Sakala. Woliitika, kirjanduse, põllu ja käsitöö ajaleht. Wäljaandja ja wastutaza toimetaja J. Peet. l4. Wiljandis, 21. Aprilli-kuu päewal 18S0. tS. aastakäik. Ilmub iga laupäewa õhwl. sku«lutuste korpusrida eht selle ruum maksab wiimse lehe külle peal 4 kop., lehe ees otsas 11) kop. Sagedamalt kuulutajad saawab odatvamalt. Toimetuse adress: „Sakala" toimetusele Wiljandis. Wene keeli: L?> pLaauuiw ~La « aau' ud . „Sakala" aastahind Postiga 3 rbl., postita 2 rbl. 50 kop. Poole aasta hind: Postiga 1 rbl. 70 kop., postita 1 rbl. 25 kop. Weerand aastas: Postiga 1 rbl, Postita 80 kop. Üksik nummer maksab: Pääleht 5 kop. pääleht lisaga 7 kop. Iga tellija, kes kümme lehte tellib, saab ühe ilma hinnata ehk 10"^. Adressid palutakse selgeste kirjutada. Tellimisi ja kuulutusi wõtawad mastu: TartuS: H. Laakmann'i ja M. Vares'e raamatupoed; Tallinnas: Busch'i ja Jakobsoni  raamatupoed; Naptas: kaupm. Saarmann; Kullamaal: kooliõp. J. Weidermann;  Keilas: J. Maaberg; Pärnus: E. Treufeldt'ija Jacoby raamatupoed; Taris: kaupm. J. Lindebaum; Sindis: K. Kirschbaum; W.-Wändras: kaupu,. G. Tannebaum; KäruS. jaamapivaia Ä. Lemberg; Mingis kaupm. T. Tammann; Haapsalus: P. Kimberg; Kuressaares: Th. Lange raamatupood. Narmas: J. Kuusmann; Ratweres: M. Weber aktsiisi kirjutaja ja kaupm. H. Wehik; Harju-Jaanis: kooliõp. H. Tiedermann: Wörns: J. Vielrose raamatupood ja kaupmees Aras; Wörn-Nawis: J. Mõttus, Walgas; M. Rudolff'i raamatupood;  Paides: Seidelberg; Halliste - Ristil: J. Uut; Laatre - Kirblas: J. Lossmann; Piliftweres: kaupm. H. Mar tia; Pilistwere - Jmaweres : kaupm. J. Mets; Kõos: wallakirj. Lindeberg; Krimmi poolsaarel Dshurtshis kooliõp. A. Jaakson. S.-Jaanis kaupm. A. Hakkaja,- Z-Kõpus. A. Praeden Birki kaupluses ja J. Reimann;  Kaarlis: wallakirjutaja K. Krimm ja P. Illus; Holstres: «vallakirjutaja J. Raudsepp; Tuhalaanes: kaupmees Normann; W.-Suislepis. wallakirjutaja H. Kiin; Wiljandis peale lehe toimetuse: A. Peet, trahteri Pidaja; J. Winter, W. E. Põllumeeste Seltsi ökonom; J. Kiis; J. Rebane; A. Naber. Põllumeestele. MMM n põllumehel wõimata põllu saakide hinda VU A äkitselt (lina juures nimelt on niisugune „tõstmine" pikkamööda küll wõimalik, kui tingimisi tähele pantakse) tõsta, siis tuleb temal  oma tähelepanemist selle pääle juhtida, kudas  põllu produktist rohkuses ja wäärtuses suurendada  ja seega rohkem raha saada wõida, sest mida enam sul põllu produktist ära müia wõimalik ja mida paremad su produktid, seda rohkem hinda sa neist saad. Pää asi on siis, et sa rohkeste põllust saad ja et sa head saad. Niisuguse saagi andmise jaoks piab põld kohane olema, see on: põld piab tarwilises jõuus taimetoitaw olema. Et põld seda olla wõiks, piab tal sula kobe ja rammus  muld olema. Et muld sula ehk kobew oleks, piab põllumees juba sügisel selle tarbeks töötama. Kõige kasulikum on tulewal aastal külwi alla tulewat maad kohe pärast taimede päält ära koristamist õhukeselt ümber künda, nõnda "b*taimede pääjuured parajuste ümber pöördud  saaksiwad; sarnasel seisukorral pääseb õhk ümberküntud mullaga segatud taimejuurikutele  ehk kõrtele lähedaste ligi ning määnõab  taimede kõrred ja umbrohu ära. .Hakkab  