Postimees 33. Neljapäewal. S webruaril. M, Kolmaskümnesüheksas aastakäik. Kolmaskümnesiiheksas aastakäik. Tellimise hind on: Postiga aastas 5 r. k. Postita aastas 4 r. k. », ,» iiO „ „ „ " " " ', 1i,35 „ « „ 1?, „ ~ kuus —„5O „ kuus —„4O „ Iga üksik uummer 3 kop. Kuulutuste petit-rida d kop., lehe eesotsas 20 kop. Tellimisi ja kuulutusi wõtawad wastu: Jurjewis (Tartus): P. Schmidt, Mäesepp, Millistfer, Rcinbaum, Äarja, Lell, Zirt, Weidemann, Kurig. Tallinnas: „Postimehe"talit.Harju wärawas, K. Busch, Kluge Ströhm, Niphardt Tõnismäel, Troll. Pärnus: Treufeldt, Dreimann, Erikson, K. Kosvrowskp. Toris : A.Martson. Sindis : Kirs<Sbaum.  Uue-Wändra : K. Tomberg. Kärus: H Lemberg. Hallingas : Kuusk. Wiljandis: Karow, Leoke, Leppik. Waiwaras : J. Muthmann. Suureslaanis:  A. Hakkaja. Karksis: kirjutaja J. Ilmes. Põltsamaa! : Leihberg, lürmann, J. Terras. Otepääs  : „Edasi" seltsi presid. C. Eisenschmidt. Nuustakul  : Eichenfeldt. Wõrus : Viclrose. Gafsron. Walgas : Rudolfs, P. Grünfeldt. K. Hiob. 3takweres:  Kuhs, P. Erna ja N. Erna. Kiliugi- Slõmmes : J. Reimann, T. Tammann, Kawilda: kaupmees C. Grünberg. J. Lammas. Paudiweres : Inglist.' Simonas : köster E. Peterson.  Iõhwis: A.Rvht. Narwas: Grigorjem, Lckönberg,  Wacker. luhkentalio : Paap. Kreenholmis: Kuusmann. Paides: Ceitzelberg. Kalles: Luuk. steilas: Maaberg, Rosenwaldt, C. Tambach. Haapsalus  : A. Koppel, kimberg. Kuresaares : Lange. Waiknal: Weidermann. Peterburis: Teeland- Leopas, Äunbaum. Gatschinas: Wainow. Trüeö päeroclü roäkscl, üksnes mitte pühapäewadel, suurtel pühadel ega kroonu pühadel. Toimetus on Peterburi uulitsas nr. 3 (Henningi platsi ääres) K. A. Hermann'i trükikojas. Tallinnas on ..Postimehe" talitus Harju wärawas, Tesloni majas. Toimetuse adress liht- ja rahakirjadele: ..Postimehe" toimetusele. K.ipka»?.; Wene keeles: Lu rallviL ..Postimees". lOpkaou, .liaha^u.ü^. Käsitööliste seisukord maal. Tihti leiame suguwendade sulest ajalehtedes kaebtnsi: „Aasta kehw, ei saa raha, sest midagi ei ole wõimalik põllu-saagist ära müüa!" On aasta wiljarikas, nagu see, mis mööda läks: „Hind odaw, ei ole ostjaid!" Niisugune häda hüüe kostab mõni aasta üle suurepõllu-pidajate kogu Soome lahest kuni Musta mereni, ja mõni kord weel kaugemalegi. Nende põllumeeste hulgas elab üks wäikene rahwa-kogu, nimega kes oma elu-tarwitusi  põllumehelt peawad saama. Pääle nende peab peel põllumees  linnas elawaid käsitöölisi ja teisi elanikkusid põllu-saagist üles pidama, sest nendel ei ole ka mujalt saamist, kui talumees koormaga turule ei tule. See on aga maal elawatele käsitöölistele,  kes iga-päewase töö palgaga  endid üles peawad, suureks takistuseks. Linna käsitööline mõtled maal odawam elada olewat, sest turul müüb juba talumees odawalt, kodu wõib ta ometi ju puuda kümme ehk rohkem kopikaid odawamalt müüa. Ei, auustatud ametiwend! Sa ostsid turult 50 kop. eest puuda jahu, mina käisin maal rubla näpuwahel wiis talu läbi, ja kui wiimati ära tüdinesin,  maksin ühele 83 kop.! Et see kord wõimalik ära wiia ei olnud, ennem kui õhtul, andis  ta mulle weel teisest kotist, mida endise asemele oli pannud  ja oma loomade jaoks jahmatanud,  niisuguseid, millega ta linna turule tulla ei tohi. Mind sõimas ta weel päälegi „nälja-rotiks", kui kuulda sai, et tema jahudega rahul ei 01-, nud. Mõne teisega juhtub j teistsugune tükk: ta müüb s"lhr kohe, ilma wastu rääkimas, muidugi mõista kallimalt kui mujalt saab, aga selle ostu läbi jääd nagu weel tema wölgnikuks; kui saad kõrtsi kohas temaga kokku, esimene asi: „Tere, meister! Kas