Saarlane Uieiildine poiitika ajaleht Naa- ja linnarahlvale UW w sv Teisipäewal, 8. Septembril 1898. XV. aastakäik maksab! Pooles aastas. . . I „ II „ Ilmub igal Knresaares KaubaunlitsaS nr. >7 Suur rahukonwerents ja ajakirjandus.  Suure «vaimustusega wõtawad Wene ajalehed arvaldust rahukonwerentsi kokkukutsumise  üle masta„Nowoje  Wrsmja" kirjutab: Lääne Europas  antakse sellele konwerentsile wist «sõjariistade  mahapaneku" konwerentsi nimi. See nimi ei oleks aga konwerentsi ülesande kohane, nagu kirjas on ette pandud. Europa ei wõi sõjariistade mahapaneku pääle meel mõtelda; aga ka esimene samm sõjamäe koormatest «vabastamiseks oleks juba Europale  kasulik. Selle konwerentsi tegelik tagajärg  on see, et selgcste näha saab, kuidas Europa selle küsimuse kohta mõtleb. Igapidi jääb see aga Europa ajaloosse tähtsa sündmusena seisma, et meie aastasaja  lõpul kohe pääle Hispania-Amerika sõja Wene Keiser haritud maailma üleskulsus, üleüldise rahu pärast nõu pidama, et riigid ja rahwad asjata kulukoormatest pääseksiwad. , Peterb- Wedomosti" nimetab seda Kõigekõrgemat  ettepanekut „praeguse «valitsuse kõige ilusamaks ehteks-" Pää wäärtus on temal selles, et mitte paljaid kõnekäündusid ei tehta, waid tegelik abinõu ette antakse: konwerentsi kokkukutsumine„Nowosti"  arwab, et suurte sõjawägede «vähendamine mitte riikide söjajõudu ei «vähenda;  seda on Amcrika Ühisriikidest näha, kes ialgi sõjamäe pääle rõhku ei pannud, aga tarwilisel korral wägewa maa- ja meremäe  sõtta saatis. „Birsh. Wed-" ütleb: Enne jäime meie Europast maha, läksime tagurpidi, aga «vabastaja  Tsaari Aleksandri II- uuendused seadsiwad Wenemaa kõikide haritud riikide ritta- Nüüd on Wenemaa käes kord, neist wcel ette astuda ja päälegi niisuguses suures küsimuses, kui igawene rahu on, mida kõik maailm nii igatseb, sest et ta milliardid raha ja enamisti iga aasta inimeseohwrid fõjajumalale Marsile peab tooma. Wgljamaa ajalehed on ka üleüldse rõõmuga  seda rahusõnumit «vastu wõtnud, ehk küll enamisti igal maal neid hääli kuulda on, kes selle juures kahklcwad, et sellest ettepanekust midagi tegclisele elule wälja woiks tulla. Skandinawia ajalehed ja riigimehed on wäga rahuaaie poolt, aga iitlewad, et ainult  suurriikide sõnal selles asjas midagi mõju wõib olla- Rootsi wälim- asjade minister arwab, et kui keegi suudab niisugust  ettepanekut õnnelikult läbi wiia, siis otse niisugune walitseja, kes mitte parlamendi  läbl ci ole seotud ja wcel suuremate  sõjale walmistustega wõib ähwardada, kui tema ettepanek korda n lähe. Inglise ajaleht „Times" arwab seda ettepanekut  paljaks armsaks mõttekujutuseks, aga selet'b, et selle täide saatmine Inglise rahupolitikale ainult kasuks mõida olla. Juba paljas Wene pooline ettepanek olla tähtjas rahwastewaheline sündmus, mis kui temal ka mingit tegelist järeldust ei oleks, Tsaan ja tema riigi nimele jäädawalt  auu toob- „Daily News" nimetab seda ettepanekut suureks teoks, mis Wenemaale  terme inimesesugu poolt tänu toob. Leht tuletab meelde, et Balfour 27. Juli istumisel ühe rahuliiga poolehoidja küsimise pääle, kes walitsuSte poolt on sõjariistade mahapaneku asjus midagi ettepanekut tulnud,  waStas : „Niisugust ettepanekut ei ole olnud, ja mina ei usu ka mitte, et neid mingi tagajärje lootusega wõiks tulla." „Standard" arwab, et jätku Wenemaa. oma politika ajamine Hiinamaal seisma, küll siis rahu saadawat- Saksa -valitsuse poolametlik leht awaldab  juhtkirjaga „Maailma rahu" ja ütleb selles, et see rahukonwerentsile kutse Saksamaal  sooja ivastuwõtmist leidwat. Kui kuidagi wiisi wõimalik on rahu wähemate kuludega alal hoida kui praegune kaua rusuw sõjamäe koorem, siis wõtwat Saksamaa pakutud käe häämeelega -vasta- Ka Austria Saksa lehed on üleüldse sõbralikud  rahumöttele, aga arwawad Austrial wõimata olewat, oma sõjawäge palju mahendada,  sest et riik oma mitmesuguste rahwastega  sõjamäe abil kindlasti tuleb üheS hoida. Ungari ajalehed on aga õige -vaimustatud selle rahumötte üle ja nime Wassiili Tscherepow. Keiser Pauli I. elust ajalooliku teaduste järele kirjutanud H. von Lankenau järele A. S. Kui tema õnnis ema teda kui last aadeli katedikorpusse saatis, andis ta seda önnetukatit,  nõnda kuidas ta seda nimetas, pojale tee pääle ühes oma õnnistusega kaasa ja temale pühalikult käskinud seda hoida, üksnes siis pruukida, kui kõige suurem häda, kui üks must päew õnnetumal kombel saab tulema, (nõnda oliwad õndsa ema sõnad) See tukat oli isast pojale paigale pandud, sest et ta temale alati õnne oli toonud. Truult oli Tscherepow seda noomimist meeles pidauud  ja kallist kingitust kuni tänini hoidnud. Nüüd wõitles ta enesega. Kas ma peaks julgema teda ... Oi, mikspärast mitte? Ta on ju ometi minu „õnnetukat," kes meie suguseltsile ikka õnne on toonud, ta peab minule ka õnne tooma ... On ta seda tõesti, siis peab tal see ka weel praegu juures olema. Waatame järele," mõtles ta, kunas laua peal kuld käest teise jooksis. „Kuidas oleks siis kui ma oma „hollandlase"  (nõnda nimetas ta seda õnnetukatit) kallikese õnne pääle wälja paneks?" hüüdis tema sisemine hääl, ja selle juures mõtles ta Elise pääle, kes tema kindrali krahw Karitonowi tütar oli ja praegu keiferinna juures kojaneitsina teenis, keda ta palawalt armastas ja nagu näha, tema madalast sei- suscst hoolimata kaunis lugu pidas. „Tema on ja ka üks õnne laps. Mina saan oma kuldtüki ärtu emanda peale wälja panema ... hää õnne pääle!" Tscherepow tõusis üles„Müd,  mu wägimees, näita oma wõimu, too mulle õnne," ütles ta tasa, kunas ta maimu silma ette kahwatanud, sirge neiu kuju, sügama mõtlema silmade ja peenikese aristukratlilu pilkudega astus, kes esimese waSta tulemise silmapilgust saadik mitte enam ta meelest ci tahtnud kaduda ja ikka tema südant kõwemine tuksuma pani- Pange tähele, ütles ta mängu laua juure astudes. See kuldtük ärtuemanda püüle! Ohoo! südame emanda peale?! hüüdis temale üks ohwitser julgeste naerdes waSta. Aga meel sinna juure: kui teie teaksite missugune  ta meel on! Kui see ka mitte õnne ei too . . Aga kui ta truutumaks jääb, kuidas siis ? Mis? Tema truutumaks! Andke kaardid wälja, obcrst, andke wälja! Äkitselt, sellsamal silmapilgul, kui päämees hakata tahtis, sai wäljaspool ruttu ukse peale koputatud. Mäng jäi korraga seisma, kaardid kadusid laua päält ja kullahunikute  pääle sai paar laua-rätikut wisatud. Õnnetukat rändas praporftschiku Tschcrepowi  kotti tagasi. Üks ohwitssridest tegi ukse riimi lahti. Ukse läwele ilmus söögimaja  pois ja tema taga oli ühe kaardesoldati  kuju näha. „Mis teie lambapead eksitate meid!. . . Mis säül peab olema? Siin on see soldat wastas pois, > — ta küsib herra praporftschiku Tscherepowi järele, ta ütleb, ta olla tema juures korteris käinud  ja ei olla teda mitte käte saanud, siis olla ta teda siia taga otsima tulnud, kuhu teda juhatatud. Kust Sa tuled, kes saadab Sind? küsis adjutant soldati käest wihaselt. Kõrge aulise, krahwi Karitonowijuurest,  teadustas soldat, Teile auulisele üks pilet. Selle juures tõmbas ta kokkumurtud,  oblatiga kinni pantud paberi taskust wälja. Tscherepow tegi pileti lahti ja wiSkaS pilgu käe kirja peale. See oli ühe naisterühma  oma. Minu taewas! Kas see on wõimalik . . . tema! Mis see peab tähendama? mõtles ta wärisewa südamega ja nähtumalt nagu neid ridasid ära neeldes. Nad olid Prantsuse keeles kirjutatud järgmise  sisuga: „Papal on Teile midagi tarwilikku awaldada,  ja nõnda kuidas Teie teate, et ma mõnikord priitahtlikult tema sekretäri rolli mängin, siis tötan ma tema soowi täites Teid paluma, õige pea meie juurde tulla. Kui Teie mõtlete minu rahwalikku ülikonda kiita ehk laita tahta, mida ma eestulewal kroonimise pidul kandma saan ja emand Ksawiir minule praegu selga passida toi, siis ruttage. Minu taewalik ingel, minu tuwikene! Tscherepow oleks pea rõõmu joowaStuseS waljusti karjuma hakkanud. Ta pistis pileti taskuse ja jooksis meeletumalt uksest wälja.