi 130 meest parajast sisse mahtuwad; alustuses, kui mähe mehi oli, siis passis küll Vürgcrmusse saal selleks, aga nüüd mitte sugugi enam. Teistes linnades pidada niisugune pidu hoopis paremine peetud saama, mida meie selts mäga hcaSti mõiks särele tehsa. Palju parem on muu lõbudus, kui palju joomine, mis pidu wäärtust wahest mäga alandab. Kõik rõõmustaksid endid, kui kõik seltskond koos on, kus mõned head tunnid mõistlikus rõõmus mööda mõiks saata. Seega soowin siis edeSpid' mähcm joomist, aga selle asemel suuremat ruumi ja lõbusamat pidu! —L.- P 20. Nowembri homikul suri endine Püha kiriku õpetaja Gahlnbaeck omas kõrges wanaduscs  ära, tema oli kaua aega nimetatud kiriku päal õpetajaks olnud ja nii mõndagi eksinud hinge õige tee pääle juhatanud. Nüüd elas ta mõned aastat linnas magusad elu, sest tema nõder jõud oli juba üsna lõppemas. Rahulist hingamist tale manalcsele nüüd wilus haua põhjas ja ükskord rõõmust ülestõusmist wiimsel päcwal! Ehk nüüd suwi küll oma iluga ja rõõmustustega  kadunud on, aga siiski paistab selle külma talwe telgist üks säraw täht igale ühele silma, mis kõiki niisama rõõmsaks saab tegema, kui soe suwi oma rohelise ümbrusega ja haljad metsad oma kuulsate lauljatega. See säraw täht on „JZulud", mida igaüks suure igatsusega ootab, niiheasti noor kui wana, rikas kui ka ivaene; nende wastu saab juba ammu kibedasti tööd tehtud ja peasid murdud, mis ühe teisele kinkida tuleb. Maal kuiwatakse mägesid õlle tarwis ja jahwatakse jahu peenikese püüli saia tegemiseks. Linnas istuwad noored neiud kaua öösseni lambi tule ümber ja lasewad omad peenikesed nurgad sõrmed nöölaga kangesti meisterdada, nõõlad peawad nüüd hcasti sõna kuulma, et Jõuku laupäcwa õhtuks peiule midagi paberi sees pcnsse pista, mille eest muidugi jälle magus musu loota on, mis aga matsatab. Peiud katsuwad ka niisama tchja, et õrnakeste une tunnid auusasti tasutud saamad. Jõulud on siis see säraw rõõmustaja taht, mis kõigile talwcl igawal ja külmal ajal rõõmu saab tooma ja nii mõnda kurba südant liigutama. Jõulu rõõm walitseb niisama würsti lossis, kui ka kõige halwcmas sandi urtsikus, igal ühel on asja sell ajal rõõmus olla! Kust pea ivad Kurcsaare elanikud  wärskeid kalu saama? Knida kuulda, olla neid sellel sügisel armuta rohkest saadud, aga nagu juudid ikka kõige kraami ostmise pääle kristlastest ette lähemad, nõnda on nad ka kala ostmisega sell sügisel teinud. JgaS randaS olid neid hulga kaupa waritsemas, mis aga meres jõudis tulla, see oli juba juudi kastis. Nüüd juhtus neile aga wäikene äpardus: Paari nädala eest tuli aurulaew „Freya" sula meega seia ja pidi paari päcwa pärast jälle ära sõitma, aga wõta näpust! Õhtul oli ivihm lahti, aga homiku 13 kraadi külma. Laewa süllast oli juba kaunis kaugele kiuni tarretanud, nii et laewa sõit enam ivõimalik ei olnud. Nii jäiwad palju reisijaid kui ka kalakauplejad juudid Loode sülla pääle oma kraamiga norutama. Paras neile wiimastele, kes käskis üle keelu tehja ja meie liimalast ilma kalata jätta! Kui nüüd külm nii jääb, külap nad siis siin turul need kalad ära müüwad. Oleks hea asi olewat, sest kust saame meie muidu wärskeid kalu! „Saarlascs" nr. 45 seisis üks wcnekeeli kuulutus, kus teatakse kubermangu walitsusc poolest, et mitte kusagil kohas ehk ajal ci tohita ahingaga kalu püüda; kes selle wastu eksib, langeb trahwi alla. See on ka üsna hea seadus, sest juba ammugi oli nurinat selle kohta, et mõrkudest haawatud kalu leitakse, mis aga terwete hullas ära müüakse ja mis inimesele koguni terme süüa pole. Armsad Saarlased! Waatkc siis teie ka ette, et mitte selle keelduse wastu ei eksi! Ansckiilnft. Õnnetused. 11. Noivcmbril läinud säält kalapüüdjad merele omade märkudega, aga keegi ei wõinud ette arwata, et Jumala ilm tormiseks pidi minema, niisamuti ka külmaks. Waewalt oliivad nad omad märgud kätte saanud, kui idast kõma tuul kange külmaga puhuma hakkas, et aerud mcc kastmisega nii jämedaks lüksiwad kui palgid. Poole hingega saiwad nad meel maale. Üks paat Liimalast on praegus meel 4 mehega kadunud, kcS kõik perekonna isad oliivad, ivist on Järg waata era-lisas. Mõistatus No 17. (I . 0. Me' neli wenda oleme, Üksteise järel tuleme. Kui tulen mina õue sull. Siis rõõmsast wastu ruttad mull. Ja hõisates siis teretad. Et jälle kord mind näha saad. Mo järel tuleb teine wend, See õuest metsa tõrjub sind. Ka metsast wälja peksab ta, Sind põldu mööda kookima. Ei kolmas lase põllul ka, Sind elupaika asuta, Waid koju jälle tormab sind, Kust metsa a'aS sind teine wend. Kui teretab sind neljas mees. Siis astud tuppa sajates. Seletus tulewas numbris M 49 Saarlane 1890,