oliwad hääd jahud? Ma tean, ega teie poolt „tassi" ei keela, liigud jäiwad ostmise korral  muidugi joomata!" Kui tema soowi täidad ja enesele paki paberossa ostad, sirutab ka tema rutusti käe nende järele. Teed sa tööd, siis makstakse, ainult mõni kord wälja arwatud, palk alati leti ees. Tõrgud sääl wastu wötmast, oota siis teist korda; wõtad wastu, tee liigud! Nii- sugustega saame meel läbi, aga palju pahemad tagajärjed jätab see, kes tööd tellib ja mitte järele  ei tule, wõi kui tuleb, siis kaubeldud hinnast poole pakub. „Kui sellega ei anna, siis ma ei wõta, 'pole hädasti ka tarwis".  Teine toob oma materjaali,  soowib odawa töö-raha eest teda malmis teha: „Mis ma nii auu ja ilu taga ajan kui kokku saab pandud, käib küll." Saab töö malmis, ei ole rahul: oleks wöinud parem olla, niisugune, kui sellele ja sellele on tehtud." Kaebab kohtusse. Ka tuleb hinna maksmise juures ja nõudmisel salgamist ette, kus siis käsitööline kohustatud on kohtu abi paluma. Jätan nüüd need harutamised järele ja hüüan: Waene käsitööline, mis peab sinust niisugusel musil saama?! Oled noor, saad häda waewalt igapäewast leiba, jääd manaks, pead walla abi tarwitama walla waeste - majasse minema! Noore mehena, kus sa raha eest osta soowisid, nimetati sind „nälja-rotiks", wanaduse päewadel,  sinil armu-annetest elada tohid, mis nimi siis sulle antakse?!  Kes on sinu õnnetuse juures süüdlane? Kes muu, kui sinu enese ligikond, kellele ka paremat  seisukorda ei tule! On põllumehel käsitöölist türmis, wõi on temal sellest kasu, kas käsitööline  maal wõi linnas elab? Jätan isetegijaid nende hulgast wälja, sest neil meestel on põllutööst  nii palju aega küllalt, et meel teistelegi käsitööd teha saamad, ja räägin nendest, kes mitte sumel ega talwel tundi tuluta põllutöö juurest ära ei miida. Isetegijale tagajärjed paistawad harutamata iga auusa inimese silma, sest niisugune ei pruugi ialgi käsitöölist muul ajal kui pääle surma (puusärk) ja on oma elu otsani nende õnne waenlane. Elaksiwad käsitöölised  linnas, peaksiwad iga kord linna sõitma, kui midagi teha soowid. Need edasi-tagasi sõidud tasub käsitööline sulle sina ligikonnas elamisega ära. Elagu siis inimene ' minu pärast wõi Türgimaal, igal pool peab ta enese kasu nõudja, enese tulemiku tee sillutaja olema. Tunneb ta kellestgi tulu, ärgu seda hämitada  püüdku. Aga kahju! Mitmed  elanikud on selle tundmise poolest koguni madala mütsi all, mida wist India järeltulijad nendele pärandanud. Saab ta käsi- töölist tööga oma wõrku mässida, waatab ämbliku waikusega oma hästi korda läinud plaani tagajärgesid.  Kui meel lahti rabeleda  jõuad, kõlab jälle ah, ah, ah! sulle tänu asemel järele. „Nüüd ma õpetasin teda," räägib kõrtsi leti ees, walab õlut wiina põrmandale,  mille ostu - hinna ta käsitöölise palgast ära tõmmanud ja mis ka tema meelest kallis ei ole. Selsamal ajal istub nimetatud  mehe käsitööline oma kodus,  kastab leiba soolaga; naene waatab osawõtliknlt meest ja muljub tema tööst üles paistetanud  pihtasid. Tulewik ei maali ühtegi rõõmujoont tema palele, sest kõik õnnelik lootus on luhta läinud! Wäikene laps näitab  isale oma jalawarju, mis katki on, tuletab meelde, et nüüd aeg olla uusi osta. Nii meel mitmed muud asjad nõuawad parandust majas aga millega?! Suwi on mööda talweks ei midagi kogutud! Jälle käed tööle! Aga kust talwel tööd saada? Talumehe  juurest, mõtled wahest. Ei, wend! Sa ei ole üksi käsitööline,  ka mina käisin töö-puudusel  selle mehe juures ja lubasin peaaegu ülespidamise eest tööd ära teha. Soowid minust oda- Jutunurk. Walge haud. Inglise kirjaniku Hugh Convay roman- Eesti keelde P. Grünfeldt. (Järg). 