nüid sellel küntud nurmel noor umbrohi  kaSwama, siis piab künd maha äestatama  ja kui ta parajal ehk tarwilisel wiisil on ära äestatud, piab seda põldu niikaua seista lastama, kuni põld oma käärimise ehk hapnemise „rolli" jälle läbi teinud on, ning umbrohi uuesti kaswama hakkab. Siis on jälle paras aeg sahk põllule toimetada, ning maa sügawaste aga ometi mitte nii sügawaste,  et aluspõhja maa üles tuleks, ümber künda. Sarnasel järjel tuleb siis põld külma kätte ja lume alla lasta minna. Isand „külm" tuleb kah siin juures põllumehele appi, ning pureb mulla pudewaks ehk muredaks.  Kõrgetel maadel wõib ka sügisel pärast töist kündi ülemal nimetatud parajal ajal põldu maha äestada ja niimoodi lume alla saata, aga seda ei tohi iialgi madalatel maa- del teha, sest siis wajub maa (muld) paaki ning jääb (enamiste) kewadil pankadesse, mis wäga tülikad harida, peenestada on. Kui wõimalik ei ole sügisel körremaad kaks korda ümberkünda, siis tehtagu seda ükskord ja kohe sügawaste kündmisega, kus juures wististe ikka parem on, et ta äestamata  „külma" kätte saadetakse, olgu see kõrge ehk madala põllu kohta. Seesugusest sügisesest  künnist on, esiteks see kasu, et wiljakõrs  umbrohi, „äramäändatud" saamad ja seega suur osa materjali juba sügisel põllu mullale walminenud olemises taimekaswu tarwis tagasi antud saab; töiseks, rohu juurdega läbikaswada ei saa ja kolmandaks, et maa tema mulla kobara (mureda) oleku pärast palju kergem harida on. Od põllumuld  sügisel sedawiisi ettewalmistatud, siis piab kewadil, kui haritaw nurm ära kuiwanud  on, künd maha äestama ja peale selle sügawaste ümberkorratama za nimelt päris liht adraga, aga mitte pöörsahaga, sest liht ader on oma purustamise omaduse pärast kohatisem. Selle pääle äestatakse jälle hästi peenikeseks, nõnda et turbaidega mulla tükkisi järele ei jäe. Kus põld meelgi hästi mure ei piaks olema, piab põldu weel kord korratuma  ja peale selle kohaste riistadega peenestatama;  aga wiimast tööd tuleb küll waewalt tarwis teha, kui ülemal antud õpetuste  järele käidi. Kui põld sedawiisi on külwi tarwis ettewalmistatud,  siis on waja teda seniseks üsna rohule jätta, kuni noor umbrohi põllul tärkanud  on, siis wast wõib külmanust ette wõtta, ja kui ka aeg selleks kohane on, ilma et palju selle poolest karta pruugiks. Umbrohu kaswama hakkamine on selge tunnistus sellest, et põllumaa pääle külwi tarwis ettewalmistamist ju käärinud ehk hapnenud  on, mis wäga tähtjas looduse toimetus  on ja mida seedimisega wõiks wõrrelda. Kui see seedimisele wäga kahjulik, kui seda tegewust tema parajal tegewuse ajal takistatakse,  on seesugune segamine niisama ka põllumulla hapnemine ehk käärimine kahjulik. Tehakse wili põllumulla parajal käärimise ajal maha, siis jääb nimeiatud tegemas kündmise,  äestamise läbi tülii«misel seisma ja uus käärimine tuleb nüio sellesse asjasse, kunas noor oras kaswama hakkab. Nagu tääda, sünnitab maa käärimine wöi hapnemine  maa tõusmist ja pragunemist; maa puhub enuast nagu ülesse; kõnnid sa ta pääl, siis wajub niisugune mullamaa su jalgade all, ilma et La just pehme oleks. Kui nüid käärimine orase kaswamift ajal sünnib, siis käristab