Saarlane MB K!ciiM« psüiiiui ajsleht sas- sa !ttl!MahMx MM Ns 41 Teisipäeval, 14. Oktobril 1897. XIV aastakäik. maksab: Postiga saadetud aastas. J „ „ PooleZ aastas Ii ~ Lä „ -S Ilmub igal tsrftpäoivcdt'. Kuresaarcs Kaubannlitsas nr. 17 Saarlase toimetusele. Kueesaarcs. Kirjandus ja rändajad raamatumüüjad.  Wümasel ajal on wäga halb nähtus meie kirjanduses silma hakanud paistma. Paremate  ja õpetliste raamatute ilmumine läheb wühjakäiku, kuna sopakirjandus õige lopsakalt  kaswab ja õitseb. Ohakad ja umbrohi ähwardawad wägisi wilja ära lämmatada. Milles peame selle põhjust otsima? Juba mõnda aega asub mcie maal iseäraline kauplejate  osakond: Need on rändajad raamatumüüjad,  kes paunadega perest peresse käiwad ja rahwale waimutoitu pakuwod. Asi ei oleks mitte halb, kui ta oma ülesannet  õigel wiisil täidaks. Selleläbi saamad  inimesed, kellel igakord mitte mõimaiik ei ole linna ehk kusagile maale alcwiku raamatukauplusesse sõita waimutoitu otsima, oma asju kodus kerge waewaga õiendada, sest kaupmees toob ju raamatud koju kätte. Mis siis muud, kui osta ja loe! Ajawiitew  ja kulutcgew linnasõit jääb tegemata. Agawaatame, mis nende -vaimutoidu jagate föõgisedclil seisab. Kas saame nende käest ka tõesti õiget ja kosutawat toitu? Ei sugugi! Enamasti on need toidud kahjulifed  ehk liiga pipardatud ja halwad, mis meie maimule mingit kosutust ei paku, maid teda ennemini kahjustele kirgedele üles äratab.  Mikspärast laotawad need kauplejad halbu raamatuid laiali? Selle paale leiame kergesti wastust, kui aga terasemalt tähele paneme. Niisugused raamatumüüjad on suuremalt jaolt aiatooli haridusega talupoisid, kes töötegemist  raskeks peawad ja elu ülespidamist hõlpsama waewaga loodawad teenida, kui raamatukasti kukile wõtawad ja külast külasse kõnniwad. Oma wahese tundmisega ei jaksa nad igakord aru saadagi, missugused raamatud  rahwale tõsiseks waimutoiduks kõlbaksiwad.  Ainult need raamatud on nende arust hääd ja kasulikud, mille päält nad kõige rohkem protsenti saamad. Ja see on juba muidugi teada, et halwade raamatute päält rohkem protsenti saab, kui õpetlikkude ja hääde raamatute päält. See tuleb sellest, et kirjastajad halbu käsikirju palju odawamalt  oSta saamad, kui mille juures kirjanikkudel palju rohkem waewa on. Ka lasewad mõned kirjasiazM seesuguseid  käsikirju trükkida, mille sisu hästi libe ja äritaw on, et selle läbi ostjaid ligi tõmmata. Sarnaseid raamatuid ümbritsetakse  siis ka mitme tuhande miisi malmis- Hind tuleb adaivam ja mõib jällemüüjatcle suuremaid protsentisid anda. Nende pääle on siis rändajad paunamehed kõige maiamad ja ainult sarnased raamatud on nende arust hääd ja kasulikud. Jah, hääd ja kasulikud küll, aga ainult jällemüüjate paunameeste kukrule, mitte rahwale! Raamatute hulk, mida sarnane kaupmees oma kuti! ära ''anda wõi käruga ees ajada jõuab, ei wõi ju kuigi suur olla. Juba sellepärast ei taha ta häid raamatuid ühes wcdada, sest kasu nende müümise juures on palju wähem. Mis siis muud, kui kõlkakott selga ja las' kaup jooksta. Wõtame kord katseks sarnase rändaja  raamatumüüja pauna rewideerimisele ja wiiatame, mis süäl sees kõik leida on. Paale mitmesuguste libeda sisuga juturaamatute  ja laadalaulikute leiame säält Inimene  ja tema sugu, Looduse kuningas, Suguhimu jne. Nende raamatute hinnad on päält ära kustutatud ja muudakse neid mitmekordse hinna eest nagu salakaupa. Et sarnaste raamatute lugemine meie noorerahwa  kombeliku elu pääle wäga kahjulikult  mõjub, see pole müüjate asi. Arwamata  wcel rahaline kahju, sest ostja oleks selle raha eest raamatukauplusest mitu hääd raamatut saanud. Aga see ei ole weel kõik. Mõned müüwad noortele naesterahwastele  ka weel mitmesuguseid odöörisid ja õlisid „armastuse rohu" nime all. Mõned tasemad ka õnnelehti tõmmata, mille eest iseäralist maksu wõetakse. Ka noorte meeste jaoks on neil oma täieline „konderbandi" asjandus olemas. Need on mitmesugused ropud pildid. See on jällegi kahjulik kaup, sest seda müüdakse kahekordse hinna eest. Aga meie karsketele maa noortele inimestele  ei tohiks sarnast põlastawat kaupa mirte pakkuda, sest kahju, mis sellest tuleb, Walge kindral. 