Saarlane lls 40. Teisipäewal, 2. Oktoluil 189 l). VII. aastakäik. maksab: Ilmub igal 5-urasaarcö nr. 17. maksab A kox. UU Nieiiidntt pslltiilk kjnieh! MM- jg linullrahlvllle UM Hoijatuseks „tagarääkijatele". Meile saadetakse järgmine kiri: Juba jälle pean ma sule kätte wõtma ja „tagaklatsijaid"  taltsutama hakkama. Ma ei tea ütelda, kui mitmes kord see juba mull kirjutada on. Minema kordne kirjutamine  tegi nii mitmele kibedat peawalu, üks wabandas ennast, teine jälle ennast, kunas ometi igaüks teab, kes need „kahekcelelised"  tantad siin linnas on. Selle järele oli nüüd ligi pool aaStat üsna rahu, aga juba hakawad nad nüüd jälle tormama, nimelt wene-knlns on nad üsna pööraseks läinud. SM on neid rohkest koos, kus nain rvahest niisugust häbemataid juttusi ajawad, mis kuskilt päralt pole; mõnda wannuwad nad nii kurjal kombel, et häda kuulata, ja meel neid noori inimesi, kes kellegile kurja pole teinud, ega neid tantaid ilmaski pahandanud. Ei tea, kas see mood teistes suuremates linnades ka nii maga päewakorral on kui siin? Ma arwan küll tõesti mitte! Sest külap oleks siis wahest teistes ajalehtedes ka neist kuulda olemat. —> Oh, küll on üks hirmus asi see tagarääkimine! Kui mitmed lähemad selle pärast kauaks ajaks tülisse; kui mitmed wahest ka karwupidi kokku; aga igakord on tülitsejad ise ilmasüüta, sest see kõik juhtus manade lobanaiste läbi! Igakord, kui nemad kellegist sandistc räägiwad, siis on wiimane sõna ikka: „Ära sa aga seda taie ette räägi, sest siis läheb tüli lahti!" Noh, kui see sõna juba kuulda on, siis on juba teada, et see jutt walc oli. Hilja aegu juhtusin ma kogemata ühte kohta, kus teises toaS üks manade tantade konwerentZ parajast koos oli. Et ukse taga kuulmine küll üks paha asi on, aga sellegi pärast tahtsin ma ainult natuke kuulata, kellest see jutt pidi olema. Juba paarist sõnast sain ma aru, et mina macnckcnc ise nende juttu nööriks olin. Kuulasin meel natuke aega, aga siiZ läks mull kops üle maksa ja ma tulin sõna lausumata toast wälja. See jutt, mida nad ränkisuvad, oii niisugune, mida keegi ristiinimene läbi tehja ci wõi; see oli tõeSte üsna häda kuulata. Selle paari minuti sceS, mida ma kuulsin, sai kolm korda seda sõna üteldud:  „Jumala pärast, ärge seda tale ette rääkige!" - Oh ma ütlen: Teie manad memmed! Kas teie ei haka endid ükskord pisut parandama  ja noori inimesi rahule jätma, kes sugugi teie tee raja päät ei ole! Mis saate teie sellest, et neid nii pöörasel kombel ilma kaudu laimate ja teutate? Armate teie, et kõik need juttud, mida küll kangesti ära keelate, et räägitama ette ei peaks minema, wagusi jüäwad? Wale tantad! Meie noored inimesed saame wiimase kui sõna kuulda ja ka teada, kes need „tagaklatsijad"  ,n; sest kus on tegijad, sääl on ka nägijad! ütleb mana sõna ja see on tõsi. Nüüd olen ma ühe hea nõuu teie rääkimise  wastu leidnud ja ma arwan, et see tõesti aitama saab. Hundid ja karud saamad tantsima õpetatud, kas siis teid kuidagi moodi sellest pahast ametist ära wõcrutada ei saa. Et teie ka minu kohta alati laimu juttusi tõstate, kes ma kellegi külge puutunud ei ole, sellepärast tahan ma siis, kui teie mind rahule ei jäta, edespidi  kõikide „tagaklatsijate" auusad nimed ajalehtedes kuulutada, et igaüks teaks, kelle eest tema ennast hoidma peab! Mull on selleks selged tunnistused teie üle, et ma kõiki teid nimepidi tunnen; ma arwan, et see nõuu wist aitama saab ja mõnegi auusa noore inimese nimi rikkumata jääks, mis teie küllalt juba „määrinud" olete. Meie KuresaareS on küll palju wäikscid wigadufi, aga see manade naiste plaperdamine on see kõige suurem ja kangem haigus, mis wäga palju paha wilja kannab! Lõppeks palun weel teid: jätke nüüd see rumal ja hirmus amet maha, elage ise ja laske igaüks teine ka rahulikult elada! Arge rääkige ühtegi santi juttu enam kellegi kohta, kui ta ise seda ei kuule; see laguneb wiimaks nii laiale ja läheb nii suureks, et otsa ega äärt ei ole, nii kui hiljuti ülemal nimetatud küla memmede wahel oli. Knida peab waene räägitaw seda wõima ära kannatada, päälcgi siis, kui ta ise oma lõnvaga päält kuuleb, ilma teie teadmata, ehk kui ta pärast jälle teada saab, kes selle Kahe waenlase wahel. 