Saarlane xZM Üleüldine xnlitika njnleljt man- jn li»»,rnh»,le Teisipüewal, 3. Aprillil 1891. VIII. aastakäik. maksab i Saaremaal aaStaS. .. . Z rbl. S« kp. Postiga saadetud aastas. A „ „ Pooles aaStaS 1 ~ SIZ „ Ilmub igal tsisipÄStvctk. Kuresaares kauvauulitsäs nr^l?l Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele, Kuresaares. Eluraskused. Kas peaks küll seda inimest olema, kes eluraskusi ei ole tunda saanud. Selle üle wõiksid õpetatud mehed pitkad, kõrged ja sügawad kõned pidada, ilma et ometi kõik ära jõuaksiwad seletada. Loomus on seda nõnda seadnud, et kus kergust sääl raskust, kus rõõmu sääl kurbtust, ühetasast kaalu ilma elus iialgi ette ei tule. Ainult üks ainuke asi on, mis wõib eluraskusi kergita; see on ka kallim ja wägewam kui kõik maailma warandused, ilusam inimeste elus kui ilu ise ja see on: rahulik meel! See wõib üksi eluraskusi tasasel kombel kanda. Aga paraku, kui palju neid on, kelle meel rahulik on! Suurem hulk inimesi nunsewad alati eluraskusi koorma all ja see on rahuliku meele puudus, mis iga häda ja raskust kümne mõrra suuremaks ja raskemaks teeb. Waatame korra praegusi rahwa elu pääle, kui kerge ehk raske see on. Ainult üks ja seesama küsimine on igal mehel suus: kust raha wõtta, miska tuleb elutarwitus muretseda?  Miska peab renti maksma? Rugi oli küll kõrre poolest ilus, aga siiski oli saak keskmine; odrad rabas torm juba põllal kõrre otsast maha, nõnda et waewalt kahe ja kolmekordse seeme tagasi sai. Kartuhwli  saak oli nõnda kasin, et waewalt teiseks aastaks seemet hoida wõib. Wilja hinnad on nõnda madalad, et kui selle eest tahad raha korjata, siis pole omale kodusse midagi enam jäämas, miska tahad oma peret kuuni teise leikuseni toita! Nõnda on peremehel süda raske ja meel kurb, ei tea kust otsast peab kinni hakkama, miska ome kohuseid täita. Rendi andja nõuab tungimast oma renti, mis tal kohus saada on. Pere nõuab palka, mis ta wälja teeninud on. Muud walla ja kohtu maksud peawad ka seadust mööda makstud saama. Oma kodune maja talitus nõuab puumaa riistade kohendamiseks raha, aga kopikat wõtta, pole kuskilt. Nõnda on eluraskus paiguti kange ja walus wälja kannatada, mis inimese maimu mägise püüab põrmu kiskuda. Niisuguses olekus peab iga inimene rahuliku meelt alal hoidma, ega mitte nurisemise himmu omale päris haiguseks  tegema, sellega saab sinu hinge termis rikkutud ja paha tuju läheb aega mööda armsamaks. Oma südant ja meest teeme üheks walu ja häda hooneks, kuhu ükski lahke,, oäewa tera sissi langeda ei saa; sellcp .asi pange seda terawasti tähele, et see inimesi headusi, rõõmu ja lahkuse poolest isi seda rikkamaks läheb, mida rikkamaks ta teisi sellega teeb. See seadus käib üle ilma ja ulatab tacwani stst mis sa teistele teed, seda teed sa iseenesele! Lahkus äratab lahkust teise põues ja õnn kaswab õnne kannul. Mõnikord tuleb küll seda ette, et su lahkust pahasti wastu wõetakse, sest ega tigedus siis taltsaks ei lähe ja ega ka kurjus ei kummarda! Sellepärast, wõta omale rahulik meel ja ühetasane hinge olemus, igas raskuses ja kitsikuses elu seltsiliseks, sest rahulik meel on elu ülespidaja, iga headuse edendaja, iga ilu ülendaja, iga kurja mõtte ärawõitja ja iga tubliduse toetaja; seesugune  rahulik meel kaswab ja õitseb tasase tarkuse ja armastuse wainul. Armastuse lilled. 