Saarlane UW Ultiililine politika ajaleht Naa- ja liunarahmle UM 31. Teisipäewal, 31. Juulil 1890. V». aaStMr. maksab: povlcs cmStaü I „ AZ „ Ilmub igal toisipAstzVSt, ..Saarlase" toimetus ja wüjaandmln, KurcsaareS kaubauulitsaS »«. I? Saarlase toi»ietusele!°K«resaare» Isa Jannsen on surnud! Nõnda kaebasiwad ajalehed paari nädala eest. See kõigile tuttaw ja armas wanakene oli 1. Juulil omad tüntsiks läinud filmakesed  igawesse unele kinni pannud. Jah, ega ei wõigi tema kustumise pärast nuriseda, sest juba ammugi ehtis hall juuks tema wanad pead. 71 aastat oli ta siin ilmas ka mõnda palawad ja külma tundma pidanud; küll on hulk aega! Ma arwan auuStatud Saarlased, et see wanakene teile ka tuttaw saab olema, sest palju on teiest, kes temast kirjutatud raamatuid  on lugenud ja weelgi lugewad. Tema on kirjanduse põllul, juba noorest põlwest saadik wäga rohkesti töötanud, mis nüüd igaweseks mälestuseks meile kõigile jääb. Siin tahan teile mõnda tema kirjandusest nimetada, mida enamast kõigil meie Saarlastel  majaS on: kõik 7 annet, „PüSsi papa" jutud, „Laupäewa õhtune külaline", „Jgapäewane Usutunnistus",  aastane palwe raamat", Siioni kannel", 3 jägu. Neid olen ma siin Saare pinnal kõige rohkem igas majas näinud ja mida ka wäga himmuga loetakse. Weel palju muid on tema tehtud, mida ma praegus just nimetada ci tea. Iga jutukene ehk laulukene on nii tuumakas ja mõtterikkas,  et iga lugeja tüdimata ja wäsimata neid lugeda himustab. Endine ,Pärnu Postimees" on tema asutatud ja toimetatud. Sääl töötas tema wahwa waim ilma wäsimata, sääl kirjutas ta sulg mõnda, mis meie rahwale kasuks ja õpetuseks oli ja on. Ka kuulsa „Wanemuise" seltsi on tema asutanud ja ligi 15 aastat selle juhataja olnud, mis nüüd kaunil ja tugewal järjel on ja kes 15. Juulil oma 25 aastast jubeli päewa pühitses. Weel palju niisugust tähtsaid ja tulusaid tööst on tema rohkel mõedul teinud ja toimetanud. Künni seia maale oli ta waim tugew ja tegew; töötas Eesti pinnal künni pea lõpuni, armastuses meie rahwale. Tõega wõib tunnistada, et tema wana isakene  üks neist kõige tähtsamatest ja tegew- Ukudest on olnud, kes nüüd igast soojast südamest armastatud ja mõtestatud saab. Meie aga kahetseme, et surma ingel nüüd wiimastel aastatel wäga rohkest meie tähtsamaid mehi on hauda kannud, kellede mälestust igaüks EeSti poeg kaua, kaua mäletama saab. Sest pole kaua aega, kui meie Or. Weskist leina sõnumid tõime. Pole weel see mees omas jäcdawas muldas,  kunaS juba jälle endale peame leina riided selga panema ja waimus hauale ligenema ja waatama, kuhu armas isa Jannsen marjule pannakse. ÕhkadcS peame ütlema: „Jsa Jannsen maga Sa, Nüüd ses» haudas rahuga! Künni hüüab ükskord hääl: Ärka nüüd! kes magad sääl." » Hull soldat Ratonneau kindluses. „Soo!" ütles ta natukese aja pärast, „wõi sina oledgi siis see Rosalie, üks sündinud Lilje, Leiptsigi linnast? Ja sa läksid siis seersant Francoucur'ile naiseks, kui ta peast haawatud Leiptsigis haige oli? Rääkige! kus oliwad teie wanemad? kaS nad ei pannud teile mitte takistusi ette? Ja missugused narri tembud on teite mehele sest pea haawast saadik külge jäänud, nõnda et teda mitte sõja wäljal enam ci tarwitada, ehk ta küll kui oma polgu kõige wapram ja tublim seersant auustud sai?" Wõeras naisterahwas rääkis nüüd, kuidas ta oma meest Leitpsigis haawatute seast leidnud, teda raawitsenud ja südamest armastama hakkanud, ning lõppeks ka tema abikaasaks saanud. Pea haaw saanud ka marsi terweks, et esmalt sellest midagi kahju pole wöinud karta. Warsi pärast seda aga hakkanud ta nõdra meelseid juttusid rääkima, nii kui: maimudest, kes end talle sagedaste ilmutasid ja meel mitmest niisugustest ime asjadest. Warsi rääkinud juba ka mitmed ebausklikud,  et Francoueu'ri sisse kuri maim olla tekkinud, nii kui manal ajal see olla ette tulnud, aga et kuratil ristiinimese sees nii