Saarlane H 4. Teisipäewal, 22. Januaril 1891. VIII. aastakiiik. maksab i Saaremaal aaStaZ.... 1 rbl. gtt lp. Postiga detad aastas. 2 „ „ Pooles aastas .1 „ Ig „ Ilmub igal toifrpÄettxrk. KaresaareS kaubauulitsas nr. 1?. Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele, Kuresaares. maksab A kop. UM Uleiiliiiat polMa ajaleht maa- ja liaaarahaialc AW Wastus G. M. kirja pääle Saarlases  No 48—49. Motto: Mõtelda, mis tõsi, tunda, mis ilus ja tahta mis hea, selles tunneb waim mõistlusc elu otstarbel! Auustatud G. M.! Ärge pange pahaks kui mina, nagu Teie ise omas kirjas ütlete „kui üks töömees" Teile wastan, aga mitte nõnda kui Teie arwate „walju häälega" waid „liht töömehe" moodi auupakliku ja tasase häälega, selles mõttes, et mull ometi kurtiga tegemist ei ole. Minu arwamise järele olete Teie töömeeste pääle, kes wälja rändawad, ikka natuke mustema prilliga waatanud kui tarwis on, wõi on Teil, kui mõisa rentnikul, suwel tööliste puudus olnud? „Nagu seda Saaremaal sagedasti ette tuleb, et poisikesi ja naisterahwaid küllalt on, aga tublisi töölisi ei ole peaaegu ühtegi!" nii on Teie oma ütelus. Sääl ei ole paremad nõuu, kui riputage päewa palka juure; wõi arwate et meil töömeestel himmu wõi lusti on kewadel kott selga panna ja laia ilma mööda rändama minna, ilma et ette teada oleks, kas juhtub tööd saama, wõi tuled weel wacsem tagasi kui olid läinud, aga häda sunnib just rändama minna, et Saaremaa päewa palk liig odaw on, millega omaksid mitte toita ei jõua. Teil, kui Suuremaalasel on ju ilma ütlemata tõsi, et Saaremaal pool ehk kaks korda odawam päewa palk on kni Suurelmaal,  kunas wilja ja muu põllu andide hinnad just ühed on. Mis Teie weel sajast ja 40 rublast töömeeste  suust ütlete kuulnud olewat, ma arwan et need niisugused on, kes omas kiituses ehk kibeda waimustuses suust wälja pillawad, seda ei maksa tähelegi panna. Niisama wõib ka termist inimene siin Saaremaal kautada, kui Suurelmaal. Kui inimene ise oma käega oma saatust wõikS juhtida, oh kui hea oleks siis mõnegi mõistliku mehe elu, keS aga nüüd kitsikusega wõideldes ome päiwi peawad mööda saatma. Elu wiiside poolest pole Saaremaa ka kuigi heal oksal, seda tunnistawad meie kõrtsid ja küla tänawad kõige selgemalt. Inimene peab ilmas elades head kuulma ja nägema ja sellest mõistust wõtma oma elu teele, ja kurja kuuldes ja nähes, sellest ennast õppima eemale hoida; kedagi ei ole meel, keda see kõige hoidja oleks maha jätnud, kes tema poole hojab. Hoja ise, siis hojab ka Jumal! nii ütleb mana sõna ja ses mõjub nii heaSti meie Saaremaale kui ka mujale. Õnn ei jookse kellegile koduse kätte! Selle pääle toetades ütlen ma mitme töömeestega ühes: Nii kaua kui üle suise sööma weel 50 rubla järele jääb, wõib weel rõõmuga wälja rännata. Olgu siis et Saaremaa päewa palk 15—30 päält 30 —Ll> kopikat päewas tõuseb, ehk et Suurelmaal mi maha wajub, et see Saaremaa omaga üks on. Ei sünni aga seda, siis oleme meie wäljarändajad  töömehed ikka weel „Õnne Hansud" ehk wõidumehed, kes mitte „purjutajad" mehed ei ole; kes need on, ega neid Saaremaa  odaw päewa palk ometi seda tegemast ei keela. Seda oleme igaüks isegi näinud üsna sagedasti. Mis passi ja teerahast on üteldud, see ei tähenda ühegi mõistliku mehe juures midagi, sest passi raha peab Saaremaal nüüdsel ajal niisama ka maksma, kes mitte omas maldas ei ela. Kes karsk töömees on, sellel ei ole iialgi tarwis 10 rubla teeraha; juhtub et nädalise rändamise järele tööle saab, siis on paarist rublast küll, sest et meie Saarlased tublid leiwa kotid kodust selga sirutame. Joodikuid ei haka meie scia arwama, sest seda, mis nemad Suurelmaal  teemad, seda teemad nad ka Saaremaal  oma pisukese palgaga. Mõnigi naine peab oma meest, olgu ta Saare- ehk Suurelmaal,  ikka aitama toita, kellele õnnetuseks on antud joodikuga kokku saada. Arwata on, kui need tuhanded mehed Saaremaale jäämad, et siis mast 19 kop. päew maksab. Sellepärast armas G. M. ärgu olgu Teil kade meel, kui nii mõnigi töömees omale paremat õnne läheb otsima, mis sellepärast sünnib, et Suuremaa päewa palk hoopis kõrgem on. Karsk ja kokkuhoidja  inimene saab sest hästi kasu, kunas Armastuse lilled. 