Postimees »2 M Teistpäewal, 4. juunil. 1.896. NeljaSkümves aastakäik. Tellimije hind on: OoStiga aaStaS b r. k. Postita aaStas 4 r k. . . 2.60 . . i/. 2. _ . » 1 «? « . kuus , bl) . kuus -- 40 , Iga üksi? nnwv>er3 !vp. Knulutuste petit-rida 5 kop., lehe eesotsas 20 kop. Tellimist ja tuulutust wötawad waStu lurjewis (Tartus): P. Schmidt, Mäesepp Mi Ui stfer.Reinbaum, Karja. LeU,Zirk,Weidemann, Kuri g Raag. TalliunaS: , Postimehe" ta lit.Harju wärawaS, ü» Pusch, Kluge Ströbm, Niphardt Tõnismäe!, Troll. PäruuS: Treufeldt, Treimann, Erikfon. Nekjaskiimues aastakäik. K. KolorvwSkd. ?oris : A.Martson. Sindis : Kirsch tarm. UverWävdra: K. Tomberg. Kärus: H Lemberg. Hallivgas: T. Kcntel. Amblas: A K alpus. Wiljandis : Karow, Leoke Leppik. kaiwaraS: J. Muthmann. Suures-Jaanis: Hakkaja. Karksis: kirjutaja J. Jlwes. Põltiawaal:  Leihberg, Järmann, J. Terras. Nuustakul:  Eichenfeldt. Wõrus: Vielrose, Gafiron. W algaS: Rudolff, P. Grünfeldt, K. Hiob. Rakweres:  Kuhs, P. Erna ja N. Erna. Kilingi- NõmmeS: J. Reimann, T. Tammann, Kawilda: kaupmees C. Grünberg. : J. Lammas. PaudiwereS: Inglist. Simouas: köster E. Peterson.  Jõhtvis : A.Roht. Nartvas: Grigorjew,Schönberg,  Wacker. Juhkeutalis : Paep. Kreenholmis: Kuusmann. PaideS: Seidelberg. Kalles: Luuk. KeilaS: Maaberg, C. Tambach. Haapsalus: A. Koppel. KuresaareS : Lange. Waiknal : Weidermann.  Peterburis: Seeland, Leopas, J. Lindeberg.  TsarSkoje-Sjelos : Wainoff.^ Tuseö iAal päeroal roÄsa, ükSves mitte puhapäewadel, suurtel pühadel ega kroonnpühadel. Toimetus on Peterburi uulitsas nr. 3 i(Henningi platsi ääres) K. Vl. Hermann'i trükikojas. Tallinnas on „Postimehe" talitus Harju wärawas, majas Toimetuse adress liht- ja tohukirjadele .Postimehe* toimetusele, Wene keeles: raseru „PostimeeS", Dpkvs^, Mõni sõna seletuseks. Et kirjanduse põllul siin ja jääl mõndagi ohakat ja kahjulikku taime kaswab, seda on igaühel teada. Paraku  ei ole ka meie Eesti kirjandus niisugustest kaswudest waba, ehk seda tüll iga tõsine rahma ja tema maimutoidu  edenemise sõber socwiks. Nõnda on minewase aasta lõpul üks karuohakos  meie kalendrite seas ilmunud, ja selle nimi on „Olewiku politika kalender 1896." See kalender on juba ise õnnetu mõte: Mis politikat wõime meie eestlased taga ajada, päälcgi meel kalendrites?! Ja kui järele waatame, siis ei leia me kalendrist  ka mitte wähemat politika märki, sest pääle kalendri-osa ei ole raamatu sabas muud kui mõned mahakiskumised ja äralaitmised ja lahjad kõned. Minul ei ole seni wöimalik olnud sest imelikust raamatust  kõneleda; teen seda nüüd lühedalt. Ühes kirjatükis laidetakse kõik need naesterahwad ära, kes julgemad jalgrattaga  sõita, mõne kõne pidada wõi koguni takti-kepi kätte wötta ja laulu juhatada. Kirjatüki kirjutaja, kes leegi muu ei ole kui Grenzstein, arwab,  et naesterahwad üksi toanurka woki taha kõlbawad, aga ei kusagile waimutööle! Teises kirjatükis püüab seesama sulerüütel näidata, kuisugune rumalus  see on, et keegi meel Eesti kaduma rahwariide alalhoidmiseks sõna räägib.  