Saarlane sl° ÄI Neljapäetval, 24. Mail 1890. VII. aastakäik. maksab: Ilmub igal teistpÄStVcrk. Kurcsaares nr. 17. Saarlase toimetusele, Kuresaares Kuulutuse rida ehk selle ruum UM Uleiildint politika ajalrht «»> ja li»»,raimalt. WM Mis on armastus? Armastus on kallis asi. Armastus on magus mesi. Armastus ei iial wäsi. Armastus ei maksu küsi! Armas noor rahwas! Kes teie seast mitte ei peaks teadma, mis armastus on, millest meie mana kuulus kirjanik Jansen ütleb: „Armastus see magus walu, mitme noore rinna all!" Ma ei wõi seda siin kõik mitte ära seletada, waid wõtan ühe tähtsama mehe sõnad, kes armastuse kohta nii räägib: „Mina ütlen teile, kes armastab, on õnnetu! Sest kui mitmel on armastuse päikse paistus pimeduse ja nutu ööks saanud, roosi õied ohakateks, tuule hood nutu lauluks ja surma lugudeks saanud. Armastus on mitu ajanud wiina jooma, mitu oma wenda tapma, mitu enda elu wõtma, mitu on armastuse pärast peast rumalaks jäänud, mitu head sõbra on kõige kurjemas wihameheks saanud, mitu oma isamaad maha jätnud, mitu ennast pimedaks nutnud ja kui mitmed muud kurjad ja rasked haigused on armastuse läbi tulnud!" Seda teeb kõik armastus. Aga mis on elu ja ilm ilma armastuseta? ta on kui üks tühi, pime ja kole kõrb! Kõik maailm oma iluga ei jõua iial ühte armastusest rõhutud südant täita, ega oma ilu ja rõõmudega teda rõõmustada. Aga armastus on ka üks õnnis tundmine  ja taewaliku rõõmude ette maitsmine! Waata armas noor rahwas ja pane tähele, kui sa oma armukest oma rinna wastu surud ja käsi käes istud, kui südamed ja silmad armastusest jutustawad, nii et keegi sulg ei oska seda kirjuta, mis rõõmuga sa siis täidetud oled; kui üks käe piigistamine ja silma waatus enam kõnelewad, kui suud seda mõistwad; kui üks suuandmine so merd nõnda keema ajab, et sa kõik maailma ja tema ilu ära unustad, kui sa oma pea armukese rinna na'ale toetad, mis on siis üks kuninga kroon ehk würsti riik selle ande wastu? mitte midagi! Kas siis ei paista päike palju selgemine, kas siis ei ole kõik ohakalised eluteed kui roosi õiedega üle kaetud? kas siis ei ole kõik roosi õied ja puu lehed palju haljamad ja ilusamad? kas ei saa siis kõik lindude laulud sinu kõrwus palju ilusamalt ja elawamalt kõlama? KaS ei ole siis kõik mured ja waewad palju kergemad kanda? siis on so suutäis rõõmu laulusid ja so süda keeb selgest ja puhtast armastusest! Paneme tähele kahte õnneliku armastajat: muud ei näe nad ega kuule, kui ainult seda, mida nad teine teiselt küsiwad ja kõnelewad. Räägib keegi neile midagi, siis nad unustawad wastust andmata, ehk unistawad  wastuse asemel, kellest keegi aru ei saa. käe piigistamine ja suuandmine ajab nad wälja ütlema: Sa oled mo elu ingel ja ilma sinuta ei wõi ma mitte elada! See on siis selge: kus armastus, sääl on ka elu ja õnn; kus ei ole armastust, sääl hukatus ja õnnetus! Üksi puhtas armastuses wõib rahu ja kaitsja omad pehmed tiiwad meie üle wälja I aotada. Armastuse kohta ütleb wana sõna: „Mida puhtam, salajam, seda püham, palawam!" Armastagem siis üht teist ja ärge pidage wiha ja waenu enda wahel. Pidage seda pühad kingitust kalliks, niihästi sõber sõbraga, mees naisega ja peigmees oma pruudiga, siis tunnete igaüks, et ilma elu üsna magus ja lõbus on! Nagu armastus üksi puhtuses püha on, nii teeb tema ka ühe