Saarlane UM Kleiildine xolitika xjaieht mail- ja lianarahmale. MM Ä6. Teisipäewal, 26. Juunil 1890. Vl>. aastakäik. maksab: poolcZ aastas l „ Ä!> „ Ilmub igal tsifthsäsnxrt. Kurcsaares kaubauulitsas nr. l?. Saarlase toimetusele, KuresaareS Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab i! kop. Talumees enne Kui meie na' arwata 75 aastat tagasi waatame, kõige meie talurahwa, nimelt Saaremaa rahwa koduse elukorra parandamise  pääle, siis peame küll imeks panema, et see wiimane aasta sada hästi rohkel mõõdul meie rahwast harinud on. Täna tahtsin ma mõnda wäikest näitust sellest tuua, mis moodi meie isa-isad enne elasiwad ja kuidas praegused poja-pojad aasta aegade järele elawad. Ma loodan, et lugeja seda wist pahaks ei saa panema. Kuidas elasiwad meie isaisad?  Seda wõib wist igaüks mäleta, kuidas nad riides käisiwad: lühikesed, põlwest saadik püksid jalas, puu pöörad ees, pitk jäme kuub selgas ja pastlad jalas; nii käis ta talwel ja suil, linnas kui ka kodus. Linna sõites oliwad puu rattad hobusel järel, mis peaaegu 8 kandilised oliwad. Kõik hobuse riistad oliwad wiletsad, ei olnud palju rihmast, waid jämed nöörid. Nii käis ta tühja kui ka koormaga, et wahest ratastel õige kibe nutt lahti oli, kui ta kusagilt mäest alla sõitis. Õhtul, kui pimedaks oli läinud, lõi ta puu halu küljest peeru ja pani müüri wahele põlema, mis kui üks täht tuba ümarikult walguStas; selle päewa warjutuse walgel pidi siis kõik tarwilikud tööd ära tehtud saama. Üks pidi alati selle jäukS olema, keS uusi peergusi põlema süütas Tunni mõõtja oli neil maja lindude kuningas, see pidi kuulutama, millal magamise ja ülestõusmise  aeg oli. - Ka kõik sööma nõud oliwad puust tehtud, mida meesterahwad talwel peeru walgel pidiwad walmistama. Ka õrnem-sugu ei käinud paremine riides; lühikesed kuued selgas ja pastlad jalas. —- Kõiki neid moodisi ei jõua meie siin üleS tähenda, waid olgu nii palju näituseks, et meie isa-isad halwaft elasiwad, niihästi kodu kui wäljaS. ja nüüd! Kuidas elawad nende pojapojad  praegu? Seda näeb wist igaüks,  et nad hoopis teistmoodi oma elamist on sisse seadnud. Nüüd käiwad meesterahwad  enamast igal ühel poe riidest tehtud ülikond felgaS, wiksitud kriikfujad saapad jalaS, krae kaelas, kübar peas ja mõnel kuld ehk hõbe ketiga uur taskus; wiimane on juba suuremal osal ka põllul ehk metsas, heinamaal kaasas. Sõidawad nad linna, siis on tore hobune ees, mis rihmadega ilusasti on ette rakendatud, uhke raud igedega, mõnel päälegi wedrudega wanker järel; mehel haurab sigar suus, käsi puusas ja sõidab linna, mis nuriseb! Raud igedega wanker on nüüd juba igal mehel, mõnel ka paar tükki. Õhtutel põleb suur lae ehk kupliga laua lamp, miS hästi rohkest walgust an.mb. Ei panda nüüd enam kukke palju tähele, kui see. pennil tunni aru kuulutab, waid inimestel on toas seina Ml, kes ööd kui päewad ilma söömata ja wäsimata tiksub, kes paremine oskab tunnid ära seada, kui tal aga nui külgeS ripub. Talwe õhtutel ei tee mehed enam puu kausfisi ega lusikaid, waid need saawad poest ostetud, mis jo palju ilusamad on ; nad lugewad ajalehti ehk mõnda ilust jutu raamatud, õrnema» soole ette, kes, kas kedrawad, ehk kuduwad. Ka wiimased ei taha meesterahwadest palju taha jääda, waid uued pearätikud peawad alati saama ostetud. Ka kannawad nad praegusel ajal enam poe riideid, kui oma kujutud, sest need tulla natuke odawamad!  