alandlikult, ilma et ennast oleks ära ehmatada lasknud. „Aga mis sa siis tahad, et ma pean tunnistama? Mina, üks wäike poisike alles, keS kcdagist ei tea, mis sinule kõlblik oleks teada." „Küll sa tead, kui ma sind timmuka labinipeldada lasen", ütles ohwitserkurjaSte. „Kutfuge teda sisse ja nüüd tule siia, poiss ja anna mustust." Timmukas astus sisse ja jäi ukse kõrwa seisma. Priidu wiskas ühe pilgu tema xääle ja nägi küll, et mehel üks mõrtsuka riist uõõbiaugu kulges rippus, mis temal sugugi meele järele ei olnud, aga mõtles siiski, ennast ennem surnuks peksta lasta, kui nendele midagist tunnistada, ja astuS julgest? obwitscri ette, kes temalt küsis: „Ss oled see Priidu Waldhuuber, PaSscieri orusl?" „lah, ses ma olen!" „Sa oled üks päris kõlmatu poist, mi kui mull räägitud on „Seda on Ratsi ütelnud," wastaS Priidu, „mis aga sugugi tõsi polo. Ma pole meel midagist paha ega kurja teinud." „Aga sa oled ometigi Natsit peksnud, kes üks tubli poiss on. Kas sa wöid seda salata?" „Jah muidugi'." wsstas Priidu uhkcstc. „Aga et ta head keiscrt Prantssu sõimanud, sellepärast üksi on ta lüüa saanud, aga mitte kellegi bcatcu eest." „AH soo! Sa tahaksid wift küll jälle Austria alamaks saada, mis?" „Jah muidugi, heameelega, kui see aga wöimalik oleks!" wastas Priidu tõtt tunnistades.  (Järg t«!eb). Saare pereemad teaksiwad, mida enda perele õige toitja kasuga toiduscks tuleb arwata ja et mõnikord selle ehk selle toidule üleliia suurt auu ci annaks, kcS seda õieti wäärt ei olegi ja teist jälle liiga halwakS ci peaks, kellel tõesti oma hea ja kosucaw toitja olus rohkel mõõdul sees on. Lehma piimal on 6 —7°/ o rammu, muna walgel 11—14, kollasel 12—14, lihal 14—16, kalal 12—14, juustul 60—63, riisil 3—5, naerid I—l 4/», kartuhwlid 2 —2'/», erned, oad ja läätsad 24 —26, nisu jahul 11 —12, ruki jahul 10 —16, odra jahul 12 —Iõ. Need tähendused näitawad meile, et elaja riigist kõige rohkem merd ja jõudu meie kehale tuleb, kuna taime riigist erned, oad ja läätsad pea nende wäärilised on. Kartuhwlil ja naeril on kõige wühem toitjaid olust sees, sellepärast ci too nende söömine meie kehale mitte suurt jõudu. Kõige kosutawam ja toidetawam söök talwe ajal on liha, leib, wõi ja juust, sest et need kõige rohkem sooja wcrd jünnitawad. Suwel on jälle kergemad toidud paremad, milledel enam kiud jägnsi secS on, mis mitte nii palju sooja ci anna. Meie oma isuneminc iga ühe toidu järele on kõige selgem tunnistus, mida meie keha enese ehituseks, ülespidamiseks ja kosutuseks kõige rohkem tarwitab, sellest ei tüdine meie mitte iial ära, näituseks leiwast, see on ruki leiwast, teised toidud aga, kui nad mitte ajutised ei oleks, siis tüdineme meie paarist korrast järiStiku kohe ära. Meie tunneme enda sees ühte järclandmata sundi leiwa järele, sellest siis ka selgub, et tema meile kõige rikkam toidu oluSte poolest on. Aga ometi ütleb teadus, et juust kõige kosutawam on, aga iial ei söö keegi juustu ilma leiwata,  kuna aga tuhanded ilma juustuta endid ülemal pcawad ja toitwad, Kartuhwel on meie Eesti rahwa juures see pea leiwa kõrwane, ehk tal enesel küll kuigi palju toitjad olust sees ci ole, aga leimaga ühes on tema tubli leiwa jätk. Mõni kiidab, et wiiual olla suur toitja jõud inimese keha kohta; neile aga ütleb teadus otse suu sisse: see on selge male ja päris tühi wabandamine, neile kellele ta liig mekkiw on. Wiin ei tee muud kui üritab wäsinud keha ülesse, aga mingitsugust toitjad olust temal inimese kehale anda ei ole; keS seda mõtleb ja loodab, see on eksi armumises ja jääb pea oma jöuu tagawara poolest pankrotti. Kui keegi tahaks ennast nende toitudega üksi toita, nagu näituseks: sukkur, kohwi, rasw, tärklis j. m. siis peaks tema küll enne kahte kuud ära surema, sellest hoolimata,  et temal küll ihu täis soojust on, oga temal tuleks mere puudus ja see lõpetab tema jõudu, künni wiimaks elu küünal kustub. Kui jälle keegi niisugust söökisi ainult sööks, mis merd sünnitawad, nagu: muna walget, juustu ja kiud liha, siis oleks temal küll wcrd, aga tema wereS ei ole soojust, tema ihu jääks kord korralt külmemaks, kuuni jälle surm nähtawalt ligemale kipub. Nõnda ei ole siis mitte sünnis ühte ega teist üksikult ja kaua ühte järge süüa, ilma selle pääle waatamata, et temal küll toitjaid olusid rohkest on, maid peab ikka üheteisega segatud olema. Sellepärast omistatud perenaised, waatke ikka selle pääle, et teie toidud mitte ühepoolsed  ei oleks, see on: et ühte sööki mitte üksi teie laual ei ole, kui tahate, et teie ja teie pere tugewad ja terme