Postimees Ü 2 M. Kokmapäewal, SO. dezembril. M. Kolmaskümuesüheksas aastakäik. Tellimise hind o«: PoStiga aastas 5 r. k. Postita aastas 4 r k. V» . 2.50 „ „ V. 2 - . » 1 35 „ „ " » . kuus « 50 ku«S . 40 Iga üksik nummer 3^kop. Kuulutuste petit-rida 5 kop., lehe eesotsas? - 20 kop. Tellimist ja kaalutust wõtawad waSta JurjewiS (Tartus): P. Schmidt, Mäesepp, Millistfer,Reinbaum, Karja,Lell,Zirk,Weidemann,Kurig Raag. TaMaaaS: „Postimehe"talit.Harju wärawas, K. Busch. Kluge «d Ströhm, Niphardt Tõnismäel, Trsll. PiirauS z Treufeldt, Dreimann, Erikson, Kolmaskümuesüheksas aastakäik. K. Kosorowsky. ToriS : A.Martson. Sindis : Kirsch baum. Uue-Wändra : K. Tomberg. Kärus : H- Lemberg. HallingaS : T. Kentel. Amblas : A. Kelpus. Wiljandis: Karow, Leoke Lepplk. Waiwaras: J. Muthmann. Suures-Jaanis: A. Hakkaja. Karksis: kirjutaja J. Jlwes. Põltsamaal:  Leihberg, Jürmann, J. Terras. Nuustakul:  Eichenfeldt. Wörus : Vielrose, Gaffron. algaS: Rudolfi, P. Grünfeldt, K. Hiob. RaklrcreS:  Kuhs, P. Erna ja N. Erna. Kilingi- A õmmeS : J. Reimann, T. Tammann, Kawilda: kaupmees C. Grünberg. Oldres: J. Lammas. PaudiwereS: Inglist. Simonas : köster E. Peterson.  Jõhwis : A.Roht. Narwas: Grigorjew, Schönberg,  Wacker. Juhkentalis : Pasp. Kreenholmis: Kuusmann. Paides: Seidelberg. Kalles: Luuk. Keilas : Maaberg, C. Tambach. Haapsalus : A. Koppel. Kuresaares : Lange. Waiknal : Weidermann.  Peterburis: Seeland, Leopas, J. Lindeberg.  Tsarskoje-Sjelos :. Wainoff. wÄja, üksueS mitte pühapaewadel, suurtel pühadel ega kroonupühadel. Toimetus on Peterburi uulitsas nr. 3 (Henningi platsi ääres) K. A. Hermann'i trükikojas. Tallinnas en ..Postimehe" talitus Harju wärawas, majas Toimetuse adress liht- ja rohakirjadele .Postimehe" toimetusele, Dpi-c-ii.; Wene keeles: peAumu» rasvru ..Postimees", DpböLi., Eesti meelest. (Järg.) Kreutzwaldi õrna ja ilusa luule järele ja ka temaga kord ühel ajal tuli J. W. Jannsen Eesti kirjapõllule. Tema pani palju Saksa isamaalisi laulusid Eesti keelde ümber, kuid muutis Saksa isamaalsuse Eesti omaks ümber. Nõnda siis leiame tema sulest mõndagi laulu, mis täiesti Eesti mõttes kirjutatud ja palatu  at armastust Eesti rahwa wastu hingab, kui küll selle laulu algus Saksa keeles oli. Aga meelde tuletada on, et Jannsen ka enese südamest Mõndagi laulu luuletas,  mis armastust Eesti rahwa wastu awaldab. Eks see tee südame  soojaks, kui „ Eesti laulikust"  loeme: Kas tunnete üht rahwast, Mis küll wäike, Ja siisgi suure riigi Tugew liige? Ei ole küll ta seisus, Mõistus kõrge, Ta kuub on must ja siisgi Süda walge: See on mu armas Eesti rahwuke. Sull' andku Jumal Rahus elada Ja aidaku sind õige Tee pää! kõndida! Niisugustest lihtlabastest laulusõnadest  paistab Jannseni armastus  Eesti sünnirahwa wastu wäga wälja. Ei see ole ime, kui sarnased sõnad omal ajal rahwa meelt otse sütitasiwad  ja Jannsen terwe rahwa meelest kõige enam auustatud mees oli. Wõi kui Jannsen Saksa laulu eeskuju järele laulis  : Kus on mu kallis isamaa? Ons Eestimaa? Ons Lätimaa? Ons Lääne kitsas kalda serw? Ons Narwa jõgi, Peipsi järw? Ons Harjumaa? Ons Wirumaa? Ons Liiwimaa? Ons Kuramaa? Ons wiljarikas Järwamaa? Ons Hiiumaa? Ons Muhumaa? Oh ei, ei, ei! Mu isamaa on suurem weel. Kus on siis minu isamaa? Nüüd tahan seda nimeta': Kus ial laulab Eesti keel Truu Jumalale