Ei ole „paraja" ega täielise joodiku wahel mingitsugust wahe piiri; kõik joodikud arwawad endid „parajat" olewat. Kui meie kõik Saarlased üks haawalt läbi küsiksime, küsides: „Kas sa oled joodik?" siis ei leiaks meie neid mitte palju, kes ütleksiwad: „Jah, mina olen joodik!" Ometi näeme meie joodikuid kõik kohad täis olewat. Kust see imeline nähtus peaks tulema? Eks ta sellest tule, et keegi iseennast tunda ei taha. Teisi nähakse küll joobnud olewat, aga ennast mitte üks kordgi. (Pooleli.) ümber. „Sa pead kõik saama, linnud ja puurid, ja mind ennast weel pääle kauba, kui sa tahad ja mind tarwitada wõid mitte üksi kahe, kolme päewa, maid niikaua aja pääle, kui sa tahad; küll ma nõnda kaua ootan, kui jälle tagasi tuled, kui see ka kolm nädalit peaks wältama! Sa arwad, et meie sind mitte Mäel-Jnn-orus ei tunnud wõi sinust kuulnud, kuidas sa Baierlaste nina oled keerutanud? Wõi ehk ei teadnud kuidas oma isa wangist ärapäästsid. See oleks palju parem olnud, kui sa oma nime kohe mulle oleksid ütelnud." „AH, juba möödas kõik," ütles Priidu rõõmuga. „Ja kas ma wõifin siis seda ette teada, et sa ka üks isamaa armastaja oled? Kui ma nüüd sulle kohe oleksin õigust rääkinud, ja sina üks Prantslaste sõber oleks olnud, siis oleksid sa mind ju äraannud  ja sellega oleks kõik kadunud olnud! Usu, aga maata ette, keda sa usud, ütleb minu isa, ja ettewaatus ei ole weel kellegi inimesele kahju toonud. Mõtle aga Natsi pääle! Oled «ist temast juba kuulnud, missugune ta on!" »See häbemata narakas, isamaa äraandjal"  kiristas wõeras poiss ja tõmbas käed rusikasse, kuna endine wihapuna jälle vausse tõusis. „Kui ta aga minule kord tee pääle ette tuleb, siis on temale tema unimane leib küpsetatud!" «Mina mõtlesin temaga juba kord nõnda," AKs Priidu, „ja palju ei puudunud, siis oleks tema wiimane leib juba küpse olnud, kui ta hirvlsaSte karjus, nagu oleks mõrtsuka tuli, lahti olnud, siis, kui meie minu isat Vangist walja tõime. Tema tund saab pea lööma ; sest ses tuleb temale kõik korraga  kätte, mis ta on Anud, kas head eht kurja. Aga nüüd ütle mulle ka, kes sa ise õietigi oled, ja mis su nimi on, ja kust ma sind ülesleian, kui ma Salzburgist  lindudega jälle tagasi tulen?" „Mmu nimi on Johann Steinhauser ja olen Jmst'ist," kostis wõeras pois. «Siinsamas wõid sa minuga jälle kokku saada." «Aga kui Prantslased minu käest linnud ärawõtawad, mis siis?" küsis Priidu. „SiiS ma toon Jmst'ist teised jälle," wastas Johann. „Ja kui ma oma isandale  seda kõik räägin, kuidas neist ilma olen jäänud, saab ta juba sellega leppima." „See on siis hea, kui see kõik nõnda on," ütles Priidu, „siis pole muud, kui hakkan rändama. Lindude pärast ei ole sull tarwis karta, küll ma nende eest muret pean." „Hea küll," kostis teine. „Aga kas tead, sa pead oma wammuse seljast ärawõtma  ja minu jäu jälle selga panema, ja kübara nõndasamuti, muidu tuimemad nad sind kohe, et sa PaSseijerift oled ja mitte Mäelt-Juu-orust. Ja meie oleme ka pea ühte nägu, mis seda julgemaks teeb." „Ja, see on üks wäga hea nõuu sinust," ütles Priidu „seda ma ei oleks teadnud mitte mõtelda." Mõne silmapilguga oli Priidu teiseks muudetud. „Nönda ei wõi sind äratunda, et sa see ehk see oled," ütles Johann. ~Sa wõid nüüd üsna julgeSte Prantslastest  läbi minna, ilma et nad sind keelakfiwad."  „Ma mõtlen ka," wastas Priidu, ..aga üks asi on meel, mis ma kohe pean korrale seadma, et seda julgem wõiks olla." Ta wSttis Hosftrift antud kirja ja pani puuri sisse kahe põhja wahele. „So, siit ei tea teda keegi otsida," ütles ta, „ja mind wõiwad nad peast kuni saluni läbiotsida,  ei saa aga midagist leidma. Jää siis nüüd Jumalaga, Johann. Paari päewa pärast ehk näed mind jälle, kui Jumal tahab. Aga selle üle rõõmustan ma ennast wäga, et sa ka üks' tubli Tiroollane  oled; seda ma tahan Andreas Hooserile  rääkida." Mõlemad raputasiwad üksteise kätt ja Johann seadis puurid Priidule selga, andis weel mõne õpetuse temale kaasa, kuidas lindudega ümbcrkäija ja saatis teda siis minema. Aga ise jäi ta wõeraStcmajasse  senikaua ootama, kuni teine tagasi tuleb. (Järq tuleb.) Isamaalt. Kuresaarest. Ära lenna kõrgemale kui tiiwad kandwad! Mõne nädala eest tuliwad seia paar „kuulsad" Eesti kunstniku ja andsiwad Eesti seltsi ruumides mõni õhtu etendust, mida meie ka hiljuti heaks arwasime, nagu lugejad nägid. WiimakS andsiwad nad ka Hotel „Osilia" aedaS oma etendust, mida ka peenemad inimesed oliwad waatma läinud. Efite astus kunstnik ette ja tegi mõnda tükki kaunis hästi, kunas mõni küll näitamise wäert poleks olnud. Noh, pärast aSiuS „kuulus kunst laulja" ette. Küll peab tõega ütlema, et suwi õhtul wee lõikus konnad parem laulwad kui see mehike, siis weel saksakeeli mida koguni ei mõista. Kõige naljakam oli meel ühe lauluga: esimise salmi sai waewalt läbi, siis Mli sõnade puudus korraga kätte. Küll kratsis mees kõrwa tagust ja mõtles mõtles, wiimakS ütles: „Jch hab' vergessen." Waatajate seas oli kuulda: „MiS tarwis see ka kusagile üles astub, kes midagi ei oska!" Selle „!aulja" kohta oleks küll soowida, et ta nii wa' mõistlik mees oleks, kas kirme ehk labida kätte wõtaks ja auusasti oma leiba teeniks, aga mitte üht kunst asja nii ei teutaks. Teise kohta ei taha ma suuremat ütelda, kuid mõned wäikesed wead maha arwata, teeb ta omaS sündinud Eesti keeles kaunis hästi ja kiirelt. Sellepärast siis armas „kuulus nalja laulude laulja", ära lenna kõrgemale kui tiiwad kandivad! Wäga oleks soowida, et meie linnast mõned ropud ja mustad kõrtsid saaksiwad hoopis ära kautatud, nagu praegus turu ligidal üks on, kus wäga rohkest mitmesugust paha haigusega inimest elutseb. Hiljuti oli üks auuS talumees kogemata senna sisse läinud ja ööse maganud, kunas teisel homikul juba oma häda tohtrile kaebama pidi minema. Ülepea on see nii must, ropune ja haiseb, mis meie linnale küll suureks teutuseks tuleb arwata. Meie tubli politsei ülewaataja on nii mõndagi head kordust siin teinud; sellepärast oleks wäga soowida, et ta kord terawamad pilku ka selle paha koha pääle heidaks. Kõik linna rahwas saaksiwad talc tänulikud olema. Meie wäikcne ilus Kuresaare linnake hakab juba päcw päewalt omale leina riideid selga tõmbama. Kõik