Saarlane It° 43. Teisipäcwal, 22. Oktobril 1891. vm. aastakäik. maksab: PooleS aastas 1 „ 2F „ Ilmub igal Knresäares kanbanniiisäs nr. 17 Saarlase toimetusele. Kurcsaarcs. -H UZ Kieiildine vslitiki! »i»lrdt «as- js li»»,r,h»slt UW Saaremaa küla koolmeister. Armas küla weli, matame ka korra teie koolmeistri käekäigu pääle, kuidas ta oma kohut täidab ja kuidas teie tema wastu olete. Kool ja koolmeister peawad rahwa seas kõige suurema auu sees seisma, sest meie tulew noorsugu seisab kõik nende hoole all. Säält peawad meie pojad ja tütred nii palju waimu toitu saama, et wõiwad julgesti selles maailmas elada. Jah, iga mõistlik wanem, kes oma last armastab, see saadab oma lapse kooli ja peab ka koolitaja eest muret, et see ilma mureta ja elus tüdimata oma tööd wõiks tehja ja meie noorte ilma kodanikude südametesse hariduse teri külmata. Waatame aga kord meie Saaremaa küla koolmeistrite elu pääle, mis moodi nemad läbi saamad. Nende palk, mis nad saamad, on nii wäike, et kõige wähemal tarmitajal puudus kätte tuleb. Teiseks saab ta laste wanemate käest alati halbu sõnu kuulda, et ta kui „armuleiwa" süüja ilmaasjata seda natukest andi waStu wõtma peab. - Üks koolmeister seisab meie talurahwa silmas ainult „ajaraiskajaks," sest et lapsed peaksiwad juba kodus alati töös tormilised olema, aga suntuse maral peawad nad neid kooli saatma. Siis nõuawad maaemad  ka seda, et nende laps ühe ainsama talwega peaks juba koolist nõnda palju tarkust saama, et teine tolme üsna ilmaaegu  oleks teda senna ~laisklema" saata. l iga lapsele, kui ta kooli tuleb, esiteks tähed kätte õpetama,  mis muidugi wawmate oma töö peaks olema. Sellega kulub juba pea terme taime ära, kui teda lugema saab. Noh siis tulewad alles suuremad asjad. Ühe talwega ei wõi mitte midagi saada, iseäranis  meel talu laste käest, kes kõige sui läbi põllul ja heinamaal teiste kaasas tööl on. Kooli õpetus on temal sui üsna kõrwal, nii et see juba pea ära on ununenud,  mida ta teisel taimel õppis. Nõnda samuti on ka koolmeistri enesega lugu. Kcwede! mötab ta lasna ehk kirme selga ja putkab Ülemaale, et 0M elu ülespidamise  tarwis raha teenida. Kä temal unub enamast juba kõik ära ja sügisel hakaku lastega ühes ennast õpetama. Nii moodi on alati kaebamist kuulda, küll koolmeistri kui ka wanemate käest; üks mõistab teisele süüd, aga keegi ei tea, kus see pea miga seisab. Enamast kõik need küla koolmeistrid, keS meie Saaremaal elntsewad, need on kõik kroonu teenistuse wabastuseks koolmeistriks  hakanud. Mõni on nende seas, kes isegi üsna mähe kooli haridust on saanud; kui paljukest wõib ta siis oma kaswandikud  le tarkust jagada! Sellest tuleb juba esimine wiga, milleks talunikudel oma jägu õigust kaebada on, teiseks kaebab koolmeis- ter, et palk, mis ta oma koolitamise eest laste käest saab, nii wäikene on, et ta suuremat muret mõttagi ei taha. Ja nii moodi lonkab siin siis koolitamine. Mõni on alles 17 aastane, ja on ise juba teiste  koolmeister. Kes kardab teda palju ja kuuleb tema sõna! Koolmeister peab ise hästi ilmaelu tundma, siis alles wõib ta teistele midagi õpetada. Sellepärast on süü mõlematel! Küla koolmeistri palk on siin iga lapse päält mõnes kohas 1 külimet ruki ja teine odre, siis weel puumaa pere lapse käest 40 kop. ja wabadiku lapselt 15 kop. See on kõik see, mis ta IS. Oktobrist künni 15. Märtsini koolitamise eest saab. Arwame nüüd temal 30 last, mis saab ta siis? Ainult 6 maka ruki ja b odre, ja raha rehkendame 30 k. laste päält, teeb 9 rubla. KuidaS wõib ta nüüd aasta läbi sellega elada! On temal mähem lapsi, siis saab ta meel wähem; ons rohkem, siis on koolitamine tal palju raskem ja selle nüli halwem. Kui üks koolmeister sui läbi peab päewad otsa kraawi kaewama, mis ihu rammu pääle käib, kuidas wõib ta siis talwel jälle oma mõistuse waral töötada? See on päris wvimata! Soowida jääb, et meie talurahwas omade koolmeistrite eest rohkem hoolt hakaksiwad kandma, et