ülewel Jah see ta on! Mu isamaa ja minu õnn. Siis näitab seegi laul jälle selgesti, kui wäga Jannseni süda Eestimaa ja Eesti keele küljes rippus. Otse waimustusega laulab Jannsen: Mis heliseb, rahwas, et kuulge Sõrwemaast kuni Narowa suust? Mis laulu hääl kõlab nii selge, Käib läbi me lihast ja luust? See on see laul me Eesti isamaast. Kus Eesti meesEestikeelt kuuleb, Sääl wendade laulu ta tunneb. Siin seletab Jannsen, et meil wäike kodumaaa on ja nimetab teisel kohal, et see „Wenemaa wäike, aga tugew liige" on. See kodumõte on teda laulma pannud,  on teda waimustanud ja elustanud ütlema: „Mis küsimist enam sääl waja? See on see laul me Eesti isamaast." Siin sündisid meie wanemad Ja isaisad ilma, Sim meie järeltulijad Ka kannawad meid mulda. Siin meie oras haljendab Ja nabrad põllul seisawad. Ma teretan sind, Eestimaa, Kui laps ta wanemat. Selle kodumaa wastu püüdis Jannsen igapidi armastust äratada. Isamaa, sind armastada Tahan mina südamest. Nõnda tõotas Jannsen ja pidas  seda tõotust Kuni teised minu hauda Sinu põue kaewawad. See soow on täide läinud: Jannsen hingab oma armastatud  Eestimaa pinnas, Tartu rahuaial. Tema laul aga kajab edasi. Jannsenil ei olnud sellest küll, et ta ise kodumaad kiitis. Ta soowis, et ka teised seda teeksiwad. Selle pärast hüüdis ta: Eestiwennad,laulgem rõõmsast' Kiitkem oma isamaad! Tuhat suuga hüüdkem wahwast', Et kõik rahwas kuulewad: Eestimaad ja Eesti rahwast Meie süda armastab . . . Eesti meel ja Eesti süda, Eesti laulud meie suus. See on armas kõigil kuulda, Wana küll ja ikka uus. Eesti metsad kohisegu Eesti meeste laulu ees; Eesti poisid meestest kuulgu, Õppigu ju nooruses Eesti isamaale laulma. Kes meid kõiki sünnitanud! Kui wägewa ta selle laulu ütles olewat, seda salmib ta laulus: Mu isamaa! Kui surnu kombel magaks ma See sõna wõib mind ärata', Kui metsa kohin, kella hääl, Kui püssi pauk ja lõo laul, Kui wälk see käib mu kõrwasse Ja ajab laulma mägise. Kui kallis kodumaa on, seda laulab ta üteldes: Eestimaa, sa ilus maa Oma kasemetsaga . . . Eestimaa käib üle kõige Üle kõige ilma pääl . . . Eesti neiud, Eesti laulud Eesti õlu, Eesti leib Ehk küll teised oma kiitwad, Siisgi üle teiste käib . . Eesti wennad, Eestimaa Andku teile armas Jumal Ühte meelt ning rahu ka. On küll maa ja rahwas wäike Jumal suur on ülewel; Eestimaa käib üle kõige Üle kõige ilma pääl. Kui nii waimustatud sõnu loeme, siis ei wöi keegi selle juures kaksipidi mõtelda, et see armastusest Eesti rahwa ja keele ning Eesti kodumaa wastu nagu südamest wälja on keenud. Siin on meil kirjamees ja luuletaja, kes täiel wöimul Eesti meelt ja keelt armastab, ja see ajab teda kaunid laule laulma ja kodu üle kõige kiitma. (Pooleli). Jutunurk. Õnne kuul. Jutustus Karpathi mägestikust. (Järg.) S „Noh, ja mis siis? küsisin ma põnewalt. „Selle pääle waatasin ma selle koha läbi, kus see lontrus pidi padrikust  läbi jooksnud olema ja leian, et inimene waewalt küll säält oli läbi pääseda wõinud. Wiimaks aga, sest kõige paremad mõtted tulewad ju alati kõige hiljemini wiimaks aga mõtlesin mina, et ka kõige lollim sala-kütt waewalt küll mi rumal wõiks olla, et tema metsawahi silmade all säherduse kärinaga hakkab padrikust  läbi tikkuma, ja selle pärast arwan  ma nüüd, et see wist mõni suur loom, wast mõni kiskja elajas w)iS olla, mis sääl