Grenzstein vrwab selles tükis Hermannile ja tema tööle suure hoebi andnud olewat, kui ta ütleb, et ega Hermann oma lastele ialgi Eesti rahwariiet selga ei paneks. Aga mina teen seda küll ja ei häbene sellest ialgi. Ilus ja kunsti läbi kaunistatud rahwariie on ja jääb kõige ilusamaks kehakatteks. Meie soomime, et keegi Eesti neiu ei häbeneks  pidule ilustatud rahwariiet selga pauna, mis nüüd, paraku küll juba pea kadunud on, sest igal pool maalgi kantakse ka juba linnariideid. Mina räägin ka üksnes piduriietest, ei mitte töö- ega liht riietest, mis igaüks töö järel kandku. Kolmandas kirjatükis wõetakse „Eesti muusik" kasile. Sääl püüab Grenzstein näidata, et Eesti muusikat ei olegi. Kõige päält püüab ta minu, K. A. Hermanni, laulud ja terme muustkatöö ära laita. Ta pärib, et keegi asjatundja tuleks ja minu lauludele  surmahoobi annaks. Aga ta ei läbe asjatundjat ära oodata, maid kisub ise minu laulud maha  üteldes,  nad ei olla Eesti muusik, maid olla Saksa eeskuju järele tehtud ja olla nad pääle selle meel trivial jsee on labased, igapäised, üksluised, ilma tuumata jne ). Grenzstein cn, nagu näha, selles arwamises, et laulud pcawad hästi kunstlikud ja keerulised olema. Aga see on tühi mõte: Kõige lihtlabaseni laul, mis puhtasti kuuldawale  toodakse, on ilusam kuulda kui keeruline ja kunstlik laul, millest lauljad hästi jagu ei saa. Kui mina weerandsaja aasta eest laulusid looma hakkasin, oliwad ka Saksamaal Nägeli,  Silcheri, Gersbachi lihtsad laulud  moodis. Wennad Erk andsiwad lihtsaid laulusid wälja. Eesti rah- wal ei olnud rohkem kui üks tosin oma laulusid, mis ka alles rahwa seas tundmata oliwad. Saksa muusika järele olen mina ja kõik Eesti komponistid  laulusid loonud, kui ka nende loodud laulud selle pärast ammugi Saksa laulud ei ole  niisama  wähe kui Saksa komponistide laulud selle pärast Jtalia laulud on, kelle käest ju jälle sakslased enne seda muusikat on õppinud. Minu kindel arwamine on, et iga laul, mis kõlbulik laulda ja mis eestlase tehtud, on ilma kahtlemata Eesti laul. Minu loodud laulud on selle järele siis ka täiesti Eesti laulud, kui nad ka mitte igakord Eesti rahwalaulude loomuga ei ole. Selle juures ei suuda Grenzstein midagi muuta. Omas Eesti muusika mahakiskumise tujus nõuab Grenzstein, et kõik aslatundjate  läbi sünniks. Aga selle nõudmisega tõmbab ta enese alt oksa ära, millel ta seisab. Kui kõik asjad peawad asjatundja poolest arwustatud olema, siis ei tohi Grenzstein midagi rääkida, ei ajalehte toimetada ega raamatuid kirjutada, e põllutööst kõneleda, ega mitte sugugi muusikast, sest kõike seda ei ole Grenzstein õppinud,  waid ta õppis ainult koolilapsi  õpetama. Kuid nüüd on ta ka seks õiguse kaotanud, sest et waheajal uued ajad on tulnud ja mees, kes ligi 20 aasta eest kooliõpetaja ol', selleks nüüd enam ei kõlba. Nõnda on siis Grenzstein ise oma kirjatükis eneselt õiguse ära wõtnud muusika üle rääkida, milles ta ju sugugi asjatundja  ei ole, ehk ta küll koguni ühe „kooli laulmise raamatu" on wälja andnud ja ka mõned muud laulukesed. Kõige naljakam on, et Grenzstein oma kooli laulmise raamatusse  mitu minu laulu on üles wõtnud, mis tema enese meelest ju midagi ei kõlba, waid mis ta nii triviaUks peab, nende seas ka „Süda tuksub tuks tuks tuks" ja „Nüüd walju Lalwe walitsus" ja teised. Sellega on siis Grenzstein ka enese töö kõlbmataks  mõistnud. (Pooleli) Weel kord Järv'i uuemast õpetusest. 