6. Jutustus wümsest Weue-Türgi sõjast. Vaschi-Bosukid kargnsiwad wanamchepääle ja sidusilvad temal käed kinni. Siis poo meid kõiki ülcsse!  kisendas  rahiva hulk—  Wait! möirgas Butkurow Vihaselt  ma maksan teile kõigile katte. Aia poon teid kõiki üles, lui seda tarwis näib olema, kõiki kuni wiimseni. Aga teie -varandus,  teie nacsed, tütred ja õed saamad Baschi-Bosukitcle osaks. Häbistagu nad neid, kui tahawad- Ma panen teid teie meeletust kibedasti kahetsema, kuid see on siis hilja. Ma tean küll, mis paale teie loodate: teie loodate, et wenelased teid wabastama tulewad. Tühi lootus. Kõik nende saladused olen ma Ivälja uurinud ja Türklaste!? teada annud, maletas Butkurow,  Türgi wägi on -vastupanekute -valmis, ja wenelastel ei saa mitte -võimalik olewat üle Doonau tulla. Teadke seda ja pidage meeles, et iga teie sõna teil kümmekonna  elufi, kümmekonna inimesi tuleb maksma.  Kõik jääb -vana wiisi järele, ja teie saate oma eksituste eest köwasti nuheldud. Nende sõnade juures langesiwad kõikide püüd kurwalt norgu. Ära hirmutud ja piinatud,  uskusiivad nad seda, et -venelastel korda ei saa minema üle Doonau tulla. Butkurow waatis põlgamast rahiva püüle ja pööris ümber, et oma majasse minna, jäi aga korraga nagu kiwistatud oma paigale seisma- Nkse läwel oliwad, teineteise kaenlas, tema tütar Milena ja tema kurjem waenlane  Petko Pawlowitsch- Mõlemate silmad, mis mühast ja põlgdusest  põlcfiwad, oliwad tema poole pöörtud. Üheksas Peatükk. ' Mis ses tähendab? kisendas Butkurow—  — See tähendab seda, kostis Petko, et sinu häbemata äraandmise eest siin sinu tütar pidi ära tapetama- Alina päästsin  teda surmast ja tõuiasin teda kui peigmees  kaitsta - - - Jah, tõendaS Milena, meie armastame üksteist. Petko on minu peigmees.  See ou niisama tõsi. kui see, et sina nüüd enam minu isa ei ole, kõige selle järele, mis sa siin ise enesest oled rääkinud. Ata ei uskunud teisi, kui mulle räägiti, et sina äraundja olcd, nüüd ei häbenenud  sa kõige rahwa ees ise seda tunnistada  ja sina ei ole enam minu isa! . . Butkurow oli nende sõnade läbi kui piksest põrutatud. Mis see siis on, neetud koer, sõnas pascha wihast kahwatades, kas sa mind õige walja naerda tahtsid? Kutsud mind siia, et mulle oma tütre pidid andma, tema näikse aga ju ühe kõlivaiuma koera pruute oleivat. Tasa, tasa! pomises Butkurow alandlikult, ärge kuulge tema rumalaid sõnu. Ta ei tea isegi, mis ta räägib. Ta saab teie omaks . . . Siis anna teda mulle. Kuule, Milena, mina olen sind suure Jsmael-paschale kingituseks lubanud. Tema teeb aun sinule ja minule, wõtab sind kõlwatumat,  rumalat tüdrukut omale haaremisse.  Jäta siis kõik lori järele ja pane ennast malmis, et suur cpaschaga wõid ära sõita. Ei ilmaski! hüüdis Milena. Kas sa Jumalat ei karda, Butkuroki? Hüüdis kahwatanud Petko. Oma tütre, ristiusulise, tahad sa ühele tüklasele, ühele muhameetlasele haaremisse anda? Pea suu koer ja kalsu, et terwe kehaga minema saad! karjus Butkurow. Milena on Zsmael-pascha päralt, ja sinul pole siin midagi tegemist. Petko silmad wälkusiwad meele äraheitlikuS  ettcwõtmises. Ta tõmbas moega wöö wahelt wülja. Waletad, Juudas! hüüdis ta, Milena ei saa kunagi põlgtud, truuduseta türklase orjaks. Ütle, Milena, mis on parem: surm ehk teotus? Surm? ütles Milena kindlalt. Siis päri, Juudas, kaks surnukeha! hüüdis Petko ja wehkles mõcgaga Milena pää kohal, mina tapan teda ja ennast!.. Aga sell silmapilgul kargas Butkurow, kõik muud omaS tulises wihas unustades, nende wahele.