Saarlane tks s. Teisipäewal, 13. Januaril 1893. X. aastakäik. maksab - Posl-s «asta, T ~ LS .. Ilmub igal toifipcdott?crt. ..Saarlase" toimetus ja wälzaandinine Kuresaares kaubauulitsas nr. 17. Kirjad kZiwad: Saarlase toimetusele. KurefaareS. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab kop. UU Uleiiliiliic xolitilui ajaleht maa- ja linaarahiaalk. UU Õigus. See lühike sõna on küll seda mäert, et temast paar sõna auustatud lugejatele saaks kõneldud. Seda wõiks üks hästi koolitatud ja kõrgesti haritud mees palju paremine seda tehja, aga et seda kuni seiaajani weel keegi teinud ei ole, siis katsun mina oma koolimata  pea ja õppimata käega sellest taewalisest  taimest mõned kehwad reakesed paberisse panna ja palun neid, kelledel sellest rohkem maimu andi on, et nad siis mitte kohe minu püüle tormi ei jookseks. Õigus on küll üks lühike ja lihtne sõna; kui kergest on ta suust mälja ööldud ja nõnda sama ka unustatud, aga temal on üks sügaw tähendus, üks taewalik aimdus. Onnis on igaüks, kes seda sõna selleks pühaduses ja tõsises tummas tunneb ja ka täidab. Õnnelik iga riik, õnnelik iga rahwaS, õnnelik iga maa ja õnnelik iga pere, kus õigus aset on wõtnud. Õnnelik iga wald, iga selts ja kokkuühendus, kelle pea siht ja eesmärk on õigus. Sellepärast on ka maailma riikide mäletsejad  seda ära tundud ja hoolega silmas pidanud, et õigus iga riigi ja rahwa ainus headuse hallikas ja alus põhi ehk nurga kiivi on, kelle püül üks riik kõige kindlamine  kinnitatud seisab. Kus õigus asub ja elab, sääl on ka rahwa käekäik hea ja lõbus, sääl kaswab ja kosub iga rahwas otse filmnähtawalt, ihu kui ka maimu waranduse poolest, kunas sääl, kuS üle- kohus ja korratu elukord walitseb, kõik ülekätte ja raisku läheb. See sõna „õigus" on küll sagedasti rahwa suus kuulda, aga omades tegudes ja igapäewases töös ning talitustes ja oma kaaselanikudega koos elades, näitab nii mõnigi selle sõna sagedasti pruulija, et ta oma suuga küll seda taewa lille taimekest puudutab, aga tema südamest on see hoopis kaugemal. Kui õnnelik, armas, lõbus ja lahke, kui südant sojendaw ja tundmustes elaw, on see mõte, see armumine, kui meie endid tunneme nii elawad, et ikka õigust püüame tehja, õigust armastame, ega iialgi oma kaaselanikudele tunda ei anna, et meie õigusest oleme ära taganenud ja ülekohtule ruumi annud. Oh, kui sageli juhtub meie päiwil silma paistma, et need kes otse õigusele peawad elama ja seda peaksiwad toetama, need seda üsna oma jalge alla tampiwad, surma hoopi andes, nii et õigus mitmekord ülekohtuks  on muudetud. Näituseks: Õigus ja seadus seadis kellcglls  waese lapsele wöörmündri ehk eestkostja,  kelle kohus on selle üle walwada, et waese lapsele ei saa liiga tehtud, ehk et tema pärandus, mis temal ta wanematest pärandada jäi ja tulud, mis sellest sisse tuleb, ka tõeste tuludeks jääb ega mitte kuludeks. Aga keegi, kelle kätte see pärandus  tarwitada ehk hoida anti, tegi eestseisjale  natuke meelehead ja sellega oli õigus surma hoobi saanud. Waese lapse waraga käidi ülekohtusel kombel ümber, nõnda oli õigus kadunud ja ainult ülekohus jäi weel waesele lapsele meelituseks ja trööstijaks. Mõtelgu see, kellele õigus on antud, waese lapse üle walitseda ja tema eest hoolt kanda, et ta ka selle eest kord peab aru andma, kui küll mitte siin, siis ometi teises ilmas. Sest kui meie ristirahwas usume, et meie usul tõe põhi all on, siis peab see meid ometi suudima õigust pühaks ja auu sees pidama. Sellepärast, armsad Saarlased, püüdkem ikka õigust, seda kõrgemate maimude waimu annet armsaks ja kalliks pidada; kui meie tahame, et meie kaaselanikud, meie ilmalikud  ülemad ja wanemad meitest peaksiwad lugu pidama ja meid õiguse osaliseks arwama, siis olgu ka meie püham püüe ja ülem hoolitsemine, et meie õigust teeme sõnas ja tegudes. Ka wana sõna ütleb: „Mis sa tahad, et teised sulle peawad tegema, seda tee sina enne teistele." Õigus elagu ja kaswagu! See olgu nüüd uue aasta algusel meie südamete ja meie majade päälkiri. Seda tehkem kõik terme rahwas, seda tehkem kõik üksikud rahwa liikmed, ülemad, alamad, rikkad ja waesed, kõik olgu õigusega ehitatud, siis edeneb rahwa elu headus ja taganeb toorus. NÜAi. Öigus wöidab. 