4 ~Liisu", ütles Tõnis tõsisel palmval toonil, „kas see sinu eest mõni ime wõi iseäralik nõudmine on, et ma sinu nime pärin? Ma tean siin kõikide neidude nimed, sinul üksi aga mitte!" Ka neiu nägu läks tõsisemaks. „Kas sa mind siis meel ei tunne?" küsis ta. „Ei! Kust ma wöin sind tunda ? . . „Kust? Kuda? —" „Ma ei ole sind iial enne näinud." „Prrr! Wõi nii!" wäristas neiu nalja toonil. Sääl juures kargas ta ise oma sõrmedega nii tugewasti Tõnise ninase kinni, et see walu pärast oleks karjunud, kui seda keegi teine oleks nõnda teinud. Nüüd aga sallis ta seda kõik heameelega. „Käs narrid weel?" kähitas neiu naerdes ja piinas Tõnist edasi. Tõnis armas enese üsna heas tundmuses olewat. „Wasta, ehk ma murran su haewastamise sarwe peast wälja! naljatas neiu edasi ja ta wäänas ka waese Maresse poisi nina senna ja tenna, nõnda et see üsna raksus ja ragises, nagu oleks wana roostetanud kruwit kuskilt lvägisi wälja kiskunud. „Ha lasta!" plahistas Tõnis niisuguse tooniga, millega und nähakse. „Ma ci narri, ma ei maleta, ma räägin tõtt, puhast selget tõtt! ..." „Et mind meel iial pole näinud?" küsis neiu ja laskis waese mangi haewastamise sarme jälle priiks, mis pigistamise läbi üsna punane oli. „Ei; aga ühe ainsama korra." „Oo! Ja kuS kohal sedagi?" „Kellamäe laadal." „Soo! Ah nüüd tuleb ka mulle meelde, et sa selle korral nii weidralt mu otsa wahtisid, nagu oleks ma, kes teab mis . . ." „Mis muud, kui nii ilus!" puhus Tõnis wahcle. „Wait! Ära teeni oma ninale uut nuhtlust!" wöttis neiu ruttu sõnast kinni. „Ons see tõsi, mis sa enne ütlesid?" „Puhas tõsi!" lausus Tõnis tõsisel toonil. „Ma ei ole sind enne ei ka pärast näinud." „Püha taewas loogu sulle uued silmad! Siis ei näegi sa wist teisi inimesi ette; ma olen sind nuttu korda pärast näinud!" „Tõeste? Ons see wõimalik? Kus kohal?" Mitmes kohas, aga kõige rohkem ikka kirikus." „Siis on see küll imelik! Kas sa siis ka mind ennemine tundsid?" „Tundsid! Haha! Kes ei peaks Maresse Mardi poega Tõnis Rannast küll tundma?" Nüüd tuli maike waheaeg. Tõnis oli selle kõigega wäga rahul, mis ta praegu kuulis ja tema mõtted wübisiwad kõige kenama kujutuste süles. „Tema tundis mind!" mõtles ta. Haha! Lass tunda pääle, see on kena! Tema on mind näinud ... Mitu korda!. .. Hm, wõib ju olla! Tema on mind ju siis ikka tähele pannud . . . Üsna hüwa! Tema on mind näinud ja tähele pannud . . . Muidu? Ei! ... Ta on mind ka armastanud! Jah 0n!..." „ Tõnis!" palus neiu. „Noh?" „Lase mind nüüd lahti." „Ei, ennemini tuleb sinu liignimi!" .Minu nimi on Liisu Hein. Kas oled nüüd rahul?" „Tänan; aga weel mitte rahul! Kust sa pärilt oled?" „Mis sa weel kõik teada ei taha? Kui ma sulle kõige pääle wastan, siis su küsimised  ei lõpegi." Mälun wabandada! Aga sõrmuksed?" „Neid ei saa sina ilmaski!" Mina? Ma wõtan wägifi!" „Seda ma naeran!" Suure rabelemisega jõudis Tõnis siiski mõned sörinuksed neiu käest ära kiskuda, mida ta lameda naeruga enese sõrme surus. „Waat' nõnda; nüüd wõin ma kiidelda, ei mull ühe kena tüdruku sõrmuksed sõrmes on!" kähistas Tõnis õnnerikkal toonil. „Oota sa, pole see weel nõnda, küll ma seda sulle kätte tasun!" naljatas neiu.