suurt meele malda ci olla, ei wõida ta ka muud talle teha, kui aga ainult hirmutada ja koleda eluka kombel ennast näidata. Haawa arst ütelda aga, et see meele segadus tulla kõik saadud pea haawast, mis küll wäljas poolt ilusasti on ära paranenud, aga siiski ta meeli seganud; sellepärast pidada ta kõige wähemalt paariks aastaks soojasse kliimasse inwalididc sekka elama minema, siis ehk wõida see haigus ärakaduda. Tema enesele saaks aga ööldud: et ta trahwiks, ühe wastu hakkamise pärast käsuandja kindrali waStu, pidada polgust lahkuma. Wiimaks lõpetas ta oma kõne komantandi wastu nende sõnadega: „Ma palusin ülema käest selle kirja wälja ning wõtsin nõuks teitele kõik ülesse rääkida ja teid paluda, et tema üle mitte seaduse waljuse, waid tema õnnetuse järele, mille ainuke põhjus ainult minu armastus oli, otsustatud peaks ja et teie teda tema heaks ühe weikse kõrwal olewa kohasse saadaksite, et ta siin suure linna sees, mitte rahwa naeruks ei jäeks." „Kõik katsun ma wõimalikult tema kasuks toimetada," lubas lahke komandant. „Aga, armuline herra meel üks palme," ütles naine. „Noh mis siis, räägi aga julgesti." „KaS tohib üks naisterahwaS, kes täna teile ühe weikese teenistuse üles näitanud on teie auu sõna paluda, et tema haiguse saladust, miS tema ise sugugi ei aima, aga seda teada saades tema uhkust pööritama paneks, koguniste salaja» hoiatakse." „Siin minu käsi!" hüüdis komandant, kes häämeelega naise juttu oli päält kuulnud. „Ja weel enam: mina tahan teie palwed kas kolm korda kuulda wõtta, kui Francoeur lolli tempusi peaks tegema. Ja et kõik see parem on neid eemals hoida, sellepärast saadan ma teda niikohe ühte kantsi, mis 'ainult kolm meest hoidjaks tarvitab. Ka teie leiate säält, oma ja lapse tarwis ühe ruumika ja sündsa elatis koha. Ning temal on sääl wähe põhjusi narritegude juurde ja need, mida tema ka sääl teeb, jääwad salaja." Selle armuliku lubamise pääle, mis ta hea komantandi suust kuulis, oli ta üle wäga rõõmus, tänas armuliku härrad südamest ja andis Jumalaga jätmiseks ta käeke su«d mille eest see talle treppi mööda alla minnes tuld näitas. Saand naine juba ära läinud, läks ka komantand oma tuppa, käänas ukse lukku ja heitis rahulikult puhkama. Uudis himmulik kammerteender Bassed aga imetles wäga selle üle, et mis pidi tema härral, kes iialgi palju ega ilma aegu ei lobisenud, selle wõera naisterahvaga ometi nii pitkalt rääkida olema. Sest wõttis ta ka nõuks seda sala asja kuidagi moodi wälja saada. —- Wanal komantandil oli see harjunud wiis õhtul voodis kui mitte und filmi ei Kasinus ja puhtus. Wäga tähtis asi on kasinus ise, iseäranis meie noore rahwale, kes seda noorelt põlwelt ei ole õppinud armastama, ega see teda wanemaltki saada ei wõi; sellepärast armas noor rahwas, õppige seda kallist elu seltsilast oma seltsi meelitada, ajaliku ilma elu teele. Ära salli et so maja mustuse asupaik ja pori auk on, et so riided mustusega sugulased  on. Mõnel noorel mehel ja neiul on see halb mood, et nad nende riietega, millega nad päewal kirikus oliwad käinud, ka kõrtsi ehk kiige alla lähemad, see on üks rumal ja laidu wäärt asi, mis hoopis ära kautatud peab saama. On need riided, milledega sa kirikus päewal käisid, kusagil tolmu sees weel selgas, siis ei ole need enam puhtad, maid ka kõige hoolsamal hoidmisel on neile ikka mõni plekk pääle läinud; tolmused riided on siis selge tunnistus,  et nende kandja üks kasinuse ja puhtuse põlgaja on. Igal asjal olgu oma ase ja paras paik, nii ka riietel. Kui ilus on see nähja, kui inimene ise puhas ja riided puhtad ja ilusasti selgaS on, olgu nemad ka üsna lihtsad talu riided; puhtus on ikka peaasi ja puhtu» on see, mis neile poole ilu juure annab. Olgu üks riie kui kallis ja puhas tahes, aga plekid ja tolm sääl kulges tunnistawad kohe, missugune maim neis asub; puha» waim tarwitab ka puhast ümbrust. Keegi,