nad mitte fuwel ei pruugiks siit ära minna, waid oma taimest wäsimust wälja puhkaks ja uut jõudu teiseks talweks koguks; külap ta siis meie nooresoo eest Truu Else. 1 Eestistanud K. L. Aes Böömia maad teab, sell on ka tuttam, Äss et selle maa põhja poolist piiri mööda, V õhtust homiku poole, üks jõgi nimega Eger, jookseb, kelle mesi wiimati suure Elbe jõesse woolab. Selle jõe kalda pääl on manal ajal üks küla olnud, kelle nimi nüüdse rahwa mälestusest juba ära kustunud  on. Tähendatud külas elas manal ajal üks rikas talupoeg, nimega W e i t, kellele Jumal, pääle muu waranduse, ka ühte kallist tütart kinkinud oli. See õrn taimekene ei olnud mitte üksnes oma isale armas, maid oma armsa olekuga oli ta kõige küla rahwale meeleheaks ja rõõmuks. Tütarlaps, nimega Else, oli wäga ilus ja kena noor neiu, nagu kanamuna; ka südame poolest oli ta hea, lahke ja lõbus, nõnda et teist tema sarnast säalt lähedalt leida ei olnud. Weidi uhke maja kõrwas seisis üks maike urtfikukene, kelle omanik praegu omad silmad surma uinumiseks kinni oli pannud ja tema põrm juba mulla mätta alla, oma wiimse rahu paika wiidud oli. Selle urtfiku õndsa omaniku poeg, nimega Arnold, oli Praaga linnas müürisepa ammetit õppimas olnud, kust ta alles mõni päew enne isa surma tagasi oli tulnud. Arnold leidis, kodu tulles, isa juba ühe jalaga hauas ja teisega haua äärel olemas; suur jällenägemise rõõm purustas põduri wanakese jõudu, nõnda et koguni woodisse pidi jääma. Arnold oli mõistlikuks meheks üles kaswanud; ta põetas oma isa hoolikalt  ja walwas ööd ja päewad tüdimata tema moodi juures. Wõeras linn ja mõcraS rahwas oliwad teda üles kaswatanud,  temale sündsaid eluwiisisi õpetanud ja teda kombete poolest mitmet moodi muutnud. Aga mis muutmata oli jäänud, see oli Arnoldi süda, täis palawat armastust oma mana elatand isa maStu, kes nüüd jõudsa! sammul surma poole sõudis. Wiimaks, kui wanake omad silmad igawcsti kiuni oli pannud, nuttis Arnold, kui üks hea poeg, walusaid pisaraid tema haua pääle. Kadunud isa ei olnud temale küll muud warandust järele jätnud, kui ühte madalat urtsikut, siiski kandis Arnold ise omas südames ühte warandust, mis igawesti ei roosteta ja keda ükski waras ci warasta, see on: õiglane meel ning mõte, truus ja terane mõistus, kõige pääle mis hea ning kiidu wäärt on. Nõnda kui ülemal ütlesime, et Arnoldi lapselik armastus teda mitte isa juurest lahkuda ei lasknud, nõnda oli siis ka, et ta koju tulemisest  saati koju istuma oli jäänud, mis läbi ta siis ka oma lapse põlwe tuimatest meel kedagi näinud ei olnud. Kõige enam himmustas Arnold Weidi Elset näha saada, kellega ta lapse põlwes ühes üles oli kaswanud. Nüüdgi seisis ikka meel selle mäikese tütarlapse rõõmus ja lahke nägu tema silmade ees, kes teda nõnda lapselikul wiisil armastanud, et ta haledasti nuttis, kui Arnold temast ära lahkus ja Praaga linna meistri juure läks. Nüüd oli Arnold juba pikaks sirgeks meheks saanud; ka Else pidi nüüd õige ilusaks neiuks üles kaswanud olema. Nõnda mõtles Arnold iseeneses. Kolmandamal päewal, pärast isa surma istus Arnold waikses palwes isa haua pääl. Sääl kuulis ta oma selja taga korraga tasast jalaastumift; omast haleduse uinusest ärkades ja ümber waadates nägi ta ühte wäga ilusat neiut, lille korw käe otsas, haljendama mätaste wahel enese poole tulewat. Kes fee oli, kes weel õhtu hilja siin waikse, püha surnuaja pääl kõndis? Mis otsis see noor tütarlaps, kes ise nagu lilleke õitses, siit surnu haudade wahelt, kus kõik ainult närtsimist ja kadumist  meele tuletas? See oli Weidi tütar Else. Ta oli tulnud kadunud naabri hauda lilledega ehitama. Arnold seifis ühe leedripuu põesa taga marjul, nõnda et tütarlaps teda mitte ei märkanud. Tasakest! tuli ta lähemale, kummardas haua pääle ja kastis selle mulda oma silma pisaratega; sellepääle pani ta kaed kokku ja huulte üle tuliwad tasakest! need sõnad knuldawale: Hinga siin rahuga, sa hea ja armas