seest külm paha õhk ülesse woolab. See ka selle kohale kõige rohkem nii näutuma jume annabki, sest et näitab enam tontidele kui inimestele asupaigaks loodud olcwat, mis pärast Sitsiaanlased teda ise ka „Tondi kuristikuks" nimetawad. Messiina pool warjawad kõrged mustad tfipressi puud Tondi kuristiku kaldaid, kust wahelt, kõiksugu wõsudega üle kaswanud orange puudega kaetud kalju koopad nähtawale  tulewad, mis juba ammust ajast Sitsiilia rõöwlitele wäga mõnusaks asupaigaks  oli. Aga mis seda kohta weel kõige koledamaks  tegi, oli see, et selleaegne kardetaw rõowlite peamees Pentsaloona oma seltsiga sagedasti siin Tondi kuristikus ja kalju ruumides eluaset pidas ja Sitsilia saarlasi, ehk? õigem ütelda: saare rikkamaid hirmutas. Küll oli ka Valitsuse poolt katseid tehtud, Pentsaloonat ära häwitada, aga see oli kõik asjata olnud, sest pimedas kaljuruumides  polnud õpimata inimesel milgi kombel wõimalik ennast äraeksimise eest hoida, meel wähcm wägewa rööwlile, kellel kõik nurgad siin tutwad oliwad, wastupanema hakata. Pääle selle oliwad koobastel sissemineku kohad paksu wõsudega kinni kaswanud, et harjumata silm kuskil midagi auku ega pragu leida ei wöi. Selle kardetawa paiga lähedal oli meie, ülewel nimetud wäikene üksik majake. Selle maja omanik oli üks noor Itaallane, niimega Juules Elieson. Tema oli see, kes oma mana elatand emaga üSna üksi siin kardetawa paiga lähedal asus ja maawiljaga  iseennast ja oma ema auummi toitis. Praegu päike on juba looja läinud ja kõik rahwaS on oma päewasest tööst puhkamas leiame meie Juuliuse oma emaga toas istuwat, kus nad parajasti kardetumast  rööwlist Pentsalonast jutustawad. „Minule hakab," ütles wanake, „see kamal Pentsaloona wäga muret tegema. Meie maja on üsna üksi ja teistest, mis muidugi juba kaugel seisawad, kõrge kalju seinade läbi hoopis lahutud Tulewad nüüd rööwlid wõsastiku poolt, siis ou ainukene peasemise tee kinni ja meie oleme pääsemata nende kurkuS?" „Ole mureta armas ema!" ütles Juulius, „kelm Pentsaloona ei haka ennast mitte iga tühja asja pärast wacwama, ja, ehk ma teda küll ennemine kes teab kus näeksin, kui siin Tondi kuristikus, siiski arwan ma, et see nii kardetaw ei olegi, kui näitab. Oleks meie maja urtsikune mõni loss wõi palee, siis oleks ta juba ammu Pentsaloonale silma hakanud ja ma loodan, siis poleks ta enam ammugi nii rahulikult oma paiga pääl seisnud. Ühest wäikscst urtsikust wahib aga Pentsaloona nii rahulikult mööda, nagu poleks seda maailmas  olemaski. Lootuse järele saab siis Pentialoona niisama rahulikult, kui tänini, ikka meie majast mööda wahtima ja siis pole meil midagi karta." (Järg tuleb.) kõige loomade must õue hunikasse wisatakse, mis pärast kangesti haisema hakab. Selle tarwis peaks tapamajast, mis üsna maantee ääres on, hoopis kaugemal üks iseäraline koht otsitama, kuhu see kõik maa sisse saaks kaeivetud. Kõik säälsed elanikud  kuulukse selle üle nurisewat, niisama ka taluinimesed, kes säält mööda peawad sõitma. Nüüd tuleb pea jälle suine palaw aeg, mis seda läpatist sääl hoopis kangemaks teeb. Niisugune mädanema läinud wärske kraam sünnitab ka santi tõbe. Juba weetakse linnast senna küllalt niisugust  muSta; sellepärast