Saarlane MK Klcsildiiic xolitika ajlileht Wm>- j» litttilttlihwale MM IH 4S Teisipäewal, 9. Detsembril 1897. XIV aastakäik. „S«s.t»,rLt»,N,s" maksab: Saaremaal aastas . . 1 rbl. Z 9 k?, Pooles aastas . . . . ? „ 2A ~ Ilmub igal Ajalehe "Saarlase" tellimise kuulutus 1898 aastaks. ilmub 1398 aastal korralikult üks kord nädalas ja toob rokkesti sõnumilt Bsaremaalt  ja tätitsamailt sõnumilt kaugemalt isamaalt ja väljamaalt. toob paale selle weel igas numbris õpetlikku juiitkirjasill, tuumaksill mõttetsrssilt,  mönäasugust (enamisti teadusliku sisuga), Ilusaiil Isulusill, natjatilkasilt, tululikka jutiatusi,  aegajalt ka mitme suguseid mõistatusi ja iilesanlteill. „Baarlsnv" veab oma sihiks, rahwa elu paremusele edendada awitada, ja räägib sellepärast oma juhtkirjades asju läbi, mis lugejale igapäewaseS elus juhatust ja õpetust annawad. „Basrlanö" püüab iseäranis ka rahwa seas voorusele teed awada ja kõigesuguste rahwa sekka tekkinud holbtuste kaotamiseks südist! tegew olla. Ka rahwuslistes küsimistes ei taha ..Saarlane" ivaikida, maid saab ka siin rahwa, nimelt Saare rahwa waimn õige rahwuslise seisukoha tundmisele äratama. „Baarlsne" paneb rõhku ka Eesti kirjanduse edenemise pääle ja toob teateil! ja erapvoletumail! arvustusi uuema Eesti kirjanduse üte, kus juures ka toimetusele saadetud raamatud laiemat läbi.Lgarlans"  tahab üleüldse kõigis asjus kristlikkus maimus ja selles meeles tõotada, mls Eesti „Baarlsns" maksab: maa-postiga saates ehk toimetusest ise äratuues aastas l rbl. 80 kop., poolesaaSlas l rbl.; kroonuposliga saates aastas 2 rbl., pooles aastas l rbl. 28 kop. Kes 10 lehte tellib, saab ühe ilma hinnata, ehk Iv°/o lehtede hinnast. MM- 1898 aastal saab iga tellija ilma tuimata kaasatuteks „Baarlasts ltatenltri 1833 a." Nurgaadwokatid. Arwan küll tarwilise olewat, et nendest meestest mõni sõna awalikult räägitud peaks, sest et nende läbi mitmed kohtuskäijad kahju saamad. Nagu ma kuulnud olen, olla ka meie wäikeses Kuresaare linnas mõnedgi nurga- adwokatid olemas, kes maksu ja mõne muu tühise aSja eest palwekirsu meistcrdawad ning kohtu asju teiste eest > jada püüawad. Üheks korralikuks palwekirja kirjutamiseks on neil aga suuremalt jaolt liig wähe haridust ning siis püüawad nemad kohtu asjade juures enam oma kasu pääle waatada,  kui teise mehe õiguse eest seista. Nurgaadwokatideks kutsutakse neid wist sellepärast,  et nad oma asja sagesti salajas kussagil nurkas wõi nurga taga, wäga sagedasti  ka kõrtsinurkas, ajawad. Iseäranis saab nende läbi maarahwas kahju, kes mitte wahet ei tea teha, kes nurgaadwokat ehk kes õige adwokat on, aga tuleb ka ette, et haritud inimesed nende näppu langemad. Missugused „karutäkkisid" nad rahwa kahjuks malmis sepitsewad, selle näituseks toon mõne sündinud juhtumise, mis siin paari aasta eest ette on tulnud. Nende juhtumiste järele wmb ka nurgaadwokatide praegust tegcwust takseerida- Keegi nurgaadwokat olla abiotsijale kõige kindlama sõnadega lubanud: „Wõit on kohtus  meie käes." Selle hää ja rõõmustama lubamise eest maksnud mees adwokatile summakese raha ette ära, töö ja waewa eest ning adwokati soowimise päüle annud ta temale tulemase wõidu kohta meel ühe weksli wõlakirja suurema raha summa pääle. Lubatud wõit jäänud aga ometegi tulemata, sest et kohus seda teisiti mõistnud. Mees nõudnud nüüd muidugi oma wekslit tagasi. Adwokat otsinud ja otsinud, aga ei ole seda mitte leidnud. Ta arwauud seda nõnda ära pannud olewat, et ta seda mitte ei leida. „Saad teine kord tagasi," olla wastus olnud. Tagasi andmise asemel  olla aga adwokat weksli kohtu kätte annud ning pärinud mehe käest ka sedagi Waenulised kosilased. 