ilusasti haljendawad puud ja põesad lähemad kollasemaks, lehed langemad ükshaawalt  maha. Wõerad külalised lähemad trop tropilt minema ja ütlewad: „Jällenägcmiseni armas Kuresaar!" Lacwa sõidud lõppemad ka pea ära ja meie ei saa enam nii hõlpsasti wõeramaalistega  kokku. Ka meie omad linna neiud ja peiud, keS meile küll iluduseks seia peaksiwad jääma, teemad tümad lahti ja pisimad lendu. Mõni, kes tahaks heameelega siin olla, peab juba teiste järele ka tegema ja omast kodumaast karmalt ja kahetsedes lahkuma. Ja jah, sügise hakab pea tulema ja sellega jälle necA — igawad ja pimedad õhtud, siis on kõik wäljaspoolne rõõm ja lust kadunud. Pole meil siis enam rõõmust linnu laulu ega muud sellesarnast. Jae jumalaga sa lõbus, kallis suine aeg ja tule jälle meile pea oma iludusega! Rõõm mus sõnum. Kuresaarc karskuse  seltsi põhjuskirjad saiivad nende päewade sees ülemalt povlt kinnitatud. Kuresaarc kodanik Th- Haak on luba saanud, päcwapildi-koda awada. Walljalast. Pühapäew, 28. Juulil oli meie kogudusel tähtjas päe w. Saaremaa praost, Winkler käis Püha koguduse õpetajaga, oma ameti kohust mööda, ome wendi waatmas ja nende elu ja olu waimulikuis asjus järele kuulamas. Juba laupnew olid kõik koolmeistrid ja rotmeistrid kiriku mõisas koos, kus neilt kõik kohalise rahwa head ja wead järele päriti, kas kõik ka ristiinimliku seadust mööda, ausasti elawad, pühapäiwi pühitsewad  jne. Pühapäeival oli kirik üsna puu-püsti" rahwast täis, mida praosti herra ka heaks kiitis, kui see aga paljas wäljaspidine kombe ei oleks. Jutlust pidas esite meie oma armas õpetaja Blossfeldt ja pärast praost Winkler, kuS wiimane koguduse headusi ja wigadufi seda mööda nimetas, nagu neid tale ennem räägitud oli, mida aga meie siin kõiki ei hakka nimetama, ja maenitses rahwast ikka Jumala sõna armsaks ja kalliks pidada ja oma elu seda mööda ajada. Pärast Jumala teenistust oliwad need noored inimesed, kes meie praeguse õpetaja ajal leeris oliwad olnud, altari ees kostmas ja lugemas. Esmaspäew olid ka mõningad kooli lapsed, nimelt kihelkonna, Kogula, Röösa ja Sakla walla koolid kiriku mõisas katsumisel.  —IL—  Heinatöö on kõik malmis, mis s. a. esiotsa heade ilmade läbi hästi jõudsasti edenes. Rukid on ka kõik suuremalt jäult leigatud, mille saak lootuse järele keskmine saab olema. Nõnda ei ole siis seekord meie WaljalaStel kedagi suuremat wäljapäälist tööd. Suiline ja sulane ootawad rihalas sarja juures tuule tulekut ja waatamad tolmuste silmadega teine teise otsa, kuna peremees toas kolde kiivil aeg ajalt puid ahju wiskab ja Waiksel õhtul. vaikse õbtu üõlmas liigub Tooäns bella õilmena; rüppes kiigub >Vaaia pügul koäamaa. Lus koi ä ööplk beli-luZu Taalis üalja oksa pääl, mängis örusm suga Löömu-rikkalt käsi käel. Lüüä on saatus ssäa i-aäa Hämaruse külma vii ml, Li ta ilul vöreläaäa .lõua ükski vägi siin. Tooäe läinuä päikse kiireä, Taeva servas lislkvaä veel. Luuas jälle koiüu püreä, Täikvaä elu öilmetel. Lriius, nuütl küll siuu sära Iliügak Me ilmamaa, Lga kus veel puuäuä ära, On su väärtus lõpmata! L. T kstk. 55 35, Saarlane 1891