Saarlane Kleüldine pilitihe ajaleht maa- ja linnarahmale. W 27. Teisipäewal, 7. Julil 1893. IX. aastakäik. maUb Saaremaal aastas. ... 1 rbl. Sv kp Saaremaal pooles aastas 1 „ „ Postiga saadetud aaZtaS. 2 „ „ Pooles aastas 1 „ 26 „ Ilmub igal tsiftpÄo»V«sr. Knresaares kaubai,nlitsas nr. 1?. Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele, Knresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab A kop. -ch Kuidas ja mikspärast juuakse. Läheb noormees kosja, siis peab tal wiina pudel taskus olema, sest mis peab ta ilma selleta neiule pakkuma. Ka sääl peab see seda kibedat jooki waStu wõtma ja jooma, kes ehk enne ilmaski seda pole teinud. Säält õppiwad jälle wäga mitmed edeSpidi jooma ja jälle on ühest kohast paha joomise tõbi lagunenud. See on rahwa pruuk ja peab edasi peetud saama! Sureb täna päew keegi inimene, juba peab wiina pudel see esimine trööstija ja nukra meele jahutaja olema. Enamast on see igal poo! siin üsna pruugiks, et ka wäikeste lastele sell korral üsna mägise antakse, sest: sa näed oma papad, ehk mammad wiimast korda; wõta nüüd natuke, siis pole sull enam nii kahju! Nõnda antakse lapsele esimist korda seda „põrgu laket," mida ta esimise korra küll suntusel waStu peab wõtma, aga paraku, edeSpidi kui wanemad inimesed juhtuwad wiina jooma, on lapsuke kohe põlwe ees ja soowib  weel kord seda „kibedat" mekkida ja nõnda ongi jälle mõni noor ilmakodanik  tulewane wiina ori! Jälle on see rahwa pruuk ja mood, mida aun sess peab peetud saama! Praeguse aja rahwaS pühitseb rohkest sündimise ja nime päiwi. Ikka kutsutakse sõbrad ja tuttawad kokku ja mida tuuakse neile laua päüle, ehk õigem ütelda: mida peab siis tooma? Ainult wiina ja õlut! See ainult on, kes selle päewa tähendust aitab mälestada. Sell päewal peab „sündimise  päewa laps" näitama, mis ta wõib. Sõbrad tahawad õnne soowida ja see ei lähe jo ilma wiinata, seda peab sündimise päewa mälestajamuretsenud olema. Ja nõnda  läheb see õnnesoowimine wiimaks joomiseks,"  sest niisugune paha märg oskab üsna hästi ühe kõige targema mehe meele mässa ehk segamine ajada, nii et sõna: „OH, saagu nüüd mis saab" üle huulte, tuleb selle üle huulte, kes ehk sell korral esimist korda joobnud on. Jah, rahwa pruuk peab alal hoitud saama! Waadake nüüd, kui mitmed moodi peab joodama. Kes seesugustes juhtumistes mitte kaasa ei pea, see ei kõlba kellegi liiki ja seda ei tahaks praegusel ajal keegi saada, et teda põlgatakse, sest rahwa naeru alla jääda, on hirmsam kui uulitsa pääl, ehk rahwa ees joobnud olla. Nõnda mõtleb igaüks ja nõnda ütleb ka see, kes esimist korda wiina klaasi peusse wõtab. Rahwa pruuk peab peetud saama, senna ei aita ükski muu rohi! Rahwa pruukisi on aga häbemata palju ja kui meie kõiki umbes tahame alal hoida, siis peame mägise lakukoerdeks jaama! Ütelgu nüüd iga tark mnnene, ims peame tegema, et keegi enam wiina ei jooks! Karskuse seltsid tõusewad ja wvitlewad wiina wastu. Nende liikmed on joomise hoopis ära tõutanud ja näitawad  karske olemisega rahwale eesmärki. Aga rahwas peab pruugist kinni ja joob ikka edasi keegi ei taha karskeks jääda ja ometi peame! Aga kuidas? Seda näeb igaüks, et joomine iga inimesele nägemata kahju toob. Ta toob waesust, wiletsust perekondlikusse elusse; ta toob wiha waenu sõbrade wahele; ta toob riidu, peksmist ligimiste wahele. Aga, kes hoolib sellest! Ikka edasi, mis see tilk mulle teeb! Jah waadake sobrad, nii kaua kui me rahwa kombeid ja pruukisi kinni hoiame, nõnda kaua joomine meie rahwa seast ei kau; olgu sääl kas igas peres oma karskuse selts, siiski joob rahwas edasi ja enamast ikka ilma piirita. Wiin ja õlut, ehk õigem ütelda „alkohol," on jo niisugune meelitaw asi, et keegi sellest naljalt lahti ei saa. Mõni hoiab ennast, kas mõned nädalad, ehk weel rohkem, aga kui siis kord „juhtub" määratama, siis on wiimane lugu pahem kui esimine ja seda on küllalt juba nähtud. Praegus on inimesi küllalt, isegi neid, kes karskuse seltsi liikme nime kannawad, kes on tõutanud kõik kanged joogid maha jätta aga ainult suuga, mitte südamega ehk tegudega. Nüüd joob mõni