oleks wüga soowida, et seda kohta enam järele saaks waadetud ja meel kaugemale linnast wiidud, sest seda kohta ei wõi mitte ühe kõrwalise kohaga nimetada, maid see on, nagu igas linnas, alew, kus alamad elanikud endid asutanud on ja need on jo ka inimesed, kes puhtust  armastaksid. „Saksakeelne Nädalaleht" nuriseb omas 16 numbris meie linna tiigi üle, mis nüüd hoopis hullemas jarges on kui enne, millal meel wesi lseeS oli. Ja see on ka üsna tõsi! Mõne aasta eest ujusiwad pardid ja haned sääl sees, aga et see wesi wagusi seistes wiimaks haisema hakkas, sellepärast tehti otsuseks, seda hoopis säält kautada ja täita, mis nüüd ka sündinud on. PraeguS seisawad ainult talumeeste hobused sääl pääl ja tegewad päewad läbi sõnnikut, mis üsna toredasti haiseb, nagu mõni laada plats, kus teise päewa laata peeti. Oleks see wcei, üksi olewat, aga asi on palju hullem; sääl üle uulitsa on iviina pood, paar sammu edasi õlle pooo, kus talumatsid endid purju panemad ja siis loomadega ühes meie tiigi platsi halwastawad, nii et mööda minija teise käega nina kinni hoidku, kui seda pahad pilti ja lõhna ei taha sisse tõmmata. See koht on praegus palju hullem, kui enne kus seisaw wesi haisema oli läinud. Parem oleks, et senna ilus aid ümber saaks tehtud ja siis puud ja põesad kaSwama pandud, kus ometi mõni wanake wahest oma jalgu puhata wõiks. Nõnda kuida see praegu seisab, on wiimne lugu pahem kui esimine! See kewadine aeg kestab maga kaua. Ilmad on wilud ja külmad, teed sandid, :t taluinimesed sugugi linna ei saa tulla. Kala püüd on siin linna ligidal randades üsna kehw. Naswalt ja Torist saadi wahest koormate kaupa turule tuua aga see aasta näitab nii olema, et nad isegi head kõhutäit ei saa. Räime püük on sugu parem, aga hinnad weel koledad kõrged. Jah jah, pole enam endised ajad, kus püüdjad kewadel jalaga uksed lahti tegimad ja ainult weini jõiwad, maid nüüdne aeg teeb, et „karjajaak" hea küll on, mis mitu korda kõrtsmikule maksmatagi peab jääma. Mõne nädala eest toodi seia turule 2 noort hüljest, kes kalameeste wõrkudesse oliwad läinud. Aruldasi loomi siin turul maalis igaüks uudishimmulikult.  Karjast. Hiljuti peksnud keegi noormees teist, kanges wiina waimustuses, tee pääl nn rängaste, et see nüüd kodus haige olla, siiski olla nad oma all ära lepinud, kunas peksja teisele 4Vs rubla waluraha maksnud. Paha pilt meie ncorerahma elust! Keegi karja mees olla omale ühe p u u st õmbluse masina malmis teinud, millega juba hästi rohkest õmmeldud olla. Tal olla nõuu nüüd niisugust märki hakata rauast ja mascst tegema. Noh Saaremaa noored neiud, olge usinad rätscpadeks õppima, sest masinad saale edeSpidi Saaremalt küllalt, mis palju odawamad ou, kui wäljamaalt toodud riistad ja mis ka headuse poolest teistest palju järele el jäe, nagu see esimine proowi töö tunnistab! 