Saarlane tts 23. Teisipäewal, 4. Mail 1891. VIII. aastakäik. maffab: Postiga saadetud aastas. Ä „ Pooles aastas I. „ 2F „ Ilmub igal leisipcro!V«st'. Kuresaares kaubauulitsäs nr. 17. Saarlase toimetusele, Kuresaares. Alkiildiit xoliiill» ajsleht maa- ja liiaarahnalt Sõbralik sõna neidudele. Lillekesed heidke Rahul puhkama. Home jälle täitke Kodu õhuga! Auustatud neiud! Teie olete need, keda suured kuulsad sa haritud rahwad juba ammust ajast õrna öiekeste ja lahke lillekestega  ühe järje pääle ja ühe auu sisse on ülendanud. Aasta tuhanded on juba sellest mööda ja aja merde woolanud, kui juba naisteralivast ja lillekest on hakatud auustama.  Oh kui mitmed tuhanded laulud, luuletused ja mõistu-kõned on lillekastest ja ikka nagu ühendatud ühes sellega ka neidudest! Neiud ja lillekesed kui need ühendud on, see on kui elu ja hing rahwa seas; kus need kaks kallist perli rida meel tähele panemata ja «ilustamata feiswad, see rahwas ei olegi iväärt, et tema elab ja liigub päikese all. Meil auustatud Saare neiud on weel ivaga palju süüd sest, kui meie lilledest, neist looduse elust ja hingest weel lugu pidada ei oska. Oh kui suur mõju ja tähendus on ilusatel lillekestel inimese südame kohta. Igal wähegi haritud rahwal on see omadus, et nemad lillekesi omas aidadeS ja elumajades katsuwad elatada ja ülewel pidada. Noh, ega meie siis ei taha nii harimata astmetele jääda, et meie nende tähtsusest ei oska lugu pidada, milledestgi püha kiri auustadeS ja kiitusega räägib. Meie wõime ome elumajasid ülendada ja ome asupaikasi auuStada kui meie hästi lillekesi nende ümber istutame. Ärgem seda pisut waewa, mis teie neid korraldades näete, ilmaaegseks aritiake, waid teadke, et lilled on looduse kroon. Kes ei tahaks küll, et tal ilus ja lahe kasutum õhk elu-majade ümber walitseb, kus inimene oma prii tundidel ennast wõib kosutada ja meelt lahutada. Meie naabri rahwal, Lätlastel, on see kaunis mood, et iseäranis neiud lillekeste eest wäga suurel mõõdul muret kannawad, näituseks  : läheb keegi neiu kellegi peremehe juure siis on temal kohe tellitud, mitmed lilled peremees temale peab aida istutada laskma; nii mitu tüdrukud üheS talus on, nii mitu lille peenart on ka aidas, millel igal peenral nime-silt juures on, kelle neiu hoole all need lilled kaswawad. Kohe aida astudes wõib ära nähja, kus wirk ja hoolas, ehk laisk ja hooletu neiu on, keda siis lillede hoolitsemisest kohe tahetakse mööta. Homikul kui alles pime on, näikse hoolsad neiud juba ome lillesi kastwad, rohtu kiikumad ehk meel muul wiisil neid korda seadwad; ka pühapäewadel on neidudel ülem hool ja mure lillede hoolitsemise eest- Noh, tuleb siis kord see aeg, et juba õied puhkele lähemad, siis on igal ühel lilled rindas; aga kõige esimised lahtilöönud lilled on ikka kallikesele pühendatud, mida pühapäewa homikul kiriku teel ehk muul kohal toime saadetakse. Lätimaal, iseäranis Wolmari ümberkaudu, näeb teekäija silm kõige rohkem lillekesi aidades; mitte kõige wiletsam sauna urtsik ei ole nähja, kus lilled akna pääl ja aidas akna all ei kaswa. Kord käisin ÜheS õige wiletsas saunas, et juua paluda. Päält nähja oli see saun küll wäga wilets, aga seest oli ta päris lille aid, mis meel iseäranis  selle poolest tähtjas oli, et saunas ainult üks halli peaga isakene elas, ilma et tal naisterahwa hella ja õrna kätt neid oli korda seadmas. Manamees oli lõbus ja lahke, kuidas see nii ilusa ilma elaniku juures ju teisite olla ei wöinudki. Et nüüd jälle see lahke ja lõbus suine aeg käes on, siis tehke endale ka seda auu, armsad Saare neiud, et omale lillekesi, neid lõbusaid elu seltsilasi paremast ilmast muretsete. Tõesti ei saa teie seda natukest aega mitte kahetsema, mis nende Eedeni elanikude hoolitsemiseks ära pruugite, waid saate weel ise ütlema, et sellest ajast saadik, kui teie lillekesi armastama halasite, ise ka paremad ja puhtamad kui lillekesed