ta oma tõusmise ja pragunemisega milja Laime noored juurekesed puruks, ja nii ei wöi taim enam ühel joonel edasi kaswada, seepärast et taimekene piab arsti „loodusewöimu"  oma juurekesi rawitseda ja parandad  j laskma, millede abil tema jälle wõib mulla põuest omale kaswamise ja elamise tarbeks toidust imeda. Et aga parandatud terwe kunagi nii terme ega wõimulme ei ole, kui loodud terwe, see looduse säädus maksab ka :vilja Laime kohta: temal ei ole enam seda kaswujõudu, mis tal rikkumata jätmisel  oleks olnud ja mH iga terwel taimel on. Ka umbrohi tõstab seesugusel korral oma pääd ning wõitleb tarbetaimekesega elu pärast  ja on ta tugewam teda seesugusel luol wõib ta tugewam olla, wõidab, lämmatab  tarbetaimekese ära. Ja siis näeb põllumees  kahetsedes, et tema maa hoolas harimine  üsna ilmaaegu on, et ta päälegi waendlasele  umbrohule hoolsale toitu on walmistanud.  Ka kohe pärast kordamist ei tohi külwi ette wõtta, sest maa käärib siis ikka ühes orassega ja mis kahju see teeb, teame juba. Kõige parem aeg on ikka siis, kui umbrohi  juba Lärkanud, siis ei saa meie mitte üksnes eespool kõneldud kahju eest hoitud, waid saame ka seda kasu, et meie umbrohu kaswamift kündmise ja äestamise waral ära rikkuda mõime, nii et wili omas täies jõus üles tõusta, edasi kaswada ja koguni umbrohtu  ära warjata ja lämmatada wõib, ühes sellega aga ka tulema aasta ette muretseb, seega et maa kobeda hoiab ja oma tiheda kaswuga päikese ära kuiwatamise eest kaitseb. Kes iganes tõu wilja külmab, sellel olgu pruugitama põllu hästi äraharimine esimene tingimine, esimene mure, ilma selleta ei maksa seemet raisatagi; kui ka põld küll hea ja rammus on, siis pruugib seda headust ja rammusust umbrohi oma kasuks. See on igale ühele ka rentnikule wõimalik, ning wiimane  ei pruugi mitte mitu aastat selle nimetatud  töö palka oodata, waid wõib juba sellelsamal aastal kätte saada, päälegi weel jaolt tulewiku ette muretsedes. Töine põhjus hea ja rohke wilja saamise juures on, nagu iga põllumees teab põllu rammutamine, see on põllule enda taime toidu osade tagasi andmine, mis wili ehk taim põllust kasmades wälja imeb. Põllumees  piaks teadma, missuguse taime toidu ollused tema põllus on, ja missugused puuduwad  selle taime toitmise jaoks, mis tema sinna põllule külwada tahab; puuduwaid jagust  piab tema siis sõnikuna sinna muretsema.  Põllumees piaks ka seda tuudma, missugustest rammu jagudest see sõnik kokku pantud piab olema, mida tema tarwitawale põllule tahab wedada, siis wõiks tema tarwilised  jaod muretseda; muidu wõib juhtuda, et põllumees annab põllule mõnda rammu jagu üleliig rohkeste, aga toist rammu jagu wäga wähe, nii et taim siiski tarwilist toitu ei wõiks leida. Aga sellest täna rääkida ei olnud mitte mu nõuu; minu nõuu oli mõne üksiku  punkti pääle põllu rammutamise asjas täna tähendada, mis rentnikudele selle poolest  tulus oleks, et nad niisugust kõneldawat  punkti täites kasu kohe sellelsamal aastal  kätte wõiksiwad saada. Sarnane punkt on ka wedela sõnikuga põllu rammutamine. Selle nime all: „wedel  sonil" arwatakse wirtsa ja kõiki muid wedelikusi, millede Väetamise ehk rammutamise  kasu sellsamal aastal kätte saada wöib. Wedel sõnik „wirtsa" nime all on elajate  kusi, mis karja aida ehk kuskile mujale sinna lähedale kokku kogub. Muidugi läheb palju wirtsa kadunuks, kui seda hooletult wajuda ja moolata lastakse ilma kokku hoidmata.  