17 Aprillil käis kommissaar Leisi kogukonna kohtu majas, et säälseid waldast ühenda. Päew enne oli ta Persamas käinud. Pääle selle sõitis ta weel karja kiriku köstri majast järele waatama ja kuulma, mis ajast need köstri tarwitada on antud, aga mitte kihelkonna kooli tarwis; sest mõne aasta eest lahutati kihelkonna koolmeistri ja köstri amet teine teisest, kunas nüüd kool ilma maata ja majata peab olema. Kihelkond peab omale nüüd maja üürima kus kooli peetakse. Tartust. Sääl ringkonna rahwakoolide inspektor on oma all olewatele ivallakooliõpetajatele  kursuse asjas järgmise ringkirja saatnud: „Ülcma kooliwalitsuse käsu pääle peab 14. Mail 1837 antud seaduse Z 11 põhjusel ewangeli Lutsruse usu walla ja mõisa koolides kõik õpetus Wene keeles antama, üksi usuõpetus Wene ja maimu lik laulmine Eesti keeles. Et aga praegu peaaegu kõik koolmeistrid Wenekeeles koguni puudulikud  on, saab eksellents Tartu õpekonna kuratori herra käsu pääle Tartus S.Junist kuni 24. Julini s.a. Wenekeele vpekursus ära peetud. Sellest osawõtjad kooliõpetajat maksawad iga üks õ rubla. Umbes 60 kooliõpetajad ivõiwad hra Treffneri koolimajas prii korteri ühes woodiga, (aga oma magamise riietega) saada. Iga kooliõpetaja peab mulle kuni 14 Maini kirjalikult teada andina, kas ta kursusest osa wõtab ehk mitte. Kõik need kooliõpetajad  kes selle seaduse eeskirja järele ci tee, kaotawad oma ameti ja nende asemele saamad, kui seda maja peaks olema, Wene kooliõpetajad ametisse seatud. Tallinnamaalt. Wägimaldse ja õnnetuma surma kohta Eesti kubermangus 1392. aasta jooksul teatab täielikum armustik, et 11 inimest (9 meeste ja 2 naisterühmast) oma elu wööra käe läbi kaotanud: Tallinnas Pärnu maantee ääres ühes kõrtsis tapeti kõrtsmik rööwlite läbi, Nakwercs suri mana naisterahwaS raske löökide järeldusel. Harjumaal langesiwad neli talupoega Wara jägamine. Ei tea millest see haigus sull tuli? ütles tema. Ma küsisin tema käest, kas see tema oma maja olla ja kuidas elamine läheb. Ma elasin esite küll kenaste, aga Jumal nuhtles mind. Korjates te.idan ma ennast ja ka oma lapsi. Kui ma noor olin, läksin ühe rikka peremehele naiseks, sääl oli meil kena, peremehe isa, tema naine ja wecl kaks mehe wenda. Pärast laulatamist  surid mehe isa ja ema ära; mõne kuu pärast ka nende üks poeg. Siis jahi meid kolm hinge puumaad pidama, elamise järg oli meil kena, 4 lehma, 1 wassikas, 3 hobust, leiba oli meil ikka küllalt, saime managa ikka uue leiwa kätte. Mehe wend läks ühte teise peresse wäimeheks, aga mõne aasta pärast tuli ta oma naisega meid abi, maad pidama. Meie elasime heaste. Minu mees oli peremeheks ja nõnda elasime 8 aastat õnnelikult. Pärast seda waliti minu mees walla wanemaks, mis ametit ta 3 aastat pidas. Siis elasime meel paremine. Mees muretses  omale raha, mille eest wäikse wabaniku maja ehitasime. Sellepärast läks ka mu mees oma wennaga riidu ja jägasid wara pooleks; mõne nädala pärast jagamist  suri mu mees ära ja jättis mind kahe wäikese lapsega siia ilma elama. Kas sinu mehe wend sind siis sugugi ei aita? Aitab küll, ta on hea inimene, heilegi tõi mulle rukki jahu, mõne kümme konna naela nisu jahu, 4 heeringad ja ka meel wõid. Nõnda teeb ta ikka, oleks teda mitte olewat, siis oleksime juba ammu nälga surnud. Päike jõudis juba lõuna pääle. Ma rääkisin temale: Kuule naine, kas sa tead siin hobust, kellega ma wöiksin koju sõita, jala ma ei suuda mitte minna. Ma ei lähe mitte enam Kusmitsewa külasse. Miks ei tea, täna on püha, keegi hobusega tööd ei tee, nad on wäljal. Saarlane, 1892 A- 18