Saarlane H> 8. Teisipüewal, 19. Webmanl 1891. Vill. aastakäik. maksab: „ ss „ Ilmub igal toifipäsn,«»k. tluresaareS kanbauulitsäs nr. 17. Saarlase toimetusele, Knresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum UW Nitiiidiilt Pilitik» ojalehi «»». j, liniiarahmle WS Puude müümisest linnas. Selle päälkirja all kirjutab keegi meile ühe äparduse kirja, mis tal hilja aegu linnas oli juhtunud, mis nii käib: Mäletan kord „Saarlases" lugenud, kus üks „kiwi-küla" elanik kaebas, et puud praegusel ajal liig rallid on. Selle pääle wastas üks maa mees, et kiwi-külas puud weel mitte kallid ei ole, sest et need poolegi puude müüjale aega ega waewa ära ei maksa. Et mina seista ei tahaks, wõtsin omale ette, puude linna wädajaks ja müüjaks hakata; sest pis'kust tööst tulla ikka enam wälja, kud suurest seismisest, ütleb rahwa wana sõna. Oli just paar päewa pärast Mihkli päewa. Ladusin täiesti 3 jalga raudsüllast, poolteist jala pitkuseid, kuiwi kasepuu halgusi waukrissc,  wana raudjas ette ja linna poole kompima, ju näeb mis saab! Tee pääl saan oma wana tuttawa mehega seltsi, kes ka puudega linna minemas oli. ~Oi, on sull aga suur koorm, sa oled hakkanud ome puid otsa katsuma." Nii kõneles sõber. „Noh, ju suurem koorm ka suurema raha maksab," oli minu wastus. Teisel homikul, linna uulitsal ostetakse minu tuttawa wäikene koorm kohe ära, mille eest ta 1 rubla 20 kopikat sai. Aga missugune oli tema koorm? Wankri kehad oliwad kõigeks 4 jalga pitkad; kartsaste asemel oliwad tal wõllastega laud redelid, mis seest kõwali heinu täis oliwad. Mölemise  külge redeli wõlla pääle oli ta 6 süle täit puid pannud, nõnda kuidas ta ise pärast minule rääkis, seega oli ta koormas kõigeks 12 süle täit halgusid. Arwame iga süle täis 10 halgu, siis pidi ta koormas  120 halgu puid olema. Ühest raudsüllast puudest ütles ta ennast ikka 10—12 koormat saamat. Minul aga oli tugemast weerand raudsülda puid pääl, seega peaks minu koorm nüüd ka kolm korda kallim olema, kud mõne teise koorm. Minu wankri kehad on täiesti jalga pitkad ja jalga laiad ja kõwali puid täis. Küsitakse minu käest, mis su koorm maksab?" „Kolm rubla!" oli minu wastus. „Kmilge, see mees on laatsaretist hullude > puurist wälja kargunud! Kes seda on enne kuulnud, et ühe hobuse koorma eest kolm rubla saab küsitud." Nõnda kuulti linnalasi minu küsimise pääle rääkiwad. Minu seletuse pääle, et minul suured wankrid on ja nende kehad ka kõwali puid täis on ja seega minu koorm kolm korda suurem on, kud mõnel teisel, kellel laud wankri kehad on, mulle wastati: „See on küll õigus, et su rataste kehad ka täis on, sest nõnda peawad nad ka olema. 90 kopikat on su koorm waart, tahad sa sellega anda, siis tule ära!" Mitte koguniste! oli minu wastus. - Teiste koormaid ostetakse, aga minu koormat ei tahetagi. Mis nüüd tehja! Jah, tõe poolest, mu koorm oli küll madal, aga selle eest oli ta ju jälle koletu pitk teiste koormate wastu arwata. Sest minul on ikka see mood pitkade wankritega koormat  wädada, sellepärast, et auklise tee pääl on lühikesel wankril esimised ja tagumised wankri rattad mõlemad seltsis aukus, sarnasel  korral on loomal wäga raske koormat tõmmata. Pitkad wankrid on auklise tee pääl poole kergemad, on esimised rattad aukus, siis tagumised lükkawad auku tulles esimised wälja, loomal tõmmates kohe pool waewa wähem. Aga ma oma suure pitka koormaga ikka weel linna uulitsal, keegi ta eest seda hinda ei anna, mis ta wäert oleks ja 90 kopika eest ei kingi ma puid kellegile. Mis nüüd ikka tehja on! Kodusse neid tagasi wädada, seda pole wist keegi teine enne teinud; aga ma tahan omad puud suuresülla  otsa wna, sääl hunnikusse laduda ja põlema pista, külap siis „kiwi-küla" elanikud  hulgani mu juure koguwad, kui näewad,  missuguse suure tule mu wäikesest koormast wõib saada. Aga pagan teab, mis järeldus sarnasel põletamisel wõib tulla, senna ehk läheks politsei luba tarwis, aga kuidas minu sugune selle kätte saaks ! Korraga tärkas mulle meelde, et minul siis linnas ometi üks sugulane on, wõin ju puud selle kätte wiia, andku ta siis nende eest mis ta arwab. Kuida mõeldud nõnda ka tehtud! Ajasin koorma sugulase õuue. Armastuse lilled. 