Wäga kasulik ja tarwiline on lauda juurde sündsa koha peale seesuguse tsemendiga  ära määritud auk teha, kuhu sisse kõik lauda sõniku wirtS nõnda koguda wõib, et sealt midagi kadunuks ei wõi minna. Ka tehakse sellel wiisil wedelat sõnikut, et niisuguse kindla koha sisse, nagu ülemal õpetasin, kuiwa sõnikut kantakse, kuhu tarwiline  jagu wett peale walatakse ja seda segu siis umbes nädalat wiis seista lastakse, wahete wahel ümber liigutates wõi segades. Käsuline on sarnase wedeliku sekka inimese - kodulindude ze sõnikut panna. Ka on tulus, pesu wett ja kõiksugu solki sinna juurde kallata.  Kui see sõnik nii segatud on, hakkab ta käärima, mida sellest tunnukse, et õhu mullikesed wirtsale pääle tõusewad. Kaowad need mullid ära, siis on paras aeg wirtsa põllule ehk heinamaale wälja wedada. Weel wõib ka sedawiisi wedelat sõnikut walmistada,  kui söniku wirtsa mõne tiigi- leo- ehk lohu siisse kogutakse ja sinna juure oja ehk halliku wett wooladu lastakse. Seesuguse wirtsaga on wäga mõnus heinamaad rammutaba.  Pääle selle tuleb ka sina leutuse wesi wedela föniku hulka arwata, millega heinamaad  wäga kohane on rammutaba. Rohke heina saak selsamal aastal on seesuguse rammutamise  järeldus. Poliitika ringwaatus. Peale Bismarki kantsleri ametist lahkumise  liigub Europa ajakirjanduses ühtetihti Kesk-Europa kolmeriigi ühenduse lõdwemaks minemise kohta kõnet. Ehk küll mitmel korral on ikka ja ikka jälle uueste tõendatud, kõik jääb ivana wiisi, aga sellega ei taheta sugugi weel leppida. Et see nii on, ei ole ka sugugi ime, sest kes saab tulewikus  selle kolmeühcnduse eesotsas olema? Seda küsimist ei wasta keegi ära. Siiamaale mängis Bismark esimest wiiolit, kes wõtab siis nüid ta oma kätte, kas Austria Kalnoky, wõi Jtalia Crispi, ehk jälle koguni poliitika asjadega wähem tuttaw Saksa Eaprivi? Et Lõbu ja teaduse jagu. 3 Umiltä. Düna - Zeitungi järele eestistanud J. Hell. läks ise oma tütre ja Nettaga redeli  sarnasest trepist üles. Umiltk, kes pikast ja raskest käsitööst wäsinud, magas raskeste nagu üksnes noored ja Lerwed inimesed magawad, ja ei kuulnud nende tulekut sugugi; tantsu ja mängu mürast hoolimata oli ta magama uinunud ja magas alles, kui nad sisse astusiwad, kena pääke käe peale pannud ja sirged liikmed heinade peale wälja sirutatud. Alles siis, kui hele walgus ta silmade peale langes ärkas ta kohkudes,  pimestatult  ja segaselt üles. „Mis wiga on?" küsis ta, ja mõtles kohe lehmade peale. „Netta on oma pärlikorra ära kaotanud," ütles Signoora Roosa. „Siin ta küll olla ei wõi, aga et ta rahule jääks —" Tema ei saanud oma juttu lõpetada, sest kui Umiltü istukile tõusis, ennast ümarguse  päewatanud käe najale toetas ja imestama  silmadega tulejaid waatis, meeris üks üksikweike pärli tema külle asemelt heinte seest wälja ja hiilgas lambi walgusel. Netta kargas kohe juurde ja tõmbas pärli peosse. „See on minu pärli!" kisendas ta. Signoora Roosa nägu kahwatas