14 K. LoikonU uudisjutt. Sellega muutis Tõnis oma teed küll ligi wiis wersta pikemaks, aga seda kahju lootis ta oma kiire käiguga jälle ära tasuda. Warsi oli ta Hein'ide maja kohta jõudnud ja pööras ka, peaaegu ilma teadmata  senna sisse. Aidas leidis ta Liisut jälle säälsama puude all istuwat, kus see mullu survel kõik tema lootused korraga tühjaks tegi. Pöesaste marjus astus Tõnis üsna senna lähedale, ilma et neiu teda oleks märkanud. Ka täna oli neiu nägu kurb ja tõsine; ta jättis sagedasti oma töö seisma ja waatas mures oma ette maha; wiimaks kattis ta omale käed silmade ette ja nuttis . . . „Miks nõnda kurwalt neiu?" küsis Tõnis lähemale astudes. Kohkudes lõi neiu silmad ülesse ja waatas  imestades Tõnise otsa; kerge naeru joon liikus tema näu pääl, aga ta ei teadnud, mis ta pidi wastama. „Palun wabandada, kui ma sind oma hakil ise pääletulemisega kohutasin," kõneles Tõnis edasi. „Sinul oli siin wist üksi armas olla ja sellepärast kahetsen ma juba peaaegu, et ma sinu rahu rikkusin." „Ei ole tarwis kahetseda l" ütles Liisu, ennastwägisi rõõmsamaks sundides. „Miuul oliwad just praegu nii pahad mõtted meeles mõlkumas, et peaaegu nutma pidin hakkama; sina aga kihutasid oma siia tulemisega need mõtted minust ära ja selle eest on minul sind tänada." „Hm! see wõib olla!" ütleS Tõnis uskmatal toonil. „Aga ma ei tahtnud sind ka mitte just naljatuse pärast tülitada ja suuremat asjandusi mull sinuga ka ei olnud; minu teekond juhtus aga siit kaudu minema ja sina ci saa wist pahaks panema, et nia waatama tulin, kudaS sinu terwisega nüüd lugu on?" „Tänan küsimast ja osawõtmast; minu termis on jälle endisel!" „Sce on ometi röõmustaw kuulda! Täna Jumalat, et ta sind jälle nii kaugele on aitanud!" „Jah," kostis Liisu õhkades, „mis wõime meie küll armsa Jumalale selle arwamata suure hea eest muud anda, kui nõtra tänu! Aga mis wõime siis sinule ja sinu helde emalegi muud anda, kui paljast wiletfat tänu?" „AH see ei ole ju nimetamise wäärtki!" pajatas Tõnis waSLu. „Mis meie sääl juures küll muud aitasime, kui waewalt seda, mis iga ühe kristlik kohus on?" „OH ära räägi muidu!" hüüdis Liisu ruttu. „Oma elu päästmise eest on mull teid tänada ja Jumalat selle eest, et ta seda kõik õnnelikult on lasknud korda minna! Mis oleks minust küll saanud, kui sinu armas ema mind haiguse ajal, kui oma last poleks põetanud, kuni minu oma haiglane  ema peaaegu juba isegi awitamist tarwitas? Ma oleksin wiletsuses ja puuduses tõesti lõppema pidanud! Mis oleks minust saanud, kui ma pärast teisiku haiguses hoigasin ja ilma abita ja ilma nõuta ümber undasin? Kas ei oleks ma selles jällegi oma elu pidanud jätma? Üsna kahtlemata! Sääl tulid aga sina, andsid mulle head nõuu, andsid mulle raha seda korda saata, mina tegin seda ja leidsin ka abi; aga ilma sinuta oleks see puhas wõimata olnud. Millega pean ma seda sinule ja sinu emale kõik tasuma?" Tõnis waidleS küll meel wastu, aga pidi siiski miniaks Liisule järele andma. Selle pääle jäiwad mõlemad jälle mait; neiu tuetas oma pea käe najale ja waatas mures oma ette maha. „Sinul näitab oma mõtetega palju tegemist  olewat, neiu," ütles Tõnis. „Mina aga arwan, et ma sinule siin ainult tüliks olen, sellepärast hakan jälle kohe minema, et fa rahu saaksid. Head päewa!" Tõnis tahtis minema hakata, aga ometi jäi ta weel silma pilguks seisatama; tema silmad piilusiwad uuriwalt neiu pääle, kes praegu omad silmad kurblikult ülesse lõi ja nõnda sama uuriwalt Tõnise otsa waatas, ehk küll weidi arglikult. „Tõnis!" sosistasiwad neiu huuled wiimaks  tasa. „Mis on?" Mõni söna pöllumeestele. 1) Ärge põletage uut põldu! Meie Saaremaal on see moeks, kui uut põldu tehakse, et siis põletades karge tükka katsutakse ära kautada, aga see on päris rumalus. Sellega ühes saab kõik taime olused, mis mulla sees on, ära põletud ja põld läheb liiga ruttu lahjaks. Saab tuha rammu kadunud, mis kuigi kaua ei kesta, siis ongi põllu rammu otsas. Katsugu  parem äkede ivaral karge tükka kautada ja peeneks tehja, aga ärgu iial põletagu, see teeb kahju, iseäranis weel meie põldudele,  kus wäga õhuke muld on. 2) Putukaid õunapuudest eemale  hoida. Seda wõib järgmisel wiisil: Kraabi wana kärbane koor õunapuude küljest, ühes samlatega  maha ja põleta ära, siis määri tõrwaga puu künni kroonini ära ehk wärwi