olete, omas elus, mõtetes ja sõnades. Jah, kaswatage ilusaid lillekesi! N. Isamaa armastaja ja tema waenlane. Jutustus Franz Lossmann'» järele. Timmukas tuli ja sidus teda kõwaste samba külge kinni, et ta ennast liigutadagi ei saanud. Ta laskis enesega kõik wagusi teha ja pigistas hambad kokku. Nüüd tõi timmukas oma mõrtsukariista wälja ja tahtis päälc hakata, aga ohwitser käskis teda pidada. „ Kuule Priidu," rääkis ohwitser nüüd pehmeste, „mull on kahju sinu noore elu pärast; sellepärast annaksin sulle armu, kui sa õigust räägiksid. Tunnistama peaksid sa ikka. Siis räägi nüüd kohe ära ja sada hiilgawad taalrit saaksid sa weel päälegi. Kas mõistad? Sada hiilgawat taalrit." „Ei räägi mitte!" wastas Priidu. „ Kellegi raha eest ei anna ma oma isamaad  ära ei 100, 1000, ega ka 100,000 taalri eest! Mull pole ka midagist rääkida. Pekske pääle mind! Ma tahan seda ära kannatada!" „See poiss on hirmus kangekaelne, nagu ta isagi!" hüüdis ohwitser wihaga, ja rääkis  siis' tasakeste teiste ohwitseridega, et Priidu sest aru ei wõinud saada, kellele see ka ükskõik oli, kaS ta mõistis ehk mitte. Ta oli kindlaste ette wötnud, mitte ülesrääkida,  kui nad ka teda äratapwad. Ta tahtis ennem kõik kannatada, kui et oma isamaad, keisert ja rahwast äraanda. Nõnda ootas ta puhu aega, et timmukas ometi ükskord pääle hakkaks. Aga see ei hakkanud mitte, maid asi muutis teifite, mis palju pahem oli. „Sedawiisi ei tule kedagist wälja, waid peame üsna tõsiselt pääle hakkama," ütles ohwitser wiimaks. „Timmukas, päästa teda samba küljest lahti! Ja kuule, poiss tahad sa tunnistada wõi mitte? Mõtle järele, aga ruttu. Kui sa ülestunnistad, siis saad sada taalrit, aga kui sa kangekaelne  oled, saab sind mahalastud. Wiis minutid on suli mõtlemise aega, tee nüüd, kuidas ise arwat," Asi näitas tõeste paha olewat. Sest ohwitser wõttis oma kuld uuri taskust wälja, pani oma ette laua pääle ja andis timmukale  käsku, silmapilk kuus soldatid laetud püssidega walmis pidada, poissi mahalasta. Sellejärele tuli sügaw waikus, et uuri tiksumist selgeste wõis ära kuulda. Priidul tuli ometi imelik see ette. Ta oli noor alles ja wiie minuti pärast pidi ta juba surmale wiidud saama ja siis kõik maailma Jumalaga jätma, kõik, kõik, mis temal armas oli, isamaa ja kodumaa, tema seltsis mängijad ja kenad rohuaasad, kus ta lilli noppimas käinud. Ei ka kordagi oma isat enam näha saada, kellel ehk seesama  õnnetus wõis tulla, armastuse pärast isamaa wastu, ennast lepinguks anda. Iga silmapilguga tuli tema eluõhtu lähemale.  Et küll pitkalt, et waewalt aga wõis näha, läks uuriseier siiski hirmus ruttu edasi üks ainus minut oli weel Priidul tõusiwad imelikud muudetused tal näitas elu ühekorraga armsaks ja magusaks läinud olewat ja üheainsa sõnaga oleks ta seda jälle kingitud saanud ja raha weel päälegi, mis peaaegu kaksipidi mõtlema pani ja himmule kihutas. Ta oli ju alles wäga noor, keda juba palju wähem ähwardamine ülesrääkima oleks wõinud sundida. Juba pidi ta oma suud äraandmisele lahti tegema aga „wait! ivait!" hüüdis üks seestpidine hääl temale. „Parem sure kui üks õige Tiroolane, kui häbemata äraandja! See on ju sulle ometi ükskõik, kas sa nüüd isamaa eest sured, wõi siis, kui sind kuul lahingipõllu pääl trehwab, kui sa praegu mitte nii sant ei taha olla kui Natsi! Parem on auuga surra, kui häbiga elada,, kelle ots ometi wiimaks hukatus on!" „Nüüd räägi!" ütles ohwitser, kes tema seestpidist wõitlemist tähele oli pannud „aeg on juba umber!" „Ei ütle mitte, ei tea mitte, ei taha ka midagist ütelda!" kostis Priidu. „Siin olen ma! Laske mind maha!" Ah, kuida nüüd ohwitser kirus ja mandus, Isamaalt. Kuresaarest. Reedel 17. Mail, homiku kellu 2 ajal helisesiwad siin kaua aja järele kord tulekahju kellad. Komantanti uulitsas oli ühele tühjale seiswale majale tuluke Nttmmer AH „Saarlane" ilmub pühade pikast neljapäewal 13. Janil 1891.