Saarlane w 6. Teisipäewal, 11. Webruaril 1893. IX. aastakäik. maksab: PoolcS aastas 1 „ 23 „ Ilmub igal ksistpcrs»Vt»t. Knrcsaares kaubauulitsaö nr. 17. Saarlase toimetusele, Kuresaarcs. Üleüldine Pnlitilia ajaleht man- ja linnarahvalt Mönus möte. Iga targema ja rohkem haritud rahwa igatsemine ja püüe on ikka see, et kõik mana ja halb asi sureks ja uus parem selle asemele elutsema hataks. Seda näeme igaüks nende wiimaste aastate seast kõige rohkem, kui wäga palju uuendusi meie Wene riikis on ette tulnud ja kui palju weel edespidi tulema saab, mida ehk meite silmad küll mitte kõiki nägema ei saa. Aga kas iga uuendus igakord umbes nõnda täielik ja hea on, seda ei wõi küll uskuda, ehk küll ennemine ühe uuenduse mõtte kallal mitmed oma peasid murrawad ja waewawad, siiski juhtub wahest seda ette tulema, et mõne aja pärast senna meel parandust juurde lisatakse,  künni see peab paremaks ja täielikumaks  saama ja jääma. Nõnda on ka meie wäiksele Saaremaale wiimaste aastate sees palju muudatust ette tulnud: Wanad wiletsad põllutöö riistad on enamast nurka wisatud ja uued asemele wõetud, mis palju puremine oma kohut täidawad ja tööd korda saatwad. Nõnda on weel mitmes teises asjas, nagu uued kohtud, kus iga süüalune ja kaebaja oma õigust ja palka saamad. Ei ole sääl wahet suurema ega wähema, ei alama ega ülema wahet; juba see on jälle üks suur samm paremuse poole. Mõne aja eest ei olnud meil seltsist ega seltsi majast, waid kes tahtis paar tundi lõbusasti mööda saata, see pidi ja oli just sunnitud körtiu minema, sest muud sarnast lõbu kohta kellegi! ei olnud. Nüüd on seltsid ja seltsi majad, enamast iga sugu rahwale, kust neile mõndagi kasulikku lõbu pakutakse.  Aga paraku! Rahwas on ise ikka weel rumaluse kamitsas kinni ja ei hooli neist kasulikuist uuendustest suuremat midagi, waid pea eessiht on neil „körts," kuhu nad omad suure waewaga teenitud kopikad kasude pääle wiiwad. Ei saa nad säält ükski kopika eest kasu waid teemad endale nägemata kahju, mida mitu põlwe rahwast weel pärast tundma siawad. Nüüd on aga rahwa parema käekäigu eest tublimine hakatud muret ja hoolt pidama ning on neile „karskuse" seltsid asutatud, kes suurema wõimuga wiina joomist  wähendada tahawad. Nõnda on ka meie Saaremaal nüüd nimetud selts, mis küll alles nooruke on, siiski wõib loota, et ta kord ka oma jala pääl käima saab. Selle seltsi eesmärk on armastusega meie rahwale iga pidi head tehja ja kasu saata, mida mitmed küll asjaks arwawad, aga aeg saab kord seda kõik päewa walgele tooma. Nagu igaüks teab, said hilja aja eest meie Saaremaa wallad ühendatud, kus nüüd kindlad ametmehed walitsemas on. Nende kaela pääl seisab praegus hoopis suuremalt walla asjade õiendamised kui endisel ajal mille pärast nad sagedamine peawad linnas käima ja kommissariga oma asju toimetama. Wahest juhtub, et mõni kas terme nädala otsa peab linnas olema, ennegu ta omad asjad korrale saab. Linnas on aga wäga waene lugu kortlitega, neid ei taha kusagilt saada. Suwi majad on tühjad, ilma ahjuta ja külmad; üks kord toimetakse küll, ehk kaks korda, aga juba hakatakse pahaks panema kui wäga sageks läheb. On walla ametmehi rohkem korraga linnas, siis peab juba kõrtsidest öömaja paluma hakkama, mis tõesti hirmus  halw on. Mis walla ametnik see on, kes kõrtsu toas pingi pääl magab! Ja kui palju juba seda teinud on, ei maksa nimeta. Häda ajab härja kaewu, miks siis mitte teekäijad öömaja otsima. Ja kui wäga paljud ei pea selle pärast ka wiina sisse oma raha kopikaid panema, ta on jo umbes käes, miks siis ei wõi juua, ja mõnigi kord saab klaas õlut ehk wiina üle jänu libisema, mis inimese wiis tarka meelt õige koha päält segamine kihutab, ja mille halb tagajärg ka ameti