jõuga ilma kodanikud oleksid. W. N. Meie Eesti kirjandusest. Kui meie kord pilku kirjanduse pääle paneme, siis peame küll õhkama, miks meie Eesti kirjawara nii kesine peab olema teistest  wõera keele kirjandusest?! Aastas saab küll ka mõned kümned raamatud trükitud, aga need on kõik niisugused, millest suuremad  kasu midagi ei ole. Enamast on need kõik tühja jutu raamatud, mille kallal mõni halp naeru leiab. Palme raamatuid on praegu meie kirjanduses ütlemata palju, kõik enamast 20 kopikalisel». Küsime nüüd: Mis tarwis peab neid nii rohkest olema, mis ju kõik ühe ja seesama põhja pääl seisawad? Tahab üks inimene nüüd ühte osta, siis lähemad ta silmad kirjuks seda hulka ühte seltsi raamatuid nähes ja jätab seekord hoopis ostmata, sest ta ei tea ju missugune kõige parem oleks. Igaüks tahab aga ainult teenida, ilma selle pääle waatmata, mis ta rahwalc wälja lautab, sellepärast saab iga aasta niipalju wäikesi ja tühiseid raamatuid walmistud. WiimaStel aastatel on neid kaunis rohkest wälja tulnud, aga kui keegi tahab raamatu kogu korjata ja kõik Eesti keeli raamatud muretseda, siis saab ta waewalt kõigist neist paar riiuli täit; mis kogu see siis on! Vaatame kord wõera kirjanduste pääle, kui suured, paksud ja ka õpetlikud raamatud mis alati ilmuwad; kusagil ei ole niisugust wäikscid lipakaid kui Eesti keeles. Keegi ei karda üht suuremat raamatut trükkida ja ka keegi ei kohku seda osta. Meie Eestlased pole paremaid sugugi näinud, sellepärast on nad alles nii harimata ja rumalad, sest millal jõudwad nad siis paremad eesmärkisi ühe teise elust õppida; kui mitte paremad kirjandust ei ilmu, siis jäümad nad meel kauaks niisuguse pimeduse sisse. Alati saab meie noore rahwale soowitud, et nad oma prii aegadel kasulikust raamatuid peaksiwad lugema, aga kust peawad nad neid saama? Ainult tühja lori leiab nende seest ja see tüütab kohe selle ära, kes wähegi juba harimise haisu on tunda saanud.  Eestis on praegusel ajal küll ka mehi, kes wõiksiwad paremaid raamatuid wälja anda, aga kes tahab neid oma kulul laska trükkida, igaüks kardab et see niitte nii ruttu müüdud ei saaks. Kahetsemise wäärt on see, et meil meel mitte ühte tublid raamatu kauplust ei ole, kes teadusliku kirjandust katsuks elule äratada; nii kaua kui kauplused tühised on, nõnda kaua paremaid  raamatuid ka ei wõigi ilmuda. Ka on see meie rahwal üks vaha haigus juures, et kui keegi ühe õpetliku raamatu kord wälja annab, siis saab nii palju ja nii pitki laimu kriitikaid ivaese raamatu kui ka kirjutaja kohta tehtud, et nad mõlemad  üsna halwaks rahwa eest peawad jääma. See on kõik kadedus, et keegi jälle natuke targem oli kui teine. Mõnikord on terwel poolel aastal ajalehtedel ühe niisuguse  raamatuga tegemist, kes ehk üsna õpetlik ja kasulik oleks, nagu ühega minewal  sügisel sündis. Eestis pole praegus mitte enam kui moni pitkem jutu- ja paar head õpetliku raamatud, teised on kõik kui kalendrid, mis midagi suuremad wäärt ei ole. Soowida oleks, et meile nüüdsel ajal natuke tuumakam  kirjandus hakaks ilmuma, mis ka rahwale kasulik oleks. (I Isamaalt. Kuresaarest. Hiljuti tõime rõõmustama  sõnumi pulma akende tagant, sest uus linna ülewaataja laskis paaril korral head kordust jääl pidada, et inimesed koguni senna ei tohtinud seisma jääda. Nüüd peeti paari nädala eest ühes majas pulmi, kus akna all hea trobikond inimesi jälle oli, niihästi meeste- kui ka naiStcrahwaid. Noh, sääl pidi küll jälle silmad ja kõrwad kinni panema, seda hirmust  sõimamist ja aelamist nähes. Enne söimasiwad ainult kõrtsi hulgused, aga sell korral nähti ka õrnem sugu ligi aitawad. Mitte ühte pulmalist ei olnud, keda mitte paarikümne  häbemata nimega sai „auustatud." Mis peab nüüd üks tark inimene senna kohta ütlema, et meie linnas praegus meel niisugust häbemataid ja auutundmataid elukaid olemas on, kes oma kuulsust pulma akende taga ilmutawad. Juba paar päewa enne pulmi kuulsin ma ühte naisemeest teisele rääkiwad: „Noh, kas lähme pühapäewa  õhtu ka pulma akna taha? Ma olen selle tarwis ka mõni rubla raha paigale pannud, et siis pea purju panna ja akna taha sõimama minna, küll sa pead kuulma, kuidas see käib!" Just nii oligi. Homikul enne ära tulemist mängisiwad mõned pulmalised uulitsa pääl „rusiku sõda", mis weel koledam wälja paistis kui õhtune sõimamine. Oh millal jõuab see aeg, et niisuguste suu saaks kinni sulgutud ja haridus walitsema hakab! Neljapäew, 2. Mail õhtu kellu pool 11 põles Kellamäe õlle pruulimise maja, kõige seeõolewa kraamiga täitsa maha, et Xs 21 Saarlane. 1891.