4 Aga lähme nüüd jälle tagasi selle õhtu juurde, mil kamina tule ääres istusime! Tali ott käes ja wäljas kange külm. Lamp ei olnud weel põlema pandud, ainult kamina tutt walgustas pimedat tuba. Aknaluugid oliwad alles lahti, sest ma armastasin wahel läbi akna tähtede poole waadata;  nad sätendasiwad nii rahulikult, nii waikjelt, nii külmalt, nältasiwad nii wäga iseäralikud olema ilmast, mis täis waewa ja walu. Pikkamisi tõusin ma sohwa päält üles ja astusin akna juurde, et waadata,  missugune ilm on. Kui ma wälja waatasm, nägin ma, et taewas pilwedega kaetud oli ja walged lumehelbed  alla libisesiwad. Ma surusin Põse wastu rumu ja jäin nii waatama.  Eääl seisis ainult mõned sammud  minust kaugel üks nacsteiahwas  ja wahtis tõsise, kahwatanud näoga minu tnmedasu walgustamd tuppa; tema silmad waatasiwad minu omadesse. . . See oli Philippa, mu ainuke! Mõned silmapilgud seisin ma kui kinni naelmud ja wahtism tarretanud stlnnl wlle otsa; arwasiu, et minu mõtud mulle niisuguse pildi silmade ette nõmwad. Ma olui Philippad sagedasti uues .näinud, aga see oli esimene turd, et ma teda jälle ka ilmse olles nägin. Õli see mõni ilmutus? Oli see ilmsi wõi uues? Ma wärijesin talle silmadesse waadates, millest sügaw walu paistis. Ja nüüd nägin ma, kuda rätik, mida ta kübara pääle oli sidunud, sadama lume all itta walgemaks ja walgemaks läks; see maade äratas mind iga minu sooneke wärises selles teadmises, et Philippa tõepoolest minu ees seisab. Ma kiskusin ukse lahti ja sõnalausumata astus Philippa  minu tuppa. Ta oli pääst jalgadeni kalli kasuka sisse mähitud ja kui ta minust mööda läks, tundsin ma sulama lume niiskust  enese käe lülles. Ma panin ukse kinni ja pöörasin end ümber, et teda teretada. Philippa seisis keset tuba, kasuk oli tal made päält maha libisenud.  Ma nägin ta walget palet, ta kaela, ka kaja, ma wõtsin ta käest kinni, see oli külm kui jää. „Philippa, Philippa mis ajab Teid sita?" sosistasin ma. „Tere tulemast, tuhat korda tere tulemast, üks kõik, kas Teie rõõmu mõi kurbtust  kuulutate." Ta kehast käis wärin läbi ja sõnalausumata  pigistas ta oma jääkülmade sõrmedega mmu kätt. Ma wiisin ta tule ligidale ja kohendasin tuld, uii et see heledasti põlema hakkas. Philippa  langes tule juurde põlwili ja sirutas oma käed wastu leeki. Kui kahwam ta oli tui wäga teistsugune  endi>est Philippast —ja siisgi kui nõiduw ilus mmu silmist. Kuna ma ilusa pölwitaja pääle maha waatasm, oma uhke pää nagu häbenedes norgu laskis, mli mulle meelde mu wanne, mu tõotus, mida ma olin teinud, ja weel ükskord  tõotasin ma seda iseeneses. Wilmaks waatas ta mulle silma; tema silmis põles tume tuli, mida ma jäät weel iat ei olnud märganud. „Philippa, Philippa I" hüüdsin ma meel kord. „Pange lamp põlema!" sosistas ta. „Laske mind jälle ühe sõbra silmadesse waadata. . . muidugi teada, kui Teie seda olete." „Teie sõber, Teie truu sõber igawesti!"  wastasin mina ja panin lambi põlema. Kui ma lambi laua pääle panin, tõusis Philippa üles ja ma nägin nüüd, et ;a lemariideid kandis. Tegi see mõte mulle rõõmu ehk walmistas walu, mis ma selle arwamije juures tundsin, et Philippa ehk leseks on saanud? Ma loodan wähemast püüan ma seda arwata, et ma walu ja kurbtust tundsin. Tüki aega seisime nii mait olles üksteise wastu. Oli, nagu oleks see äkiline kokkupuutumine keeled köidikusje  pannud. Ita ei saanud muud kui imestada ja Philippa silmadesse maadata. Sel ei olnud mitte unenägu  : Philippa