2 ° " C. G. Kuule mind, ütles tema, kui meie mõlemad mu isa maja mahajätsime, wötsin ma üht raud kastikest ligi, kelle seeS kõik tunnistused minu seisusest ja sündimisest oliwad. Ma olen seda truuiste hoidnud, Anton, mitte minu pärast, sest minule ci olnud tagasiminek isamaale enam wõimalik; ei, üksnes see mõte, et minu järeltulijad seda ükskord pruukida wõiksid, ajas mind, seda hoidma. Tacwale olgu tänu, et ma nii ettewaatlikult kauplesin. Minu poeg, mu armaS, pisuke Hugo tema wõib seda kasu maitsta, keda see kastike temale saadab. Kui tema täie - ealine on, Anton, siis anna need paberid tema kätte ta sureja isa õnnistusega. Jutusta temale minu õnnetusest, palu teda, et ta armastusega  minu päale mõtlcks ja minu mälestust mitte ei wannuks, mii teda minu isade lossi, kelle õige ja tõsine pärija tema on. Need paberid on wastupanemata, Anton, midagi ei puudu sääl, mis minu ehk mu pojasse puutub. Ta saab ükskord rikkas, wagew ja õnnelik olema, MMsee on see troost ja manna, mis minu kibedat surma-peekrid magustab. Anton, sõber, truu seltsimees minu walus ja waewas, sa ei saa mind mitte petma! ühe sureja isa palmid mitk unustama! lialgi, iialgi! ma wannun sulle seda, Hugo! wastas Anton, ning tõstis kat kui wandeks. Ka pärast sinu surma saan ma sulle truu olema sinu poegas. Kus oled sa seda kastikest hoidnud, Hugo? Ma saan teda hoidma, kui oma silmatera! Pane oma kõrw õige minu suu ligi, Anton, ümises kapten. Keegi ei tohi seda saladust kuulda, kuid sina üksi. Anton tegi seda nõnda, ja tasa rääkis Hugo edasi: Kui sa Tartuga tagasi oled läinud, siis mine kõikidest minu tubadest läbi, kuuni sa miimase ukse juure tuled, mis minu abikaasa surmast saadik lukiUud ning mitte enam lahti tehtud pole. Wõti on meres, ja kes senna kambri tahab tungida, peab wägiwallaga seda ust lahti murdma. Murra teda, Anton, ma luban seda sulle, jah ma soowin ning sunnin seda; sest sääl kambris seilab see kastike, kellest ma rääkisin, minu armsa poja pärandus. Minu kalli abikaasa pildi taga leiad sa üht kappi. Üks weder, terawama silmale leidmata  lukutab teda. Katsuja käsi peab teda leidma. Üks maike kõrgendus tähendab teda. ÜkS surumine selle pääle teeb ust lahti ning sa leiad, mis sa otsid: seda kastikest, kallid teemandid ja kulda. Ma panen kõik usaldades su kätte, et ma tean, et sa minu pojale isa asemel oled. Taewas õnnistagu sind su tõutuse eest, Anton! Sa oled mulle surma tundi kergeks teinud. Weel kord lubas Anton seda ja seletas plaani, mida ta tulewiku tarwis rutust wälja arwanud oli. Tema tahta, ütles ta, salaja seda saart Hugoga maha jätta, Euroopa tagasi pöörda, ning sääl ühes suures rahwast rikkas linnaS nii kaua wagusi ja marjul elada, kuni selle poist wanaisa surnud oleks. Siis aga tahta ta Hugo ja selle kastikesega kodumaale ruttada ning mitte enne puhata, kuni pisuke Hugo kõik oma päris õigused ja seisust kätte saanud  on. Kapten oli kõigega rahul; ta õnnistas sõbra, ning kinnitas temale ikka uueste tema poja eest hoolt kanda, kuni miimaks surm ta silmad kustutas ja muretäis  südant igawsse rahuse wiis. Maga rahus, Hugo, ütles Anton, ja surus pisaratega surnu silmad kinni. Sinu elu siin ilma pääl oli kole ja rahuta; andku taewas, et sa sääl rahu leiaksid, keda sa siin asjata otsinud oled. Anton langes surnu körwa põlwili ja palus üht lühikest palwet tema hinge eest. Siis tõusis ta üles, wõttis surnu külma käe ja rääkis: Weel kord wannun ma sulle, Hugo, et ma sinu pojale truu isa tahan olla. Kui surnute maimud elawate südameisse  waata ning nende mõttid lugeda wõiwad, siis tead sa nüüd, sõber, et pisuke Hugo mitte mahojäütud poole. Wiimast korda kummardas Anton ennast kapteini poole, surus üht musu ta kahwatand  palge pääle. ja läks siis, pea kurwalt rinna pääle wajund, kajüütist wälja.