5 Kaare! jooksis üles ja esimene mõtte oli temal, kapteni ja teisi oma ümber korjata, aga kui ta üles tuli, nägi tema, et see wõimata oli. Kolm neegrid oliwad taga laewa otsas ja enne kui nad tema juure oleksiwad jõudnud, oleksiwad röömlid teda juba ammu maha lasknud. Ja mikspäraft pidi tema omaksid selle aSja sisse tõmbama? Kaarel jooksis parda ääre ja hüppas säält meresse. Röömlid jooksiwad kaptenist kaudu, kes nii ehmatanud kui kimisammas oli. Mõned röömlid sihtisid oma püssidega merde, sest nemad arwasiwad Kaareli pead nägewad. Kaarel teadis aga wäga heaSte, et tema siis kadunud on, kui ta ennast näitab, sellepärast ojus tema ühe tükki maad wee all edasi. s. peatükk. Kaarel oli wäga kimpus, stp lus poole ta aga pööris, sääl olid waei l s w i us. Temal ei jäänud muud nõuu ute, kui hakkas kalda poole ostuna. Ta oti uks hea ojuja, ja sellepärast sai tema warsi senna. Weel mõned süllad kaldast eemal, sääl kuulis tema häkitselt inimese häälest. Hoolega waatis ta sinna poole ja nägi nüüd ühe paadi neegritega. Ruttu lastis tema ennast mee alla ja ojuS ühe tütti maad edasi. Nõnda peasis tema weelwiimasel  silmapilgul hädaohust. Weel tükki maad ojuS tema edasi ja julges siis esite kaldale minna. Ta läks nüüd ettewaatlikult põesaSte sisse, wõttis ennast riidest ära, wäänis wce riiete seest wälja, pani ennast siis jälle riidesse ja mõtles nüüd, kus külge ta ennast peaks vöörina. Tema mõtles Hobartoni minna, laidu pealinna, ja säält soldatid abiks tuua. Aga see oleks tcrwe nädali aega wõinud, enne kui tema soldatitega oleks tagasi jõudnud. Kas ci oleks ligemalt ühte peastjad leida olnud? „ Matahwa!" Tema ütles seda nime peaaegu waljuste ja kohkus ise selle sõna üle, sest see oleks w ainud teistest karmadest kuuldud saada. Matahwa! Kuidas see tuli, et tema selle pääle enne ei mõtelnud. Matahwa peaks tõeste Tsumbo kallale tulema, sest et Tsumbo uiisammuti Matahwa, kui tema waeulane oli. Ja kui Matahwa Tsumbo ära ajanud oleks, siis oleks tema ka wististe rööwlid aitanud laewa päält ära ajada. Uus lootus tuli nooremehe südamesse. Tema hakkas kallast mööda edasi minema. Õnneks ei juhtunud teona neegritega kokku. Tema läks nii kaua kui walgekS läks ja heitis ennast siis ühe põesa alla magama. Mõned tunnid oli ta puistanud, siis hakkas tema uuest minema. Toidu kraami ei olnud temal küll juures, aga tema leidis puuwilja, millega tema oma nälga kustutas. Lõunapoole hakkas tema ilmaasjata waatama, kas ükskord Matahwa küla paistma hakkaks. Kellu sai kolm, sai neli, aga ikka meel ei näinud tema oma kaua oodetud küla. WiimakS ometi tuli üks küla metsa nukka tagant nähtawale. Tema ei wõinud nüüd enam kahe wahel olla, et see Matahwa küla oli. Seda nägi tema ka warsi. Kui Kaarel ligemale läks, tuli temale üks hulk lapsi wastu ja nende käest kuulis ta, et see Matahwa küla oli. Tema sammus edasi ja nägi nüüd mõne sõjamehe. Küsis nende käest, kas Matahwa peaks kodu olema. Need rääkisid temale, et Matahwa oma meestega alles täna olla wäljast tulnud. Teda wiidi nüüd peamehe ette, kes teda lahkelt teretas ja siis tähelepanneS Kaarele juttu päält kuulis, kes oma häda rääkis. Peamehe silmad läinsiwad rõõmuga, kui Kaarel rääkis. Kui Kaarel oma jutuga otsas oli, hüüdis tema: „Minu walge sõber on heaste teinud, et tema Matahwa juure tuli. Matahwa on see, kes seda õnnetust walgete pääle tõi, tema saav seda ka teiseks pöörma. Enne kui päike looja läheb, peawad tema mehed malmis olema, Tsumbo mehi taga ajama, ja kui päike jälle tõuseb, siis peab tema sõjameeste sõjakisa oma waenlaSte kõrwas jälle helisema ja neid wärisema panema.