10 Wäga kahju, et hr Järw mitte kindlaid näitusi ei too, kus ja mil ajal „õiguje, tõe, rahu ja wooruse armastaw waimumeel nii wägew oli, et meie seespidine inimene mitte enam ei olnud wooruslik, waid woorus  ise" s„Post." nr. 95.). Wäga  huwitaw oleks seda teada saada, missuguste kindlate teatuste pääle hr Järw neid oma seletusi põhjendab. Ka oma „meele muutmise" toob hr Järw weel kord ette. Ja nüüd wabandab ta seda seega, et „palju kõrge teadusega ja suurte waimuannet"ga  mehi on oma meelt . . . muutnud. . . " „Grahw Leo Tol. stoi, tõsine, suurte -vaimuannetega mees, muutis oma meelt koguni mi, et ta ise kirjutab: „Mis mina enne hariduseks pidasin, Pean mina nüüd tooruseks ja palju, mis mul enne *) Trütiwormi kokkuseadja eksimise läbi on minewases numbris sellest kirjast üks osa wätja jäänud, mispärast täna terwe järgu awaldame, kus juures hakatust ja lõppu teist korda, peame trükkima. Toim. toorus näitas olema, on nüüd haridus"  jne." See on õige nõrk Vabandamine. Sest see ei wabanda näituseks kedagi warast, et paljn teisi  ka warastawad. Ja mis wõrdlusesse  paljude suurte Vaimuannetega ja kõrge teadusega meestesse puudub siis oleks see küll parem wälja wõinud jääda! Ja kui Tolstoi awalikult  nõnda ütles, nagu Järw kirjutab,  siis tegi tema just nii, nagu Järwgi oleks tegema pidanud: ta tunnistas awalikult oma meele muutust,  kuna Järw ainult paari sõnaga natukene asjasse puudub, üteldes „olen mõndagi kirjutanud, mis mitte kõlblik ei ole." Nende seletuste wahel on niisama suur wahe kui seletajate eneste wahel. Näitab küll, nagu tahaks hr Järw ennast Eesti Tolstoiks p:dada, kuid tahtmine ei ole Võimine. Wene Tolstoil on waimu . . . Alles oma kirja lõpul tuleb hr Järw paari sõnaga selle asja pääle, mispärast mina tema wastu kirjutama  hakkasin, see on: selle „sala-teaduse"  pääle, mille nime spirttismust ta nüüd enam ei nimetagi, waid ainult  hypnotismusest ja kuutõbest teeb ta weel juttu. See on wäga armas näha, et ta aega mööda sellest kollist lahkub; aga sellest lahkumise-wiisist paistab wälja, et ta seda meel mitte hää meelega ei tee. Ta kinnitab weel kord, et hypnotismus see talb olewat, mis praeguse teaduse saada lõhki käristama, ja lisab warsti juurde: „Miks ei peaks siis Krafft- Ebing wöima nõnda ütelda, kui tema ikka näeb,et hypnotismuses tõiesti Miggles. Bret Harte jutustus 2 Meie jäime kuulama. Meie kõige suuremaks imestuseks kajas meie koorihüüd: „Miggles!" teiselt poolt müüri tagasi, isegi lisatud lõpuga: „Mää-gells." „See on koguni imelik wastukaja," ütles kohtunik. „See on koguni imelik ja haisew raibe!" urises kutsar põlglikult mustuseks.  „Tule wälja, Miggles, ;ja näita ennast! Ole mees, Miggles! Ära mängi meiega sõgesikku! Sinu asemel ei oleks ma nii arg," hüüdis Juba Bill, kes wiha pärast lausa tantsima hakkas. Miggles!" kuuldi nüüd jälle häält müüri tagant, „oh, Miggles!" „Kallis herra Migeel!" ütles kohtunik  selle nime karedust wõimalikult wähendada püüdes. „Mõtelge ometi, kui mähe lahkust Teie wõõraste wasta näitate, kui Te nõrgale naesteradwale pääwarju ei anna ropu ilma wasta! Tõesti, auulik herra —" Aga üks pikk rida „Miggles'id", mis kõlama naeruga lõppes, lämmatas  kohtuniku hääle ära. Juba Bill ei wiitnud pikemalt aega. Ühe suure kimiga põrutas ta mürama lahti ja astus postimehega oue. Meie läksime neile järele. Ühtegi inimest ei olnud näha. Roosi põõsastest,  mille nõrendawad lehed meid peenikese wihmaga kastsiwad, wõisime pimedusest hoolimata ära tnnda, et me' ühes rohu-aias olime. „K-s Te' seda Miggles'id tunnete  ?" küsis kohtunik Juba Billi, kui me ühe pika, ilma seaduskorrata ehitatud hoone ette olime saanud. „Ei tunne, ja mul ei ole ka suuremat  himu temaga tutwaks saada," wastas Bill kuiwal toonil, kes terwet  postitoimetust arwas selle kange, kaelse Miggles'i läbi teotatud olewat. „Aga armas herra . . sähwas kohtunik, sest ta mõtles ära lõhutud ukse pääle. „Mis Te" arwate," ütles Juba Bill peenikesel pilkamisel, „kas see ei oleks parem, kui Te' jälle tõlda tagasi  poeksite, kuni Teid haritud kombe järele majaomanikele esiteletakse? Mis minusse .puudub, ma tungin mägist sisse." Ja sellega lükkas ta maja ukse lahti. Meie tungisime kutsari ja konduktööri  kannul ühte tuppa, mis üksnes ühest toa tagumises otsas suurel lõukal  õõgawast tulest walgustatud oli. Seinad oliwad weidrate tapetitega ära löödud, mille kujutused lõkendama!  tulepaistel meel imelikumat nägu saiwad. Kamina kõrwal nägime suure leentooli pääl ühte tumedat kogu istuwat. „Höissa, kas Teie see Miggles olete?" küsis Juba Bill üksiklast. Kogu ei liigutanud ennast ega andnud ühegi häälega wastust. Wihaselt  asius Juba Bill tema juurde ja laskis oma reisilaterna walgust talle otse näkku paista. See oli enne aega manaks saanud ja kortsu läinud meesterahwa nägu, wäga juurte ümmarguste silmadega, mis koguni põhjuseta pühalikku tõsidust  näitasiwad, mida me' wahest öökullide silmadel tähele paneme. Need suured silmad eksistwad Billi näolt laterna juurde ja jäiwad miimaks  selle walguse tooja Pääl miibima,  ilmaet nad mingi meele mõistuje  märku oleksiwad awaldanud. Üksnes waewalt hoidis Bill ennast tagasi. „Miggles, kas Tc' kurt olete? Keeletu ei ole Teie muidugi mitte, seda teame meie juba." Ja Juba Bill raputas seda meeletut  kogu õlast. Meie suureks ehmatuseks langes auu.räärt wõõras, nii pea kui Bill oma käe tagasi tõmbas, iseendasse kokku kadus, poo! wäksemaks minnes,  korratu riidehunnikusse ära. „Tohoh! .. . Et mind kurat wõtku! hüüdis Bill, kuna ta .haledasti  meie otsa waatas ja oma tühja wõitlemist järele jättis. Nüüd astus kohtunik ette ja me tõstsime salaliku inimese kogu, kes ilma selja rootsuta näis olewat, jälle ta endisesse olekusse tagasi. Bill saadeti laternaga wälja kuulama,  sest, et see koduhoidja niisuguses  wiletsas olekus mitte üksinda selles  majas ei wõinud elada. Meie teised kogusime ennast kõik tule ümber. Kohtunik, kes jälle oma meelekindlust  ja tähtsust oii omandanud ja ilmasgi oma lahket kõneannet ja maimu küünalt waka alla pannud, jäi oma selga tule wasta