Saarlane Teisipäewal, 1. Mail 1890. V!!. aastakäik. „S«st»-vr«S,NS" maksab: Ilmub igal tsisi.p«osVcrk. Kuresaares ka»bau«!litfas ur. 1?. Saarlase toimetusele, Kuresaares rida ehk selle ruum -S UU Uleiildiiit xolitilui ijaleht maa- ja lianarahmale. MM Sõbralik sõna noore rahwale. Sõbralik läbikäimine. Sõbrus! oh kui ilusast heliseb see sõna. Kui õnnelik oleks inimese sugu kui jäädaw ja kindel sõbruse side neid igawesti kokku köidaks. Kui ilus oleks elu siin ilmaS, kui inimese sugu sõbrust enda wahel jõuaks elul hoida! Sõbrus on kui üks õrn lilleke, mis kõige hellama ja õrnema külge puututamise  läbi ära närtsib ja koguni ära kuiwab. Kui õrn see taewalik taim siin ilmas on, seda näeme tihti kõige paremate sõbrade juures, kes teine teisele on mandunud sõbrad olla ja igawest sõbraks jääda; aga kui ruttu on see manne wahest unustatud ja sõbrus rikutud. Teine oli teisest mõnda wäikest halba kuulnud ja kohe seda kaugemale rääkinud, mis wiimaks räägitama kõrwu jõudis, kohe oli siis sõbruse taim närtsinud. Nõnda arwa kui surnu eluse saab, niisama  arwa saab ka kahest tulise läinud sõbradest meel head sõbrad; ehk kui seda mõnikord ka juhtub, siiski ei ole see ikka enam nii südamelik kui enne, sest sõbruse tuli enam nii heledasti põlema ei löö, kui enne. Mitu kord on ka endiste heade sõbrade wahel tuline tüli taga järele elamas, mis siin ilmas ei taha lõppeda. Seda pahandust tuleb kõige rohkem noore rahwa juures ette; sellepärast palun ma teid armas noor rahwas, katsuge seda pahanduse taimet enda seas suretada ja sõbrust, seda taewalist taimekest, hellalt ja õrnalt enda keskis hoida. On sulle su sõber kõiki ome saladusi usaldanud, siis olgu see sulle püham weel, kui su oma saladus. Tea seda, et kui sa teise saladust kurjasti pruugid, sina siis ise see sõbruse rikkuja ja tüli alustaja oled; selle eest hoidke! Sageli juhtub peiu ja neiu wahel seda pahandust, et teine teisele omad pühamad tundmused omas palamas armastuses «maldab,  teine aga pruugib seda usaldust kurjuste. Mõni neiu on ka liig edew omas õnne tundmuses ja awaldab seda, mis tema armastaja üksi temale on usaldanud, ka teistele; teisel on aga nukker meel tema õnne üle ja teeb sest paha kõne, millel igakord ka pahad järeldused on. Ükski armastaja peiu ei salli seda, et tema armastust  kõik ilm enneaegu teab. Niisama juhtub ka, et mõni peiu oma kõnedega neiud püüab wõrgutada, millel siis weel pahemad järeldused on, kui esimisel. Juhtub ka seda, et kaks noort meest ühte neiud armastawad ja on isekeskis südame sõbrad, aga niipea kui asi ilmsiks tuleb, et neiu teist armastab ja teist mitte, waat siis on endised sõbrad nõnda tülis ja jäewad ka eluaeg teine teisele waenlaseks ja wihameheks, kes üheteisele kätte maksmist ähwardawad. Armas noor rahwes, ärgu sündku seda teie wahel, see on ainult häbi ja halbtuse tundemärk, kust ilmub, et teie weel alles madalal hariduse järjel wiibite. Juhtub wahest ehk seda ette tulema, et ühte neiut kaks sõbra armastawad, siis olgu neiu ise sääl otsuse tegija. Juhtub, et neiu enne sind on armastanud, aga pärast jälle teist, siis tea et see mitte sinu sõbra ega neiu süü ei ole, maid see on saatuse kare käsi, kes sinuga nii on teinud; ära sellepärast siis oma sõbra kauta, sest sulle läheb seesugusel korral palju enam sõbra abi tarwis, kui sa meeleheitmisel oled oma armukese kau« tamise pärast. Armukese kautamine on su südame pannud werd jooksma, ja sull peab üks tõsine sõber olema, kes sind kõige parem trööstida oskab. On aga sõber su armukese pettuse kombel sinult ära meelitanud ja su armuke ise ka nii kerge meelega olnud ja lasknud ennast ninapidi wädada, siis ära ole kurb, waid tea, et sult siis sõbra ega armukest ei ole olnudki, waid ainult selle nime kandjad! Parem on kõige kurjem waenlane, kui petis ja kerge meeline sõber! Juhtub aga nii, et sinu sõber sunnib sinu armukest ehk teisi sõbru, sinust ära lahkuma, siis on tema kahetsemise aga mitte wihkamise wäärt. Armastage oma wi