armukesele hellad ja õrnad nimed ning soowib tale kõik head ja õnne, nagu Anna Haawa ütleb: Oh mo ella armukene. Kaunim kullerkupukene. Lõbus lahke lõukene. Täht ja silma terakene! Wõiks sind õhud hällitada. Kandle kõlin kiigutada. Tuule tuhin terwitada, Sini-lilled suigutada. loudku eha ehitama. Sinu palgeid paitama. Koit so kulmu kullatama. Laulu helin äratama! Ehk küll armastus paljugi õnnetumaks on teinud, siiski armastagem teine teist, Palmide all. K. Loike«'i jutustus s Poole tunniga jõudsiwad nad senna. Päratumad kõrged pilwedesse ulatawad mäerünkad  seisiwad nende ees, mis ümberringi kõiksugu halja mõjudega täidetud oliwad. Peaaegu wõimata näitas nende otsa saada olewat, kus enam kärblase wõi rähni jalad oleksiwad maja olnud; ometi tahtis Miirolwh seda korra katsuda, sest oli ta korra siin, siis ei raatsinud ta oma uudise himuS ühtegi asja waatamata jätta. Hobused lasti jälle lahti ja nüüd katsuti jalgsi wäheaawal ülespoole ronida; küll oli see waewaline teekond, kus enam käte kui jalgade abil mõis üles poole pääseda, kus juures pitkad, tugewad rohuwõsud neile suureks abiks olimad. Poole tunnilise wäsitawa ronimise järele oliwad nad ühe mähe laugema koha pääle jõudnud, kus natuke puhata mõis. Umbarwul wõisiwad nad juba kuus kuni seitsesada jalga mäejalast  kõrgemal olla. Ümberwaatus oli siit wäga kena ja õhk oli wäga armas, selge ja puhas ja ka jahedam kui all maapinnal.  Otsata uhked puud ja põesad kaswasiwad nende ümber ja warjafiwad neid päikese ägeda paistuse eest. Praegu tahtsiwad nad jälle ülespoole ronima hakata, kui Miirolwh korraga seisma jäi ja teraselt kuulas; tema meelest oli nagu oleks ta oma pea kohas ülewel tasast lauluhäält kuulnud, mis aga rutem jälle kadus kui kuuljal wõimalik oleks olnud seda heli oma kõrwadese kinnitada. Miirolwh teatas seda lugu Hindule, kes sellepääle wäga kartlikuks läks, ja ütles, et siin mägcstikudes sagedaste kurjad maimud pidada ümberhulkuma, iseäranis meel pikse saju järele. Miirolwh naeris Brahmausulise ebausu üle ja wõttis nõuukZ asja lugu ligemalt järele waadata. Tükk aega läks mööda, kus midagi iseäraliku  kuulda ei olnud. Miirolwh oli juba hea hulga ülespoole tõtnud, sinna kust heli oli kostnud aga sääl jäi kõik waikseks. Hindu hingas jälle kergemalt ja Miirolwh arwas ennast mõne lindude, wõi ahmide häälitsemise läbi petnud olewat. Aga kuula! Korraga kõlas laulu helin teist korda, aga ligemal ja waljumalt kui enne. Miirolwh rõõmustas wäga, arwatcs, et siin ühe inimliku looduse sõbraga kokku saab; Hindu aga wärises nagu haawaleht ja pomises omale palweid habemest, misga ta kurje waimusi enesest lootis eemale hurjutada. Miirolwh ronis weel mõned süllad kõrgemale  ja tuetas ennast siis ühe jämeda mooruspuu tüwi najale. Sääl kuulis ta üsna selgesti, kuda üks tasane meesterahwa hääl neid sõnu laulis: Lõik tuuled ja meri, kõik metsad ja mäed, Eull laulwad maad, taewad - kõik looduse wäed! Miirolwh kuulas hinge kinnipidades, künni wiimased sõnad wälja laultud oliwad. Nüüd märkas ta selgesti, et temal siin ühe südaka looduse sõbraga tegemist oli; ka tema ise oli üks looduse sõber, sellepärast oli temale wäga armas, kui ta siin ka ühte teist eest leidis, kes oma südant Jumala kaunist ja imerikaist loodustest liigutada laseb, mida need laulu sõnad täiesti awaldasiwad.