minu selja tagant mööda jooksis." „Mina wõin üksnes sinu arwanist tõeks pidada," ütlesin mina. „Vga kuhu poole kadus siis sinu Põgeneja?" „Otse ülesse nõo poole" „Kui lugu nõnda on," hakkasin ma nüüd Wassiili imestuseks suure häälega naerma, „kui lugu nõnda on, siis wõin ma sulle kindlasti ütelda, et see elukas karu oli, kes mõtuse ära hirmutas." „Karu, kust sa seda wõid teada?" Lühedalt rääkisin ma Wassiilile, mis mulle enesele oli juhtunud, mille pääle tema kohe lume - lappi waatama ruttas. Tõesti, see on karu, otse pääkaru!" hüüdis ta jälgi silmitsedes, üritatud häälel. „Nüüd ütelgu mulle weel keegi, et täna tõesti õnnepäew ei ole!" „Õnne-päew, arwad sina? Ta» haksin ometi teada, mispärast!" „See on üõna kerge seletada," hüüdis metsawaht, kes kange karukütt  oli, suure rõõmuga. „Esiteks on herrastelt himmustatud mõtuS juba sinu jahi-paunas, ja teiseks juhatab meid mõtuS, kes minu tina eest pakku läks, karu jälgile! KaS sulle sest weel küll ei saa? Jälgesid mööda ajame  meie teda muidugi taga, ja kui meie selle tõmmu poisi redupaiga ülesse oleme leidnud, siis toome tema ülehomme, kui ma mõisast tagasi tulen,  säält wälja. Raha, mis meie tema ilusa talwise kasuka kui ka tema liha eest lunastame, pääle selle weel kohtu poolest määratud laskmise-auuhind,  kulub meile just ära." „Seda küll, aga —" „OH, mis „aga" sääl weel on, asi on nõnda, nagu ma sulle ütlen!" hüüdis Wassiili kindla lootuse toonil. „Karu, kelle jälgi ma kord olen leidnud,  see on meie omandus! Aga tule nüüd ja istu wähe minu kõrwa; enne kui meie teda otsima lähme, wõtame wähe keha - kinnitust I" Kuna meie oma lihtsat toitu sõime, kumardasin ma enese ees seiswat karrast tehtud sovla-karbikest wõtma, sääl kukkus mitu haawli-tera kõrinal tema kaane pääle. Imestusega panin ma seda tähele. „Ohoh, sinu haawli kott on ju lõhki läinud ja tinaterakesed waresiwat  temast õige lustilikult wälja," ütles minu kaaslane. Nukral meelel pidin ma seda nähtust ka omalt poolt tõendama ja tahtsin praegu haawlitoma jahipauna kallata, sääl aga ütles Wassiili: „Ega ja ometi oma jahipauna seest poolt ei hakka tinaga ära määrima? Pane oma haawlid parem siia minu kotti; tema teine pool on tühi. Kiljuminekul  pole sul neid muidugi enam waja ja kodus annan ma sulle nad jälle kätte." Mina wõisin temale üksnes õigust anda ja kallasin haawliterad tema haawlikotti. Meie kõhud oliwad täis ja meie hakkasime end edasi-minekule walmistama.  „Enne kui meie nüüd karu jälgi otsima läheme, paneme oma püssid kuuliga laengusse," armas nüüd Wassili. „Kas seda küll peaks waja olema?" wastasin mina kaheldes. „Ettewaatus on alati kasulik," mastas manamees, „mulle on see ikka nõnda wiisiks olnud ja mina ei ole ialgi Põhjust leidnud, seda kahetseda. Pääle selle ei lähe ma ka ilmaSgi mägestikku, ilma et mul paar jämedat  tina-üba kaasas ei oleks; ega seda ei wõi ette ära teada, mis sääl wõib juhtuda." Karu jälgi mööda edasi minnes, saime meie noore männiku läbi suurde metsa, kus meie neid pea selgesti nägime,  pea jälle hoopis ära kaotasime, seda mööda, kudas metsa all meel lund maas oli. Ühes laias, manade lehtedega täidetud kraamis kadusiwad aga jäljed hoopis meie silmist, nõnda et isegi Wassili, kellel jälgede otsimi  sel wäga terane tundmus oli, neid enam ükes leida ei suutnud. Pahaselt seisis ta tükk