tuha karwaliseks ja ta waatas tigedalt ja walilt Umilta otsa. „ Tõuse üles, Umiltä," ütles ta käredalt. Umiltk tõusis püsti, tema pool paljad liikmed  läikisiwad nagu pärlid. Signoora Roosa kabas heinte sisse. Lühikese  otsimise järele tõmbas ta Netta pär- likorra wälja; lõng oli katkenud ja pärlid lahti läinud. „OH, Sina waras!" kisendasiwad naabrid  ja kõige waljumine Netta. Signoora Roosa laskis kamuli heinte peal, tema kõmast, pruunikast näost oli kõik jume kadunud. „See on wöimata," sosistas ta. Netta kisa peale jooksiwad kõik külalised pööningule. Umiltk häbenes hulga mõeraste ees ja katsus ennast ära peita. Ta ei saanud  kellegist õiete aru ta oli alles pool unine. Signoora Roosa Lõukas wiha pärast jalaga  ust ja ütles oma külalistele: „Kasige minema, häbemata narrid! Selle järele pööras  ta ennast Umiltü poole ja küsis waljuste: „Kust nad Sinu woodisse saiwad?" „Nad?" pomises Umiltä, ilma et ta wihase  perenaise sõnadest aru oleks saanud. „Mis? Mis asjad? Ma ei saa aru." „Mina saan aga küll aru," kisendas Netta pärlikorda liputades. „Sina warastasid  need ära seda ma tean nüid. Aga ma nõuan õigust. Õigust nõuan ma, signoora  Roosa! See on Teie auusa majale otsata häbi." „Ära karda," ütles signoora Roosa, „õigust  pead Sa saama. Minu maja ja selle auusus ei puutu aga Sinusse karwa wäärt, ma mõistan neid isegi hoida, ilma et Sina sarnatse loomakese käest nõuu tulen paluma. Siin saab eksitus olema kogemata juhtumine.  Umiltü, kas Sa aru ei saa? Need pärlid leiti Sinu woodist. Kas Sa neid warastasid?" Umilta sai nüid korraga asjast aru, ja tema nägu ja kael läks kohe weri punaseks. „Mina!" hüüdis ta kõwaste naerdes. „Mina peaksin pärlid olema warastanud? Signoora Roosa Teie olete nõndasama hull, kui see tüdruk?" „ Pärlid oliwad Sinu woodis Sa magasid nende peal!" „Mina!" ütles Umlta uueste, ja seisis siis nagu ära kohkunud, ja wahtis imelikult töiste otsa. „OH Sa waras! Sina walelik! Sina häbemata loom!" kisendas Netta, Signoora Roosa Teie peate teda kohtu kätte andma. Mul on õigus seda nõuda kaks pärlid puuduwad küll mu isa toob kohtuametnik»  siia." „Tee mis Sa tahad," ütles signoora Roosa külmalt ja liig uhke teda paluma, et tema majale seda häbi ei teeks. „Umilta, räägi ometi Sa näed, et need pärlid Sinu woodist leiti. Kõnele ometi natukenegi. Kas Sa ilmasüüta oled? Mina ei wõi Sind küll mitte süüdlaseks pidada, ja siiski —" Umilta kuulatas tema kõnet rahuliku, aga otsata põlgdust awaldawa näoga. „Teie wõite arwata, mis Teie tahate!" ütles La uhkelt, ja tõukas põrandal olema pärli jalaga eemale. Tema suured hiilgawad  silmad näitasiwad nagu kaks tuli terawad  mõeka Nettast läbi tahta tungida. „Mina ei Lea mis ja keda ma õiete uskuma pean," ütles signora Roosa üleni mürisedes, mis tal wist küll esimene kord elu sees teha oli. „Ma ei mõista midagi ütelda. Aga keegi ei pea minust ütlema, et ma omas majas külalisele õigust keelan. Õigus jääb õiguseks. Umiltä pane riided selga. Netta Sari, kutsu oma isa ja minu mees siia." Tund wenis tunni järele mööda, ja ilm hakas juba koitma, aga nõuu pidamine, jagelemine  ja waielus ei lõpnud ikka meel. Umiltü oli nii uhke, kui mähe