pöördes seisma ja pidas meile ühe kõne, nagu oleksime wannutatud meeste kohtus istunud: „See on awalik, et meie auuwäärt sõber siin kas sellesse elueasse on jõudnud, mida Shakspeare ära kuiwanud  ja kolletanud leheks nimetab, wõi et ta enneaegu maimu- ja keha jöuu kurnatusel on nõrgaks jäänud. Kas ta tõesti see arwataw Miggles on " Siin sai kohtuniku kõne segatud: „Miggles I O Miggles ! Miggles'- ikene! Migg!" lähedalt, kõigis teisendites kuuldi seda nime ja nimelt laulwal selsamal toonil, nagu me juba enne olime ükskord kuulnud. Ehmatades waatasime üks silmapilk  teine teise otsa. Iseäranis ruttu põrkas kohtunik oma seisukohalt körwale,  sest et häält just tema pää tagant kuuldi tulewat. Selle sünnitaja  sai ka pea leitud: kamina üle istus ühe seina laua pääl suur harakas,  kes nüüd jälle waikis kui haud, mis iseäralik weider oli tema endise olekuga wõrreldes. Nüüd oli ka kahtlemata  selge,et see tema hääl oli, miöa me uulitsal olime kuulnud ja et meie leentoolil istuw sõber selle poolest ilma süüta oli. Juba Bill, kes ilmaaegu sotsimise järele jälle tuppa tagasi tuli, ei tahtnud  seda lugu aga õieti uskuda ja wahtis ikka weel kahtlaste silmadega leentoolil istuma halwatud mehe otsa. „Kakskümmend wersta pole siin terwes ümberkaudsuses ühtegi inimese hmge elamas," ütles ta, „ja see mana sala koi sä äl teab seda wäga hästi." Aga suurema hulga arwamine nähti kindla põhja pääle rajatud olema, sest waewalt oli Bill oma nurinat lõpetanud, kui me eeskojas kiireid sammusid ja ühe märja naesterahma  kleidi sobinat kuulsime. Uks kargas lahti ja hiilgawate walgete hammastega, sätendawate sõstrasilmadega  ja ilma mingi haritud rakwa seas maksma teretuse kombe täitmata astus noor naesterahwas julgesti tuppa, pani ukse enda taga kinni ja toetas ennast siis seljaga selle wasta. „Teie lubaga, ma olen Miggles!" (Pooleli.) Seda ja teist. Amerika rahwapidu. Ohio riigis Buckley puiestikus peeti hiljuti rahwa-pidu, mille pää.etendus kahe raudtee - rongi kokkutormamine oli. Pidulisi oli pääle 30,000 hinge kokku kogunud, hoolimata kõrgest pileti-hinnast.  Kaks wana wedurit oli joonde seatud ja kummalegi mõned wanad wagonid järele pandud. Neli penikoormat teine teisest eemal hakkasiwad  rongid wastastiku liikuma ja sõitsiwad po?le penikoorma osa pikkamisi. Siis paniwad masinistid täie auru pääle ja hüppasiwad ise maha. Sõidu kiirus oli lõppeks 55 Inglise penik. tunnis. Hirmsa wõimaga  tormasiwad wedurid wastastiku, teine katel plahwatas ja kõik wagonid  läksiwad pilbasteks. Pidu president  ruttas selle pääle ligemale, sääl plahwatas aga teine katel ja selle tükid wiisiwad presidendi sääre kus seda ja teist. Kõik pidulised oliwad wäga waimustatud ja awaldasiwad  etendusele kiitust. Naljaks. Ettewaatlikult. Wiinakaupleja  saab trahteris üsna lahja „kärakat" ja pomiseb iseeneses: Pagana  pihta, kui ma teaksin, et trahtersnik  seda solget minu käest ei ole ostnud, küll ma ta pää peseksin! Iga wiisi rahul. Üliõpilane:  Mis? sellest riide pinust ei anna Teie mulle enam kui üheksa rubla? Parem kingin nad muidu ära! Juudi wanamoor:  Ma wõtan neid ka kingituseks  wastu.