Saarlane UM Uleiildine volitilm ajaleht maa- ja liaaarahmale. UW 15° 14 Neljapäewal, 5. Aprillil 1890. VII. aastakäik. „Sc»«.vtc»Nö" maksab: Ilmub igal ksisiP>ÄösVt»k. Kuresaares kaubauulitfas Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele, Kurcsaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum -5 Sõbralik sõna noore rahwale. IV. Kirja kirjutamisest. Mitmesuguste kirjade kirjutamine on kõikide juures, kes wähegi haritud rahwas on, üsna moodiks saanud, aga meie Eesti rahwa, kõige päält meie Saaremaa rahwa juures, on see asi kaunis weider alles. Nad kirjutawad küll ka kirsasid, niihästi sõbrale, tuttawale, peiule ja pruudile, aga kui meie nende kirjade sisu korra läbi waatame, siis ei leia meie ühe terwe postpoogna  paberi päält mitte rohkem kirja põhjust, mille tarwis ta kirjutud oli, kui ainult paari wiira päält. Kõik see kiri on enamist palju tuhat terwiseid täis topitud, nii et paari wiiraga oleks wõinud kõiki seda ütelda, mida neil terwe poogen täis on. Näituseks ühe nooremehe kiri oma wennale: „Armas wend! Palju tuhat termist soowin  sulle, palju tuhat termist ka emale, palju tuhat termist wana isale, palju termist Minale, palju termist Kreedale ja palju tuhat kord tuhat termist noh sa wõid jo arwata kellele; need palju tuhat termist mii mo oma „wanale". Palju tuhat termist minu poolest kõigile minu omakstele." Nüüd oli paar wiirga tema oma elust ja siis hakkas jälle terwituste saatmine, esiteks jälle kõige koduse rahwale ja pärast sõbradele, mida kõik ükshaawalt saiwad nimetatud, siis oli ka meel terwe trobikond tuttawaid, kelledele ka üksikult terwiseid saadeti. Nõnda oli selle kirja pääl, kui need kokku arwata oleks olnud, paar miljoni  terwiseid, mida paari sõnaga oleks ütelda wõidud, aga temal näitas terwe poogen nap olewad. Niisugune kiri on jo wäga igaw lugeda, sest iga kirjasaaja ootab jo ikka midagi uudist, kuidas see ehk teine sõber kusagil elab ja mis sääl pool kuulda on. Iga kiri saagu alustud lühikese õnne soowiga, mis üleüldlikult kõikide kohta käib, niisama ka lühikese lõpetusega; ennemine saagu enese elu ja ümbrusest kirjas rohkem räägitud ja ka tarwituse asju. Ka wõib kiri mõne sündsa salmikesega lõpetada, iseäranis peiu ja pruudi kirjad; kes neid ise ei oska luuletada see wötku neid nimetatud raamatutest:  „AnnaHaawa, luuletused," „E.Aun'i, Kibuwitsa õietest" ja „Laane linnukesest." Neis raamatutes on ime ilusad ja puhtad laulukesed, mida igale kirjale ilustuseks wõib wõtta. Ma sain kord kogemata ühe nooremehe kirja kätte, mida ta oma pruudile oli saatnud,  hakatus oli küll ühe lauluga alustud, aga see laul oli minu eest natuke jäme, see oli nii: „Tule minu kallis pruudike, Tule aga muga tantsima; Siis tantsime ja trallime, Wiimaks tuutu läheme." Noh, mis laul see nüüd on? Kas niisugune  passib ka ühe õrnema soole ja päälegi oma armsamale kirjutada. Niisama oli ka kõik see kiri, mis mind üsna naerma ajas. Ma loodan, et ega neiugi paremat ei leidnud tagasi saata kui samasuguse, sest nad pole paremad õppinud; sellepärast oleks wäga soowida olewad, et armsad Saare peiud ja neiud hakaksiwad kirsasid natuke paremad moodi kirjutama, selle tarwis on ka raamatud,  kust wõib õpetust saada. Muretsege neid omale ja õppige säält seest kirjasid lühikese aga tuumaka sisuga kirjutama. Tehke seda õige pea, ennegu asi hullemaks läheb! 