hamehi! ütleb kiri, ja seda soowin ka mina teile oma armsa noore kaas-wen» dadele ja õdedele. Oleme truuid, aga mitte petised sõbrad, siis on ilm meile ilus ja lõbus elupaik! Tark Elsa. 17 (Järg ja ot«.) „Kui ometi see ivana armsa wiisiga naisterahwas ka siia tulnud oleks, tead sina, see Meklenburgi naisterahwas? Lass' seda rumalat Flitsneri nõnda palju lobiseda kui tahab, Elsa, see naisterahwas on ja jääb sellegi pärast armsaks, seda ütlen mina, kui ka kõik teised seda maleks ajama saaksiwad. Tema ei ole sugugi nõnda halp, kui kõik teised siin olijad naisterahwad. Aga, seda mina ütlen Elsa, tagasi sõidu juures istun mina puki pääle, siis wõib peenikene Berliinlane ennast sinust ja Paulast pigistada  laska, tema armastab ometi naisterahwaste  lähedal olla ja üleselle wõib tema ennast taskunua wiisil kokku lüüa." Elsa naeras, et küll ähwardus, et koju sõidu juures Flitsneri kõrwak istuda, temale muret tegi. Kui nemad minnaks ülesse jõudnud oliwad,  leidsiwad nemad prauat v. Sommerit üksinda wõerastemaja ukse ees istuwad. „Teised tellisiwad lõune sööki ja läksiwad ise kuni see walmistatud saab, kalju lõhestiku  jalutama, mina aga jäin siia, et enne lõunat natukene magada wõiksin. Teid Elsake, kästi wennaga järele minna," rääkis praua pool uniselt. .Kas teie ei soowi, et teie juure jääma peaksin?" küsis Elsa. .Ei laps, sellega saan üksi juba toime, minge teie aga pääle. Minule sai ka räägitud, et siia juba enne meid inimesi Slaadowast tulnud olla." Elsa ei olnud enne iial niisuguses suuruses  olewaid kalju tükkisi ligidalt näinud, Tema oli küll mägeStiu näinud, aga sedagi ainult läbi aurutõlla akkna. Siin aga seisis tema ise oma jalgade pä äl kesk ilmatuma suurte kiwi rinkude keskel, mis kui ühe hiigla linna waremed tema meelest oliwad. Tema muinasjutu armastaja luuleline waim lõi temale mitmesugused kujud nendest ette, mida tema ka Ottole äraseletada püüdis, ning ehk wiimane küll ilmaSgi tema mõtetest aru ei saanud, püüdis tema seda ometi ikka jälle uueste. Nemad läksiwad  üht kitsast rada mööda edasi, mis mõlemaist küljest kaljudest ümberpiiratud oli, nõnda, et aga waewalt üht kriipsukest sinisest taewast näha oli. Kaljud oliwad enamiste hoopis paljad, ainult arwa mõni rohu liblekene oli siin ja sääl mõne prau wahelt näha. MõneS kohas jooksis wesi tilga wiisil kiwide wahelt, noore neiu seletuse järele, oliwad need, ühe, kaljudesse nöitunud hiigla sugu pisarad, kes oma süü eest nuhtluseks, sell nõul maailma otsani seda kahetsema pidiwad. Otto püüdis õele selgeks teha, et niisugused  jutud ja mõted, ainult lastele ja nende hoidjatele, aga mitte ühele mõistlikule inimesele kohased ei olewat. Suurema olewat teda oma jutudega tõeste nõnda ärarikunud, et temast enam mõistliku jutu kuulda ei saawat. Elsa naeris, ilma et jutluse üle pahandanud  oleks, aga ennast oma kujutustes eksitada tema ometi ei lasknud. Nõnda jutustades jõudsiwad nemad naimaks  nõnda nimetatud «hiigla põhja", see lõhestik oli weel palju suurem ja iseäralikum kui kõik teised. Lõhestikus kuuldi inimeste häälest, näha ei olnud aga kedagi. LõhcstikuS oli ütlemata ilus. Ülewel kõrgel sinas taewas, kalju serwa päält nikutasiwad mitmesugused taimed oma peadega  alla poole ja all lõhestikus oli õhk paras wilu, kuna õueS körwetaw Juuli päikene omad kiired närtsitawalt mahasaatis. Hääled oliwad hulga lähemal, Elsa ja Otto läksiwad nende järele, nemad arwasiwad  et seltskond, keda nemad otsisiwad, ennast nende eest ära peitnud pidi olema. Nemad jõudsiwad ühe nuka juure, mille marjus rääkijad olema pidiwad, nuka taga oli üks kalju sisse raijutud penk ja pengi pääl istusiwad üks meeste ja naisterahwas. Elsa armas esite neid Paulat ja Flitsnerit olewat, aga nüüd, kus nemad ülesse tõusiwad  ja nende poole tulema hakkasiwad, nägi Elsa, et naisterahwas „tädi Liinaks", meesterahwaS aga ei, see ei olnud wõimalik! see oli ainult tema meelest sellepärast  nõnda, et nõnda sagedaste tema pääle mõtelnud ja siin kaljuStikuS mitmet