talitusse pahandusi toob. Et selle asjale parandust waja on, on meie noor karskuse selts selle tubli mõtte pääle tulnud, linna ühte maja asutada, kus walla ametnikud igal pool wõiwad sooja korterid saada. Pole siis tarwis kellegil kõrtsust ehk mujalt teisest kohast Kaks wanakest. Grahw L. Tolstoi järelt Wene keelest Wiimars ei wõinud Elisei enam kannatada ja ütleS: Mina tahaksin natuke juua. Noh, mine joo, ma ei taha, wastas Ehnnm. Elisei jäi seisma. Ära oota mind ühti! ma jooksen senna talusse, joon natuke ja saan marsi sind jälle kätte. Hea küll. Ehwim astus teed mööda edasi, aga Elisei pööris talu poole. Elisei tuli talu juure. Müramast paistis temale weike sawiga määritud mana, lagunenud katusega maja silmi. Elisei astus õue, nägi aja ääres meest maas. Päält oli näha, et mees hool oli; habe oli aetud, püksid saapa säärdes- Mehike wiskanud wist ennast wilusse, aga nüüd paistis päike otse tema pääle. Elisei hüüdis teda, palus met, aga ei saanud temalt wastust. Kes teab, mõtles Elisei, ehk ta on haige, wõi on ta mõni kuri inimene,  ja läks maja poole; kuuleb tuas kahte last nutwad. Elisei koputas ukse pihta: Hei peremehed! Keegi ei andnud mastust. Ta koputas kepiga: Hei, ristiinimesed!  Keegi ei liigutanud. Jumala sulased! Jällegi ei mingi sugust wastust. Elisei tahtis juba ärra minna, korraga kuuleb ta, et keegi ukse taga nagu hoigab. Ehk on siin mõni häda inimestega? tarwis waadata! Ja Elisei astus majasse. IV. Eeskoja ja tua waheukS oli lahti. Pahemal pool paistis ahi, paremas nurkas kuju, all laud, laua taga pink, pingi pääl istub sassis juustega wanamoor, pead laua pääle toetades, tema kõrwas nurkas seisis pois. Pois oli näust nii kollane kui maha, aga suure kõhuga, tõmbas naisterahmast särgi käiksest ja karjus, nagu paluks midagi. Elisei astus tuppa. Tuas oli raske õhk. Ahju taga parsil kummuli maas hoigas raskesti üks naisterühmas,  ajab ennast wahel sirgele ja jälle tõmbab kortsu, pöörab ühe külje päält teise pääle. Paha hais tuleb temast; keegi teda ei koristanud. Wanamoor, wõerast nähjes, tõstis pea üles ja küsis hohli keeli: Mis sull tarwis wõeras? Mis tarwis? Siin pole midagi. Elisei sai sõnadest aru, astus ligemale  ja palus juua. Pole kedagi, kes tooks ja pole seda asja, millega tuua. Mine oma teed. Elisei hakkas järele küsima. Kas siis siin terwet inimest polegi, kes naist koristaks ? Ei kedagi, mees sureb õues, meie siin. Pois, kes wõerast nähjes wagusi jäänud,  hakkas jälle wanamoori käist pidi kiskuma ja nutma. Leiba, wana ema, anna leiba. Elisei tahtis midagi wastata, kui häkiste uksest üks mees sisse ronis, seina mööda edasi kaapis, pingi pääle istuda tahtis, aga jõutumalt pörmanda pääle maha kukkus. Üles tõusta ei olnud tal enam jõudu. Mees hakkas rääkima. Ühe sõna ütleb ta, teine jäeb kurku kinni. Nüüd haigus tuli kallale ja ka nälg. Näh see sureb nälga ära, näitas poisi pääle ja hakkas nutma. Elisei raputas õlasid, wõttis pauna seljast maha, pani laua pääle, tegi pauna lahti, wõttis leiwa kätte, lõikas nuagawiiluka ära ja andis mehele. Mees ei wõtnud wastu, näitas poisi ja tüdruku pääle, et ta leiwa neile annaks. Elisei andis poisile.  Leiwa lõhna tundes, kargas pois mõlemate kätega leiwa kallale ja hakkas ahnusega sööma. Ahju tagand tuli weike tüdruk wälja, waatas ka leiwa pääle. Elisei andis ka temale. Leikas weel tüki ja andis wana naisele. Wanamoor hakkas ka närima, Oh, oleks natuke wett! hüüdis wanamoor, suu on nii kuiw. Ei tea, kas heile, wõi täna läksin wett tooma. Wõtsin waewalt wett, ei jõudnud aga ära tuua, kukkusin maha ja pang läks ümber. Waewalt sain ise tuppa. Pang jäi senna sammasse, kui keegi pole teda ära wiinud. Elisei päris wanamoori käest järele, kus kaew on. Wanamoor