13 Tark Elsa. „Kindrali praua v. Sommer ja walitsuse nõuniku Arnswald'i praua päralt!" ..Sommer ja Arnswald? Kust nemad päralt on?" naisterühmas rääkis niisugusel toonil, millest üratunda mõis, et tema käskimisega harjunud oli. Ka kohtuametnik Flitsner tundis hääle mõju ära ning wastas käsutäitliknlt: „Wittfurti linnast.,, «Soo? ilus linn rahwas peawad seisustest  natuke wäga palju lugu; linn ise on aga ilus, korraline ja puhas." „Peawad seisustest lugu!" naisterahwaS oli wist sotsialistlane. Tema riided andsiwad temast ju juba tunnistust, et tema midagi iseäraliku olema pidi, kuida oleks tema oma peenikese naisterahwa tundmisega muidu nõnda eksida wõinud, et teda kogemata „ armas naine" nimetanud oli. „Kuidas on laua ümber 5 naisterühmast?" päris naisterahwaS nõnda sama jälle käskivalt,  et Flitsner ehk küll pvolteed wastameelt,  kostma pidi: „Praua ekselents v. Sommer on üks wäga lahke naisterahwas, ainult natuke paks, sellest waatmata aga wäga peenikeste kombsdega. Preili v. Sommer on üks üliilus naisterahwas, tema tantsib, laulab, ratsutab, mängib kroketti ja klawerit, ujub! Tema oleks, teab kui kaua weel neiu v. Sommeri osawusi kiites ette toonud, kui naisterahwas mitte kannatamalt edasi ei oleks pärinud: ,Mng see teine perekond?" „Need on ka wäga armsad inimesed. Praua Arnswald osab ka wäga heaste inimestega ümberkäia, on weel peaaegu ilusa näuga ja wäga ilusa tugewa kehaga naisterahwas. Wähike Augnste saab, kui täiskaSwanud on, neiu v. Sommcri loomuga inimene olema, aga poeg Otto ei ole minule meelt mööda, tema on natuke järsk ja otsekoheste sõnadega, ärge aga rääkige seda kellegile." „Kas sääl perekonnas ei ole aga ka üks täiskaSwanud tütar?" „Passib iseäralikult! Aga, kust teie seda teate?" päris Flitsner chmatult. „AH jah, teie olete seda wist wõeraste nimekirjast lugenud? see on õige, üks noor neiu on selles perekonnas olemas- Asi on nimelt nõnda: Elsa preili on minemast taimest saadik haiglaseks jäänud, oli enne seda kaunis ilus neiukene, aga Jumal teab, minemast taimest, kui mina ei eksi, umbest paastu ajast saadik hakas tema kiduma, ning sellepärast Arnswaldid minu arwateS siin ongi, lusti pärast nemad niisugust  wäljaannet wist tehja ei wõigi." Tema rääkis, oma endiseid tundmusi Elsa wastu selle jutustusega meeletuletades peaaegu kaastundmusega. Naisterühmas tõusis wiimaSte sõnade juures ülese, kummardas  Flitsneri poole ning ütles: „Jääme Jumalaga noorherra!" „Oli tema ehk ometi üks Meklenburgi talu naine, kuida tema riided seda tunnistasiwad,  et tema inetumat Meklenburgi murrakut temaga rääkima hakkas? Flitsner mõtles kaua selle mõistatuse pääle, mis selle naisterahwa näul, käsikott suka warrastega käe otsas, ilma ümber waatmata edasi sammus, künni tema omadest mõttetest ühe kerge hoobi läbi, mis temale õla pihta antud, segatud sai. Kui tema ennast ümber pööras, nägi tema ühe suure, ehitatud, ilusa noore neiu oma ees seisma. „AH, teie olete see armuline preili! kahju, et cnnemine ei tulnud. Teie oleksite üht alguspäralist kuju näha saanud, üht sotsialistlast, wõi selle sarnast. Tema peab Meklenburgist olema, tema murrak tuletab Frits Reuterit meelde. Teie tunnete ometi Reuterit?" „Muidugi tunnen," wastaS Paula v. Sommer, „aga km paluda tohin, ärge hakkage tänase hirmsa palama ilmaga kirjanikudest  ehk kirjandusest rääkima. Kirjeldage  mulle parem oma sotfialistlaft, mina tahaksin heameelega niisugust elukat tundma õpida." Flitsneril oli jällegi õigus ütelda, et tema naisterühmad mitte asja, maid inimestest  kuulda armastasiwad. „Ehk oli temal koguni üks rewolwer taskus,?" päris neiu uudishimulikult. Isamaalt. Kuresaarest. Jälle tulekahju. Kesknädala,  14. Märtsil õhtu kellu 9 aegus oli Pajumõisa  Baron Freytag'i majas tuli lahti läinud, mis ühest prügi kastist oli haktanud. Kellade ja sarwede hääl ajas kõiki inimesi kihama, nii et paari minutiga  selle maja esine uulits üsna täis oli, aga tuli oti juba mõne mehe abiga ara kustutud. Kuida kuulda, ei olla sääl suuremad kahju sündinud. Kesknädala homiku kellu 2 aegus oli jälle tulekahju kisa lahti. Suures sadama uulitsal olem kingisseppa Steinbergi kahe kordses puu majas oli tuli lahti, mis hirmsa jõuga möllas. Kokku jooksnud tulekaitse mehed ei wõinud teda mitte enam ära kustuta, waid katsusid kõrwal seiswaid majasid hoida, milledel ka juba tuluke kulges oli, kuni wiimaks teda tükk haawalt lammutama  hakkati, nii et ta maani maha saadi. Ka jäiwad asjad kõik sisse, sellepärast, et sääl sell korral keegi kodus ei olnud ja uksed kõik kinni