Saarlane »k 1S Teisipäeval, 11. Mail 1893. X. aastakäik. Saaremaas pooles aastas 1 „ „ PoStiga saadetud aastas. J „ ~ Pooles aastas 1 „ JA „ Ilmub igal torfipciesV»t. „Saarlase" toimetus ja wäljaandmins Kuresaares kaubauulitsaS nr. 17. Saarlase toimetusele, Kuresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab A kop. AleSiiiine pglitilni «jakist maa- ja linnarahwalk. Ebrea raam, peat. 13, s. 7. Martin Georz Cmil Kärlier st. Seitsmendamal Jüri kuu päewal sell aastal, suri meie Kuresaare linnas endine Anseküla õpetaja Martin Georg Emil Kõrber ära. Ta oli ligi 29 aastat Anseküla koguduse õpetaja, ja on selle aja sees meie Saaremaa rahwale oma õpetuse ja suletöö  läbi palju kasu toonud, nõnda et meie peame tunnistama: Üks Eesti rahwa sõber wanast ajast on meid Jumalaga jätnud. Martin Georg Emil Kõrber on Ülemaal Tartu linna ligidal Wonnu kiriku-mõisas 17. Julil 1817 sündinud, sääl oli tema isa Eduard Philipp Wonnu koguduse õpetaja.  Tema manematel oli üksteistkümmend last, neli neist on nooremas polmes surnud. Martin oli kümnes lops, ja sai oma noorema  rvennaga seltsis isa majas niikaua koolitud, kuni tema Tartu Gymnasiumi koolieksami ära andis. Kõrber oli omas noores põlwes nimelt Gymnasiumi koolis sagedaste haige, nõnda et ta oma terwise parandamise pärast palju kooli ajast ära niitis; _ siiski lõpetas ta Gymnasiumi kooli 1837 aastal. Koolis ilmutas Kõrber suured anded joonestamise ehk seihkendamises,  seepärastsoli isal nõuu poega maalimise kunstis iseäralikult koolitada lasta. Aga esimene katse, mis Martin ühe kunstniku ees pidi tegema, tegi ka selle lootusele otsa, sest et ta pooleski õli-wärwi haisu es kannata, ta jäi sest haigeks. 1837 aasta! läks ta siis Tartu linna Uniiversiteedi pääle ja hakkas usuõpetuse tarkust õppima. Usuõpetuse prohwessoridest oli nimelt August Carlblom, kellele Kõrber suurt tänu annab, ta nimetas teda oma wnimuliku isaks. Carlblom andis usuõpetuse  tundisi ka Gymnasiumi koolis, ja sääl ju on ta Kõrberi sees seda tahtmist äratanud  õpetaja ametit omale elu ammetiks ära walitseda. 1840 aasta lõpul läks ta jälle oma isa majasse ja walmistas ennast sääl oma wiimse eksami mastu, mis ta siis ka Augusti kuus 1841 aastal ära andis. Suur maimu töö oli aga tema termist jälle rikkund, nõnda et ta seda talwet, pärast eksami, oma isa majas ainult tormise  parandamiseks ära elas. Isa oli manaks jäänud, ta es jõua ise oma jõuga mitte enam ammetit pidada, seepärast oli teine poeg Luis Kõrber isale abi õpetajaks. Ema oli ju seitsme aasta eest surnud, ja kõige manem õde talitas isa juures perenaise  toimetusi. Jüri kuus 1842 aastal jättis Kõrberi isa oma koha maha, kus ta 46 aastat tööd teinud, ja läks Tartu linna elama, sääl kutsus Jumal teda siit maailmast  ära 1850 aastal. Meie Martin Kõrberi termis parandas ennast pärast wiimse eksami liig pitkale, nõnda et ta noorem wend, kes Kuresaares Gymnasia kooli õpetaja oli, teda oma juure kutsus selle lootusega, et ehk mere mesi wenna termist nobemine parandaks. Sell wiisil tuli Kõrber 1842 aastal Saaremaale. Kuresaare linna ülemõpetaja ja pärast ka Saaremaa piiskop oli sell ajal Hesse. Sell oli nõuu üht poeglaste kooli asutada ja ta kutsus Körberit selle kooli õpetajaks. Kõrber wõttis seda kutset tänuga wastu, sest et raha puudus, ülespidamiseks, suureks oli läinud. Ta õpetas siis selles koolis kolm aastat ja sai aastaks üks sada rubla palka. Selle aja sees tegi Kõrber Saaremaa  konsistoriumi ees oma konsistoriumi eksami ja pidas ülemõpetaja, endise piiskopi  Hesse, juures oma õpetaja ammeti proowi aastat. Nüüd oli ka Kõrberil nõuu kooli ammetit maha jätta ja õpetaja kohta endale otsida. Anseküla kogudus jäi praegus leseks, õpetaja Broeckeri surma läbi, ja Kõrber wõttis selle koguduse kutsumist  sinna õpetajaks tulla wastu. Jõulu kuu 1845 aastal sai ta õpetajaks õnnistud Kuresaare linna kirikus, ja ta tuli Ansekülasfe  mana aasta õhtul 1845. Esimesest Nääri kuu päewast 1846 hakkas tema töö Ansekülas pääle, esiotsa ilma palgata. Juuli kuus 1846 aastal sai ta Anseküla kiriku pääle laulatud, ja sellega ka õigust selle koha palga omale nõuda. Siin elas ta esite kahe õpetaja lesega seltsis, Broeckeri õpetaja lesega, kes Kõrberi ees kaks aastat Ansekülas õpetajaks oli olnud ja Schmidti lesega, kes jälle enne Broeckerit ametit sääl pidas. 