Tulewad nad linna, siis on palge näud nii kinni mässitud et waewalt nina ots weel wälja paistab. See mood olla praegus Türgimaal naistcrahwastel, mida meie Saare neiud järele tehja katsuwad, muidugi sellepärast, et päike nägu punaseks ei kõrweta. See on nüüd kõik see uuema aja haridus, millest 100 aasta eest meie talu rahwaS midagi ei teadnud. Kui nüüd küsime: kas see pruuk siis ilus on? Siis wastame: Mis senna parata! nüüdne aeg nõuab seda ja ega seda ka sugugi laita ei wõi, waid kiidame hea!» ja soowime, et need kes meel manade isaisade  pruugi järele püüamad elada, endid pea sellest mana seaduse paelust päästaks ja uuema aja iluduse rikkusest kinni wõtaks. Palmide all. K. Lolkeu i jutustus VII. s Kaksteistkümmend aastad läksiwad mööda. Mina olin selle auuwärt Neapoli kaupmehe juures juba õnnelikult meheks kaSwanud ja minu elu oli sääl igapidi rahuloldaw. Esiteks olin ma küll nagu õpipois, aga aegamööda kerkisin ma ikka kõrgemale ja olin wiimaks sedasama, mis minu isagi, Haagi linnas. Ühel päewal kõndisin mina ainu üksi linnast eemal «võsastikus, kui ma korraga ühte heledat naisterühma häält kuulsin appi hüübivat. Ruttu jooksin ma senna, kust hääl kuulus ja jäin silmapilguks põcsa taha seisma. Sääl nägin ma ühte niisugust pilti, mis merd soontes tarretama pani: Üks noor uhkes riietes tütarlaps seifis põlweli murul maaS ja tema ees seisis üks niisugune kaltsunodi, mille filmanäust  ja riietest selgesti mälja paistis, et see üks kõige hirmsam ja inetum Itaalia rõõwel oli, kcS oma terawa moega otsa tütarlapse riuua ivaStu oli tuetanud. Noor neiu palus ülestõstetud küttega rööwli ees armu, see aga müristas koledasti: ,Ira palu, sina pettis hiilgan, madu! Sina oled mind petnud ja seda pead sa nüüd tundma! Kuue kuu eest jooksid sa minu juurest ära, selle mõtega, et nüüd igaweSti minust lahti oled, aga pole! nüüd oled sa jälle minu käes ja pead mind seda walusamini tundma õppima! Sa põlgasid mind ja püüdsid ennast minu armastuse eest ära peita. Sa lasksid oma südame ühe teise läbi minult waraStada; nüüd aga wõiksin ma seda jälle tagasi wõtta, aga see ei aita minul ometi midagi, sest mina tunnen su külmust enese wastu. Ühte asja ei saa aga mind kedagi keclma sinuga ettewõtmast:  Ei ole mina sind saanud, ei pea ka ükski teine sind mitte saamal Jah, wärise nüüd küll, aga sinuga teen ma lühidelt malmis. Jumala surma ei pea sina wilets mitte surema, maid selle tarwis on minu mõek teraw küll, mis sinu südamest läbi tungib. See saab sinu äraneetud hinge põrgu saatma!" Nüüd ei jõudnud mina ennast enam pidada, maid tõmbasin oma knie pauguga rewolwre kätte ja astusin põefa tagant wälja; rewolwrit rööwli rinna kohta seades, hüüdsin ma wihast wärisewa häälega: „Seisa paigal, sina milets mõrtsukas, ehk muidu on sull silmapilk sinine üba katkend kõhus! Sinu kuri tegu, mis sa praegu siin tahtsid korda saata, on päält nähtud ja selle nuhtluse eest sa ei pääse! Ja nüüd, sõjariistad maha, aga hoia ennast enam midagi pahandust teha püüdmast, muidu on sull silmapilk surm rinna ees!" „Kurat ja pcrgu!" karjus rõõwel koleda häälega, „fina pead surema aga mitte mina! Säh, wõtta siit!" Nende sõnadega tõmbas ta ühe püstuli oma katkend kuue taskust wälja ja seadis seda minu stvastu. Sääl oli nüüd minul: kai surma ehk sure, silma ees. „Nüüd, ehk iialgi," mõtlesin ma ja lasksin oma rewolwri rööwle pääle paukuda. Knul purustas wiletsal parema õla ja tuikudeskukkus tamaha. Tütarlaps oli minestuse langenud. Mina kandsin teda õrnalt wähe eemal seisma hallika äcrde ja öerusin tema otsaesist külma wcega. Mõne minuti järele läks minul ka korda temale elu tagasi tuua. Tütarlaps lõi omad ilusad sõstra silmad jälle lahti ja waatas tükk aega põlastawalt minu otsa, sest temal näitasiwad praegused juhtumised weel arusaamata olewat. WiimakS juhtus tema waade, wähe maad eemal, were sees hoigaja rööwli pääle ja sellega näitas temal korraga kõik selgeks minewat. Lahkelt pööras ta oma kenad silmad minu poole, kerge naeru joon lehwis tema inglisarnatse näu pääl ja ta ütleS tasakeste: „Tei« olete minu elu päästnud! EkS ole nii?" „See on küll nõnda," kosisin ma; „aga kaS ma tohiksin paluda, teid weel wäheks ajaks rahule jääda? Teie olete minestusest weel liiga nõrk ja liig erutus on teie terwisele kahjulik." „Olge mureta", ütleS tütarlaps kindlamatt,  „minu pea on aga paljalt uimane ja see kaub nüüd ka warst. Olge heaks, andke mulle weel wähe wett!"