hoopis koledamine kui enne, ja sellel joomisel ei tule enne otsa kui liiwa Hannus kord enneaegu ta noort elu on lõpetanud. Et wiin ka termist rikub, seda ei taha keegi uskuda. See olla naiste lori, nagu mitu meest juba ütelnud  on. Wiin peab jõudu andma ja meest terwe hoidma! Wanapagana kolm leidust. (Muinasjutt.) L. U. Kanig'c järele eestistanud. C. Allik. Ennewanast oli täitsa kuldne aeg maa pääl. Ei olnud siis inimesed nii targad ega seaduse tundjad, ei nii kurjad ega Jumala kartmatud, nagu praegusel meie päiwil. Ei olnud neil seaduse raamatuid ega kohtumõistjaid, waid igaüks elas priitahtlikult  ja tegi seda, mis Jumala meele pärast oli. Keegi ei pruukinud teist karta, waid igaüks oli ilma politsei ja kohtumõistjata niisama julge ja kaitstud. Ei sõitnud siis keegi suurde laewadega wõerale maale, omale riideid ehk mõnda muud uhkuse asju tooma, waid igaüks oli oma tehtud riietega rahul, sõi, mis põld andis, ja jõi wett kui jänu oli. Niisugune lihtne ja wiisipärakine elu oli armsa Jumalale täiesti meelepäraline, ja seda enam oliwad inimesed isekeskis õnnelikud;  üksi wanapagan ei olnud sellega mitte rahul. Ta istus oma wanaemaga ainu Asi põrgu nurkas, ega leidnud ühtegi tööd, mida ajawiiteks oleks ettewõtnud. „Kuule wanaema, ütles ta korraga, nõnda ei wõi see elu siin mitte k auem edasi minna, ma pean alla maa pätile kord minema ja waatama, kas ma oma riiki mitte kuidagi kaSwatada ei wõiks!" Kuida mõeldud, nõnda tehtud. Ta astus maa pääle inimeste, sekka wahest wanamehe, kord jälle noore õppipoisi näul. Siit ja säält otsis ta, kas mitte kusagilt üht waest hinge ei leiaks, keda põrgusse oleks wõinud wiia. See plaan ei näitanud tal kuidagi korda minewat; küll uuris ta päemad ja ööd, kuidas ja mis moodi saaks kohe hulga inimesi kätte, keda põrgusse  oleks kaasa wõtnud, aga asjata! Inimesed oliwad ja jäiivad ikka Jumala kartlikuks. Weel läksiwad mõned päcwad mööda, kui ta korraga rõõmsalt hüüdis: Soh, nõuu on käes! Sell ajal ei wõinud keegi teisele midagi müüa, ega ka osta, sest inimestel ei olnud raha. Ehk neil kulda ja hõbedad küllalt käepärast oli, siiski ei mõistnud nad sellest raha taguda. Tahtis keegi midagi saada, siis pidi seda ükskõik mille kauba wastu wahetama, nagu kangur wahetas riiet karjasega, kes tale selle eest loomi andis; nõnda samma tegi põllumees ja mõni teine. Arwa juhtus seda ette tulema, et teine teise käest midagi ei tahtnud. Niisugust wahetusi oli sell ajal mitmet kümnet moodi, aga ikka tehti ja toimetati nõnda, et kumbki kahju ei saanud. Wanapagan oli aga seda kõik päält näinud ja kohe oli tal plaan malmis, kuidas seda teisiti seada. Ta tahtis seda asja parandada, et teine oleks wõinud teise käest ainult osta, aga mitte wahetada. Silmapilk jooksis ta ühte suure linna, et säält kedagi leida, kes seda plaani oleks aitanud toime saata. Kui ta sääl nõnda ühest uulitsast teise lontis, leidis ta korraga ühe maja, kus üks kullassepp elas, senna keeras ta sisse. Sisseostudes ei leidnud ta meistrid mitte oma töö kallal, waid ühes wäikeses pimedas toakeses; teises käes oli tal üks nöör, kunas teises käes lamp põles. Tooli pääl püsti seistes, sidus ta teist nööri otsa ühe seina küljes olema rõnga külge kinni. Kohe tundis wanapagan, missugused mõtted kullassepal peas mõlkusiwad. Kohe kargas ta ülewele ja päästis nööri otsa nõnda lahti, et see ainult weel rippuma jäi, ilma et kullassepp  seda oleks tähele pannud. Saand see nööri teise otsa omale ümber kaela sidunud, lükkas ta jalaga tooli alt ära ja kukkus kolinal põranda pääle tagasi. Kukkudes sadasiwad kuld ja hõbe tükkisi kullasseppa ümber nagu rahet. Ehmatusest kohkunud, silmas mehike nüüd ka wanasarwikut, kes naerul näuga ta pääle maakas. Pahaselt küsis kullassepp: Kes sina oled ja mis sa tahad ? Saatan koStiZ: Kes ma olen, seda sa jo näed; aga seda sa pead ka teadma, et praeguS umbes minule rippumast tagasi kukkusid. Enne kui sind põrgusse seltsi wõtan, tahan aga sinuga meel paar sõnakest kõneleda. Ära karda, ma ei mõtle koguni pahasti sinuga ümber käia. Sina tahtsid ennast praegus ülespuua, et