31. Lehe kuu päewal Õigus wöidab. 1S Franz HoffmanlUi järele C. G. Seega aga polnud weel midagi mõidetud, sest Metsahannes ei mälestanud mitte, mispärast ta kui laps juba sest mehest tagakiusatud  oli saanud, kes nüüd uucste waiju käega tema püäle kargas. Kui sa aga punase Leena juure ruttada, ja sellele oma leidust teadustada wöiksid, mõtles ta. Ehk ta küll mõnikord natuke segane näitab olewat, siiski on ta ometi kõikis õige tark, ning iseäranis wiimsel  ajal pole ma sugugi enam ta segast meelt leidnud. Wõiksin ma ometi ta juure saada. See soomitus wüs teda loomulikult selle mõtte pääle, põgenemist katSta korda saata, terawast waatis ta omas kitsas waugiStuses  ümber, aga sääl ei näinud ta muud midagi, kui kindlad, liikumata, suurdest kiividest tehtud seinad, kahel ja kolmelkorral lukutud ja riimitud ust, mis teda wälimisest ilmast lahutas, ja pisukese, tihedate trellidega kaetud akna, mille läbi mähe maigust keldri langes. Kui see auk ka nii suur oleks olnud, et ta oleks mõinud läbi pugeda, siis oleks Metsahannesel tiiwad pidanud olema akna pääle saada. Kurwalt seisis ta süül ja sirutas, tõeste kui asjata katsmiseks.  Kt ülese, et seda enesel weel selgemaks  ja tühjaks lootuseks mööta. Weel oli üks küünar tema käe ja akna simsi wahel, ning tasase õhkamisega laskis ta oma kät müüri kauda maha libiseda. Siis kohkus ta. Ta oli oma käe ühe terawa asja, wahest ühe wäljas seiswa waheda kiwi wõi naela wastu werissks käristanud, ja täppis pimedas otsides müüri mööda. Siis leidis ta üht roostetand raud pulka, mis pea poolteist tolli müürist wäljas seisis; kaugemal ülewel teist, ja alamal kolmandad. Nad oliwad jalg maad üksteisest lahutud, ning Metsahannes sai silmpilk aru, et ta nende abiga suure waewata akna juure wõiks saada. Wist oli üks waene wang endisel ajal need poolikud astmed teinud, et aeg ajalt sinise taewa-wõlwituse poole waata. Metsahannes hingas sügamast. Nüüd paistis temale üks lootuse säde, ja põgenemine  ci näitnud temale mitte enam nii wöimata, kui mõne minuti eest. Osawusega,  mida ta mustlaste seas oli harjunud, ronis ta, neid raudu kui treppisi pruukides,  ülese, ning sai, mõne asjata katsmise järel, õnnelikult kitsa akna pääle. Aga oh, tema lootused kadusiwad kohe tühja, sest aks oli tugema raud pulkade ja tiheda traadi-punutusega kinni, ja ei wõinud tema läbi mitte wälja, waid ühe kitia koridori pääle waata, mis üksnes kitsa püssi laskmise aukudest, akende asemil, wähe walgustud sai. Metsahannes tahtis juba jälle julgust kautada, sest tema olemine näis seeläbi, et ta akna pääle oli saanud, wäga wähe, ehk õieti midagi paremaks saanud olewat. Pahaselt lõi ta rusikaga raud pulkade ja traadi-punutuse wastu, ning maata sääl, ta nõtkus ja andis järele. Nüüd õiskas Metsahannes pea waljuste, mitte üksi selle juhtumise üle, et need pulgad lahti oliwad, maid temal tuli midagi meele, mis ta praeguses olemises temale suureks kasuks pidi olema. Mõne nadala eest oli ta Rudolfiga kõik seda wanat loSsi ülewelt kuni alla läbituustinud, ning siis oliwad nemad ka juhtumisel ühe kitsa ja pimeda koridori pääle tulnud, kes endisel ajal ühtlase  lossi kaitsmiseks oli wist tarwitud saanud,  kuhu aga mitmel aastal enam ühegi inimese jalg polnud tulnud. Sääl oliwad nad siis ka seda akent näinud, mida Metsahannes  parajalt praegu lahtimurda katsus, oliwad need pulgad poisilikus koeruses lahti murdnud, ning siis jälle, nii häästi kui läks, müüri sisse kinni pannud. See tuli Metsahannese meele, kui see trell tema käe esimise hoobi järel lahti läks, ning kui ta nüüd koridori kargas, tundis ta teda, ehk küll ümarik oli, silmapilk kui seda, mida paljas juhtumine teda ja Rudolfi oli lasknud  leida. Koridor wiis nimelt ühte kambri, mida Rudolfi isa raamatukoguks oli tarwitanud. Et seda käiku enam ei pruugitud, oli see uks, mis sest kambrist wälja tuli, ühe suure maalitusega, üht raudriides meest keskmisest ajast ettetunes, nii. mõnusast kaetud, et ükski, kellel see saladus teadmata oli, üht ruumi selle pildi