8 „Mina leidsin seda tüdrukut, kellest ma teitele nii imati kõnelesin." ~S illil pole ju suuremat asja." „Ma olin temaga wiimati W. külaS pulinal." „Ei tähenda midagi." „Ma olen temaga süül rääkinud." „Rääkida wõib inimene igaühega." „Siis ei ole mull enam midagi ütelda." „Seda ma arwasin juba; kas sa panid MI temale midagi plaanist ette?" „Ei, ma püüdsin aga temaga lähemalt tutawaks saada." „Noh, kuda oli lugu sellega?" „Ma sain temaga tutawaks, aga —" „Aga tema ei ole sinust suuremat hoolinud;  eks ole nii?" „Ma ei tea just ütelda, ma ei saauud aru." „Ja see teeb sind nii rahutumaks? „Nõnda see on!" „Mis sa siis nüüd tahad ette wõtta?" „Ma tahan temaga weel rääkida." „Aga kui ta sind wälja naerab?" „Scnna ei wõi küll parata." Jälle tuli wäikene waheacg. Mardi paha meel näitas jälle üle minewat, Leenu mokkade ümber lehwis naeru wine ja Tõnise silmadest paistis lootuse kiir. „Siis on sull ometi korda läinud, teda jälle leida," ütles Mart wiimaks. „Jah, kes otsib, see leiab ja ja kes koputab, sellele tehakse lahti! Mine siis ja koputa selle neiu südame ukse pihta, külap ta sulle juba lahti teeb, kui aga õige hellasti koputad. Peaks see sull ometi ükskord korda minema, et mcitele kena, ilusa, noore ja wiisipäralise perenaise majasse tooksid. Siis tahan ma õnnistades käed sinu pea pääle panna ja ütelda: „Seesama on minu armas poeg Tõnis, kellest mull heameel on!" Mart rääkis neid sõnu õige mahedal toonil. Tõnisel näitas üsna hea meel olewat, et isa temaga ka ükskord jälle heasti kõneles. „Nüüd pead sa mulle mee! midagi ütlema Tõnis," ütles Mart lühikese waheaja järele. ',Kcs see tüdruk on? Kudas tema nimi?" „See on Liisu Hein W. külast." „Liisu Hein?" kordas Mart. „ Liisu Hein!" ägas Leenu. „Noh, mis süäl siis nii iseäraliku on? Ons see tüdruk nii paha?" „Siis on see wist L —be Rcediku tütar?" küsis Mart. „Ja." „Aga see on ju nii -vaene, nagu kmku rott; mis sa sellega teha tahad?" „See ei wõi takistada!" „Aga see on ju Matfi Adu pruut!" sõnas Lccuu wahele. „Kuda? Kas juba Matsi Adu pruut? See ei tohi olla!" hüüdis Tõnis haledal toonil. „Ja ometi on lugu nõnda!" ütles Mart. „Nüüd-näed sa, et sull sest tüdrukust midagi enam loota ei ole." „See on surmaw sõnum!" ägas Tõnis ahastawal toonil. „Ma palun, laske mind minna; ma ei taha enam midagi kuulda ega rääkida!" Selle pääle kargas ta nagu nõdrameeleline  uksest wälja ja kadus marsi wanemate silmist. „Heldeke Jumal, selle lapsega oleme üsna hädas!" õhkas Leenu. „Ma kardan, et ta minnaks nõdrameeleliseks jääb!" „Jah Leenu, meil tuleb temaga tõsi lahti!" ütles Mart. „Tema tujud ja ettemõtmised on nii raudsed, et ta nendest isegi ei tea, mis ta teeb ehk lausub. Tema on ju ka ennegi pöörane küll, aga kui nüüd tema lootused ka säält poolt luhta lühemad, siis on peaaegu karta et —" „Noh et?" „Et ta ühe tembu ära teeb, mis kole ja hirmus on." „Mart mis sa räägid? Mis tempu sa kardad? Jumala pärast ütle ometi!" „Ma ma kardan, et ta omas tuju kindluses kas wiimaks oma elule otsa teeb!" „Püha taewas, see on wõimalik!" hüüdis Leenu lõdisewa häälega. „Ja sina kardad seda Mart?" „Tõelikult karta ei wõi meel midag;;