oli tõesti minu ees, ma olin ta häält kuulnud, ta kätt pigiskanud. Ah! Philippa oli ta küll aga mitte endine Philippa! Mul ott, kui oleks ta iludus kahmatuks  muutunud. Ta põsed olimad puna kaotanud, sellest mõistsin ma, et La raskesti oli kannatanud. . . et ta meelgi kannatas; pääle selle tull mulle ette, nagn oleksimad ta näojooned  nagu seda sagedasti sünnib haiguse läbi peenemaks muutunud. Kaua ei mõinud ta aga haige olnud olla, sest :ema keha oli niisama täielik,  käsi niisama ümmargune ja tema seis niisama uhke ja kindel kui ennegi. Ometi märisesin ma tema silmadesse waadates, millest otsata walu ja kurbdvs  puist-s. Äiul ei olnud mitte julgust liisida, mis teda minu juurde ajanud. „Teie olete wäga muutunud, Basil,"  sõnas ta minnaks. ,/Seda teeb aeg igaühele," wastasin  ma wägisi naeratades. „Kas Teie usute mind." sõnas ta edasi, kui Teile ütlen, et Teie silmad, nagu ma neid wiimast korda nägin, isegi kõige õnnelikumal tunnil mul meeles on seisnud? Ah, Vasil, oleksin  ma iseenesele truuks jäänud, ma oleksin miimaks ometi niikaugele jõudnud ja Teid armastama hakanud." Ta ütles neid sõnu sügama kahetsusega,  nagu oleks ta kõik elurõõmud ja armastuse õnne Jumalaga jätnud. Minu süda tuksus tormiliselt, aga ma ütlesin iseenesele, et ta neid sõnu mitte selle tarmis ei ütelnud, et mind minu palama armastuse waheldamisele meelitada. „Ma olen sagedasti Teie järele pärinud," sõnas ta pehmelt edasi. „Mulle öeldi. Teie olla rikas, aga õnnetu." „Ma olen Teid armastanud ja lootanud," mestsin ma; „kudas mõiksin  ma meel õnnelik olla?" „On see mõimalik, et üks mees n i i wõib armastada," sõnas ta mõru  dalt. Siis ei ole mehed mitte kõik ühesugused ?" „Küllalt nüüd minust!" ütlesin mina. „Jutustage Teie mulle oma elust; ütelge mulle, mis ma Teie hääks teha mõin. Teie mees. . ." Philippa hingas ruttu, meri tõusis tal põskedesse ja silmad särasiwad aruldases tules, aga rahulise selgusega  mastas ta: „Mul ei ole meest." „On ta surnud?" „OH ei!" sõnas ta äratirieldamaia mõrudusega; „oh ei! Lihtlsall. ma ei ole kellegi abielunacue. . . Vasil," lisas ta ägedasti juurde, ütelge mulle, kas Teie olete waheft mõnda inimest põlganud?" „Jah, olen!" wastasin ma kiudlasti  ja tõega. Esimesest silmapilgust saadik põlgasin ma seda nurjatut meest, kellega Philippa põgenes; ja mis tundsin ma nüüd, kui mu koledad  kartused tõeks oliwad saanud! Mu huuled wajusiwad kramplikult kokku ja kui ma jälle rääkisin, kuulsin ma, et mu hääl niisama waljusti ja mõrudasti kõlas kui Philippa omagi. „Jstuge," ütlesin ma, „ja jutustage  mulle kõik. Ütelge mulle, kudas Teie teada saite, et ma siin olen, ja kust Teie tulete?" Ma tahtsin teada saada, kus ta wiimati käinud, et selle mehe järele oleksin wõinud pärima hakata, keda ma nii maga põlgasin ja keda ma iga hinna eest kätte pidin saama. Elul oli minu jaoks jälle wäärtust. „Ma olen juba mitu kuud siin," wastas Philippa. „Siin miun ligidal?" „Ja ma olen Teid ka juba mitu korda näinud, sest see maja. kus ma elan, on waewalt kolm wersta Teie juurest eemal, ja mina ei kartnud  sugugi, sest ma teadsin, et mul hädakorral sõber ligidal on, kes mind kaust b." Ma pigistasin tema kätt. „Edasi!" palusin ma siis. ,/5a saatis mind siia, sest et ta muinst lahti tahtis saada; ma olin lapsega mahasaamisel, olin talle koormaks  ja takistuseks risti tee paal ees." Wiha, millega Philippa need sõnad wälla ütles on kirjeldamata. „Philippa!" oigasin mina, „nii sügawale wõisite Teie end alandada, et selle käsu järele tegite?" Ta pani oma käe minu käewarre pääle.