Saarlane st° 46. Teisipäewal, 13. Nowembril 1890. VII. aastakäik. „S6.a.re«s.ns" maksab - Saanmaal aastas.... I rbl. Sv kp. Saaremaal pooles aastas 1 „ poStiga saadetud aastas . S „ „ pooles aastas 1 jjZ Ilmub igal tsisipäs»v<»r. Knrefaares kaubanulitsas nr. 7. Saarlase toimetusele, KuresaareS. Kuulutuse rida ehk selle ruum Klriildiitt xolitilui ajiltht mag- ja limmrihioalt Saaremaa talu perenaine. «Saarlases" Nr. 39 küsib keegi v. : «Kuidas saaksime tublist perenaist?" See on wäga tähtjas ajakohalik küsimine, sest üks perenaine on maja hing. Ilma tubli perenaiseta on maja elu üsna lonkamas. Selle küsimise kostmine käib enamast linna elu ja rahwa kohta, kunas maal talu perenaisel  hoopis teised ülesanded peawad olema, knd see 39 numbris seda seletab. See, kes ühe Saaremaa talu perenaise elu ja raskust tunneb, peab ütlema, et päälegi niisuguse perenaise elu wäga raske on, kes majas kordust ja puhtust tahab pidada ja puumaa wälimise tööga tahab rutata, see on nõnda ütelda: maja wang! Mõni ehk ütleb, kuidas see wõimalik woib olla? kus siis peremees on, et perenaine wälise töö eest muret peab pidama? Waadake: Saarlane oma kitsaste piiridega  ei jõua koguni oma ülesannet täita, mis tema käest nõutakse, kui mitte wäljast ei saa juure teenitud. Kui nüüd peremees muud teenistust wälja pool puumaa töö piirist peab, fiis peab perenaine oma perega puumaa töö eest hea olema. Juhtub nüüd, et perenaine hooletu ehk laisk on, siis on Ml majas üks külaline korteri üürinud, kelle nimi „puudus" on. Sellepärast on Ühel hoolsal ja tublil perenaisel kõik kohad tööd täis, mis mõnikord üle jõuu kipub minema. Selleks on see küsimine siis ajakohaline: „Kust saame tublist perenaist?" Aga waatame kui noorelt üks tütarlaps ennast harjutama peab hakkama, kui temast üks tubli ja töökas inimene peab kaswama. Juba wiie ehk kuue aastasest on toidu walmistamine ja kehade pesemine tema jäoks. Sääl on siis Saarlaste wana sõna tõsi, mis ütleb: Kaheksa aastane kaitseb karja, kümne aastane künnab!" Nõnda hakab ta maast madalast ennast selle sisse harjutama ja oma eestulewa ametile ette walmistama; ema walwas silm ja hoolas käsi on alati teda juhtimas. Õrnust ega ellitamist ei saa niisugune õppija ilmaski tunda. On ta kord neiu wanaduSse jõudnud, siis on ta juba nii kaugel, et ta eestulewa taluperenaise eksami julgest wöib malmis tehja, kellest siis tõesti üks tubli perenaine wälja on tulnud, kes oma mehele auuks, majale ja perele kasuks on. Noh, muidugi mõista, on ka „wiltse köie wenitajaid" küllalt leida, kellele ema armuandmise läbi ~weri sarme alla" on kasunud. KuS üks niisugune pehme eluga ellitatud neiu perenaiseks saab, sääl mähib siis hooletus ja rumalus igast nurgast wastu, ja sääl majas heitleb puudus ja nälg wahetpidamata õnnetusega! —X.— Wäikene wastu s. Auustatud kirjutaja! Teie kiri näitab omast kohast ka üsna õige olewat, et maal perenaistega hoopis teine lugu on, kui siin linnas. Minu arwamise järele on ka see tõsi, et talu perenaised mõistlikumad on, kui linnas, sest et neid puumaa tõö kangemine taga ajab, kunas linnas mõni oma maja nurki kaudu koterdada wõib, sest et tal armuta palju prii aega on. Nii kui ütlesite, et ka maal .wiltse köie mõnitajaid" küllalt on, kes midagi ei wiitsi tehja, sellest see ka tuleb, et maalt alati kirjutakse kasinusest ja puhtusest. Kus hooletu perenaine majas on, sääl on see maja kõige oma ümbrusega otsegu sea tallermaa, ja neid kohtasi on maal ja linnas rohkest nähja. Sellepärast küsisin ma: „Kust saaksime tublist perenaist? Tõega wõib seda ütelda, et linnast neid 10 seast waewalt ühe leiab, kes oskab majas head kordust pidada, teised on kõik „wiltse köie wenitajad" ja taluwad ilmaasjata perenaise nime. Selle teie ütelusele oleksin ma natuke wastu olewat, et maal wiie künni kuue aastased sööma tegemisega endid harjutama