wõimalik, waa- LaS üksnes suure pölgdusega töiste peale ja ütles ainult: „Arwake, mis Teie tahate!" Netta ei tahtnud omast õigusest mitte küüne musta wäärt järele jätta, ja tema nõder, aga kättemaksmise himukas isa oli ka tema nöuus. Kui päike üles oli tõusnud, tõi ta kohtu pealt kaks kohtu teenert, kes Umilta mangi pidiwad wiima. Signoora Noosa istus ukse ees ja nutis kibedaste. Seaduse sulaste jalad polnud meel enne iialgi tema ukse läwe üle saanud, ja suur häbi ning raske teotus langes nagu raske nuhtlus tema kaela, et tema oma ümardaja,  üks noor lapseke, kes wiis aastat tema katukse all maganud ja tema leiba söönud, häbiga tema majast ära pidi minema! Tema süva läks Netta wasta kõmaks kui raud. ~Seda häbi poleks tal tarwis olnud meile teha," ütles ta oma tütardele; „meie oleksime  asja oma wahel ära õiendanud; nuhtlemise  oleks ta minu hooleks wõinud jätta, La on ikka üks halastamata, kõma südamega  tütruk. Pärlikord on tal käes kahe puuduma pärli asemele oleksin ma talle uued ostnud, mis ta meel tahab? On üks tige, armuheitmata madu." Senikaua sammus Umiltü kahe möegamehe  wahel läbi wiinamägede ja oliwi puu salkade ikka wangimaja poole. Kui need tema käest pärisimad  milleks  neil õuguse järele küll luba ei olnud —, wastas ta külmalt ja karmilt: „Mina 'pole tema pärlid wõtnud; ütelgu töised, mis nad tahawad." Ja seaduse sulased tähendasiwad teda kui wastutõrgujat oma weiksesse raamatusse ja wastutõrkuja oli ta tõe poolest. Pärlid oliwad tema külle alt leitud ja tema salgamine polnud muud kui wastutõrkumine.  Sealse seaduste järele kaebati kohtu ees uueste tema peale ja paari tunni pärast tehti tema wangipanek otsuseks. Weike kohtumaja linnakeses, kuhu Umiltü wiiti, on üks neist kenamatest maa peal hoolega koristatud, wiinapuu wäätidcga ümbertringi  kaetud, mille wahelt kenad rohüised aknaluugid wälja paistawad; wärske, magusa lõhnaga õhk moolab läbi linna uulitsate  ja uste ees istusiwad noored tüdrukud, kes õlgedest kübaraid punuwad. Kohtu teener nagu mõni wäljawaht olewat, ja lahke kirjutaja  on jälle metsasaksa moodi. Ameti talitusel on ta wäga kardetaw mees, kes inimesi  kirjade läbi kohtu ette laseb kutsuda ja neile nuhtlust kirja paneb; aga kui ta oma weikse kaherattaga wankri ja halli hobusega sõitmas käib, siis ei karda teda keegi; ta on'gi tõe poolest õige lahke ja pehme südamega mees, kes kõigest hingest kahetseb, kui ta waheft mõnda seaduse teelt eksinud tuttawat puuri peab pistma. Sellegi pärast ei olnud inkwisitsioni kohus kristliku usu kannatajatele iialgi suuremat hirmu teinud, kui Umiltü seda kena kohtuja  wangimaja nähes tundis, kuhu teda sel kenal sume hommikul wiiti. Mis taheti seal temaga teha? Ta ei teadnud seda. Ta ost weikseist viltidega jutu raamatutest legenud, et wangid hirmsat piinamist pidada kannatama.  Tema nägu oli kahivatanud nagu surnul, aga muidu ei awaldanud ta millg: kombel seda hirmust kartust piinatud saada, mis ta werd südames ja soontes taretama pani; tema uhke suu oli köwaste kinni pigistatud ja tema keha ei wärisenud sugugi. Kell oli üheksa ja kõik ümberkaudsed sepad,  waarimeistrid ja õle palmitfejad ja nekauplejad tuliwad uudise himust . ,