aega waikides  ja waatas enese jalgade ette maha. „Nüüd ma tean," hüüdis ta miimaks,  „nüüd ma tean juba, mis teha tuleb! Tule aga minu järele!" Pool jookstes läks ta nüüd edasi, kuni meie suurte kaljurüngastega üle külitud lõune - poolse mäe nõlwale saime, mille all oja jooksis. Kõik see mäe nõlw oli paksude waarika põõsastega kaetud, mis nüüd küll paljad oliwad, aga siisgi oma teine teisesf läbi kaswanud sitkete ja ohakliste  wartega meie edasi - tungimist takistasiwad. Waewalt tungisime meie selle sagestiku läbi edasi ja ikka järsumaks minewat mäge mööda ülesse, kuni meie mäe äärt mööda edasi minewa  raja pääle juhtusime,kus rada seda Järsku tõusis pahemal käel kare kaljusein üleSse, kuna tema paremal käel niisama järsku mitmes järgus org läks, mille põhjast kaljude  üle käredasti woolawa mägestiku-oja  kohin kuuldus. Kui rada wiimaks  nii kitsaks oli jäänud, et meie üksnes teine teise kauul üksikult ja suure ettewaatusega edasi astuda wõisime,  sest et iga eksiw samm meid paremat kätt alla sügawaSse hauda kukutada wõis, jäi minu seltsimees kaheldes seisma ja waatas küsima pilguga  minu otsa. „Mul pole kartust ja ma tulen sinule järele, kuhu ise tahad!" ütlesin  mina. Nõnda astusime meie weel mitu sammu edasi, kuni Wassiiili korraga  kummardas. „Waata siia," hüüdis tema, ennast wõidumehe pilgul  minu pole pöördes, „waata siia, ma teadsin küll, et ma oma arwamijega  ei saaks eksima". Nende sõnadega näitas ta kohe terawa kiwikillu pääle tahwlikiwise kalju külles, mille wahele üks tutukene  tõmmu karmu oli pigistatud, mida ma kohe karu karmadeks tunnistasin,  nii pea kui ma neid ligemalt olin silmitsenud. „Teadsin juba ülemal kraami juures  kohe selgesti, et selle kiskja tee seda rada mööda käib ja et temal lõunepoolsel soojal mäenõlwal oma pesapaik on. Umbes wiie aasta eest tagasi kaotasin ma peaaegu selsamal kohal jäljed silmist ära, leidsin nad pärast all pool aga jälle ülesse ja wõisin siis pärast tõmmu wati mehe mõni samm siitsamast koopast wälja tuua. Pea oleme selle koha pääl ja wõime siis näha, kas meie tänane lugu endisega kokku sünnib. Kindel see küll ei ole, sest et siin kolm ehk neli koobast õige ligidal teineteisest on, milles kiskja talwe-korteris wõib olnud olla." Mõne silmapilgu pärast seisime meie waewalt 2V» jala laiuse kalju prao ees, mis mõne sammu sügamamale  ulatas ja pimeda õõnsusega lõppes. „See on see koht, mida ma ennist nimetasin," ütles minu seltsimees ja hakkas kohe kalju prao ees olewat maapinda terawamalt tunnistama. Aga kui palju waewa ta selle juures ka nägi, kõwa kiwi põhja pääl ei olnud  ühtegi märki tunda, mis seda lootust oleks tõendanud, et karul siin oma sisse- ja wäljakäik ja tagapool koopa õõnsuses pesa oleks olnud. Et koobast ka läbi otsida, wöttis Wassiili jahitasku ja püssi õlalt, mis tema kitsa raja pääl kaljuseina najale toetas,  kuna mina, wähe körwale astudes,  põuewusega tema ettewalmistust waatlesin. „Siin ei ole midagi!" ütles ta nukrasti, kui ta koopast jälle wälja astus. „See elukas pesitab wist ülewalpool  mõnes teises koopas!" Meie otsimine oli meie tähelepanemist  nõnda enese pääle tõmmanud, et meist kumbgi ühe puudli koera suuruse  looma ligenemist ei olnud märganud,  mis nuusides ja ennast üsna kalju seina äärde hoides, pikkamisi meie poole kõmpis, ja keda meie siis