hakawad. Nii kuida ma näinud olen, käiwad niisugused suwel karjas ja talwel koolis! kust saamad nad seda nähja, kuidas kartuhwli koort päält ära wõetakse. On ta juba wanemaks saanud, siis peab ta suwel tööl käima ja talwel toas woki ehk kanga kallal wanemad inimesed söömaga ümber käiwad. Ma arwan ikka, et ta peaaegu linna neiuga ühte läheb, wõib olla, mõne juures ehk Tõe wõimus. i Ludwig Habichti järile^ ometi latern madalamasse, Klaus, U> et meie näha saame, keS tema on." „MiS tarwis?" urises see. Wiska mette tagasi, ArmS; seda tööd teda siit wälja kiskuda ei ole meil tarwis." «Aga see on ometi üks inimene ja seega meie kohus teda wälja tõmmata." «Tühja ka!" pomises KlauS uuesti. KeS käskis teda siis järwe jooksta?" «Kes teab ehk on ta aga õnnetumat otsa saanud ja seega kiriku matmise wäärt," armas ArmS, „aga sina pead laterni paremine pidama, muidu ei wõi mina midagi näha." Klaus hoidis nüüd laterni otse maas olija näo üle ja kalamees karjatas ehmatusest:  „OnS see wõimalik! Mölder Elbach! Kuidas on see siia sattunud?!" PraeguS kummardas ka teine kalamees ennast uppunud mehe näo üle. „Tve poolest! tema ta on! Noh priitahtlikult pole tema mitte seesugust pätti otsinud, temal ei olnud seda tarwis." «Temal on õnnetus olnud. Mis saab küll tema waene abikaasa selle kohta ütlema!" «Oh see on weel noor, tema saab ennast juba pea trööstima!" naeris Klaus. «Kuidas ta ennast trööstib," waStaS Arms. „Nemad on ikka hästi läbi saanud, küll see waene naine nüüd ka hädatleb." „See ei wõi siin midagi aidata. Waata ometi korra, kas mõni taie pihta annud on, wõi on ta ise wette kukkunud?" Ja kui Klaus jälle laterniga tuld näitas, otsisiwad mana mehe silmad, kas surnu keha küljes ühtegi haawa ehk muud selle sarnast näha ei ole, aga tema ei leidnud midagi. „Mina ei leia ühtegi wägiwalla märki, tema on wist ise kogemata sisse sattunud." „ Keegi wõib teda aga ka sisse tõukanud olla." Mölder ei näinud just mitte selle järele wälja, et üks teine oleks wõinud teda kergesti sisse lükata," tähendas Arms. „Meil on see üks puhas," waStas Klaus. „Aga kui möldri kaasa meile mitte head jootraha ei anna, siis söönuksin mina, et tema järwe, kalade juure jäänud oleks, sest teda siit wälja kiskuda oli üks tükk rasket tööd." „See ei saa omas hädas tasumise pääle mõtlemagi." „Siis peame meie seda temale meele tuletama. Aga üksi ei suuda meie teda ometi siit ära wiia?" „Ei, aga sa pead paar weske poissi appi tooma," wastas Arms. „Aga tema naisele ei tohi sellest meel midagi rääkida." „Selle poolest wõid sa üsna mureta olla, tema magab alles." „Tema saab seda ju aegsasti küll teada, see waene naine," ütles hea südamega manamees. „Mine siis nüüd teele, aga ära tee weskil enneaegu lärmi." „Hea küll", pomises Klaus, kes nende õpetuste üle juba pahaseks sai ja pitkaliste sammudega minema hakkas, ja wana mehe kooljaga üksi jättis. See istus wäsinult järwe ääre maha ja jäi sügawatesse mõtetesse. Homiku hakkas koitma ja wärwis wett mõnest kohast walwakamaks. Wahete wahel puhuS kerge tuule õhk üle järwe ja liigutas rookõrkjaid senna ja tenna. Koolja kahivatanud  nägu paistis tume karge päält imelik wälja. Mõnegi süda oleks seesugusel korral ja seisukohal rahutumalt põksunud, aga wana mehe juures ei olnud see mitte nõnda ja ometi wiibisiwad tema mõtted maas olewa surnu minewiku juures. Tema oli ju möldrit wäga heasti tunnud, teda ja tema nooremat wenda. Selle waese käsi oli paraku halwasti käinud ja mitte nõnda kui möldril, kellel igas asjas õnn waStu naeratanud.  Kas Jüri weel wangi hoones istus ehk kas ta üle pea weel elus oli? Temast ei olnud pärast seda kui kohus teda kahekskümneks aastaks wangitööle mõistis, midagi enam kuulda olnud. Kes oleks seda sest hea südamega poisist arwata wõinud,  kes kõige maailma waStu ikka lahke oli? Oma armukese wenda sellepärast maha