1. J. A. Weltmauni jutustus. I. Su pSäle mõtlen ma, kui püha väike On tõusmas taema serwast tasakest' Kui kewadel ta kallis kulla läike On murul meelitamas lillekest. S. öis. tzfõbus lehekuu oli oma kenadustega käes. H! Päike säras selgest sinisest taewast kulla V Kirtena maha. Lilled ja rohi lehkasiwad  ja õitsesiwad üheteist wõidu elustamast  päikesele tänu awaldades wastu. Rohelisest  looduse templist kõlas mitmesaja hääleline  laul, lindude koorist. Kestet lehkawat loodust istus Kaasiku koolimaja koolmeistri tütar Alma, kõrgel muru künkal ja punus lille männikut. Noore neiukese tõsised sinisilmad  waatasiwad aeg ajalt kurwa pilguga Lillewülja talu poole, ja selged pisarad Ae õrna palgede. Alma jättis männiku punumise järele, käed langesiwad sülle ja ta jäi mõtete sisse. WiimakS ohkas ta tasa: „Eduard, Eduard, kui Sa ka teaksid, kuidas ma Sind armastan? Ma usun, Sa tead seda. Ma tunnen, ma wõin Sinu «st ka surmasse minna ja seda loodan ma ka Sinust. Kas saad Sa alati minu wastu «ii sõbralik olema, kui Sa siiamaale oled olnud? Oh, andku seda armas taewane Ua!" SSÄ kas ei kuulnud ta sammusid ligemale tulewat? Ei, ta ei eksinud mitte, praegu pööris Eduard ümber kaasiku tuka ja Almat silmates astus ta muru künka poole. „MiS Sa siis sääl teed Alma?" küsis ta lahkelt ja istus Alma körwale. Alma lõi wastuse asemele silmad maha, Eduard ei näitanud seda tähele panewat, waid rääkis kui mõtteS: „Aga Teil Alma on ütlemata ilusad lilled käes, kas ma tohiksin mõned neist enesele paluda?" „O, jaa, missugust aga soowite?" „Ei kedagi teisi, kui neid, keda Teie ise annate." Alma andis punastades kimbu walgeid lillesid nooremehele, kes nad südameliku tänuga wasta wõttis. Silmapilgu seisst wad mõlemad maitselt, siis möttis noormees Alma käe kätte ning lausus tasa: „Alma, minu südames õitsewad ka lilled, kas lubate mulle neid Teiega jagada?" Alma ei kostnud, ta seisis argselt maha waadates, kuna tema liigutud nägu küll tuhat kord „jah" ütles. „Jah, mu kullakene Teie lubate!" hüüdis noormees ning tõmbas Alma oma rinna wasta, kes ikka alles kui uimane oli, kui ta nooremehe huuli oma suu pääl tundis. „Jääd Sa siis mulle kindlasti truuks, mu Alma?" „Elu otsani, mu kallis Eduard!" Warsti oli tund möödas ja Eduard pidi kahetsedes säält lahkuma, sest tal oli kibe rutt koolimajasse minna täna oli sääl efimist korda näitemängu proowi tegemine, kus ka Eduard osaline oli. Aga sest saadik puuiusiwad nad sagedamini  kokku, ja nende õnnelikud tunnid oliwad  üsna tihedad. 11. Ma istun õhtul üksinda Nii tihn kodus kolde eel, Lillewälja Johan oli, kuida kõik rahwas teadis, rikas mees. Ta oli juba kümne aasta eest Lillewälja talu, mis Kaasiku koolimajastwakkamaad neli, wiis, lõuna pool oli, endale ostnud. Põllu harimise oli ta hästi korra järele seadnud, nurmed andsiwad  kahekümne wörra seemet ja kogusiwad  warandust wana Johani aita ja kasti, kes wanaduse pärast enam palju wäljas ei suutnud käia, waid kambris tuma põhjaga tooli pääl istus ja rahulikult pitka warrega piipu suitsetas ja uuemaid ajalehti luges. Johan oli auuwäärt kohaomanik, kes oma abikaasaga eeskujuliku abielu „jõhwi pääl" eläwad ja oma lapsi Jumalakartlikult  wõistsiwad kaswamda. Johani abikaasa Leena oli endise karja mõisa rentniku tütar, kes kõigist keelust hoolimata Johanile oli läinud. JmekSpanemise wäärilise wahwusega  kandis Leena naesena armastatud mehe kõrwal elukoormat, oma kaasat ja ümbrust õnnestades. Abielu-paari ülem wara oli neil üks poeg Eduard ja kaks tütart Helene ja Elli. Eduardil oli juba 25 aasta