Linna wärawa juures lahkus juba rahwa hulk Rosaliest, sest Francocur lasi wahetpidamata  üle selle wälja; ka isa Wilipp kaebas häkilise nõtruse üle ja ütles, et ta pidada natukeseks ajaks maha istuma. Rosalie kahetses wäga selle üle, et manamees  temaga enam kaasa tulla ei wõi ja näitas siis temale selle kalju müüri, kus ta oma last imetada ja siis oma mantli sisse maha panna tahtis, sääl pidada teda otsitud saama, kui tema ise mitte enam tagasi ei tuleks. Isa Wilipp istus palmctades kalju taha maha, kuna Rosalie kindla sammudega kiwi malli poole ruttas, kus ta oma lapsele imeda andis, teda mantli sisse mähkis ja siiS magama uinutas. Kui sellega malmis oli, astus ta müüri tagant wälja ja nüüd oli ta kõma mehele nählaw. üks tuluke lõi kindluse wärawa kohta üles; üks rõhumine, nagu tahaks see ümber kukkuda; üks wurisemine ohus ja nnngumine, mis sellega ennast ühendas näitas talle et surm praegu ta ligidalt mõõda oli läinud. Siiski ei saanud ta araks, üks iseäralik mägi andis talle julgust. Ta armastus oma mehe waSta hakkas tema südames põlema, kui ta seda oma ees walli pääl sciSwat ja lodiwat nägi, niisamuti tundis ta ka oma lapse waStu, kul teda oma taga nutma kuulis; nemad mõlemad tegid temale enam haiged, kui tema enese õnnetus; ning see kardetaw tee polnud ta südames mitte see kõige raskem mõtte. Üks uus pauk pani aga ta kõrwad huluma ja põrutas talle kiwi puru wastu filmi, nii et ta oma põlwcde pääle maha langes ja oma armulise taewa isa käest julgust ja jõudu palus, seda rasket teekonda täiesti korda saata. „Mis sa sääl wahid naine!" möirgas häkitselt Francoeur, ~maata mitte ülesse õhku, sinu inglid ei tule sinule mitte appi! Siin seisab aga su kurat ja su surm!" „Mitte surm, mitte kurat ei lahuta mind enam sinust!" hüüdis Rosalie walusalt ja sammus kui nuhtleja ingel kindlalt ja pühalikult laia kiwist treppi mööda ülesse oma mehe juure. „Naine!" karjus Francoeur, „ sinul on enam julgust kui kuratil, aga see ei pea sind ometegi midagi aitama!" Tema puhus lonti, mis praegus ära kustuda tahtis, uueste põlema; higi jooksis sääl juures sorinal ta üle otsaesise ja põskede maha; ta kiskus oma kuue ja mesti rinna päält lahti, et omale külma teha, sest tal oli nii pala, kui oleks ta saunas olnud; siis kargas ta kohe oma juukstesse kinni, mis sassis püsti seisid ja käristas neid tuust haawalt wihaselt peast ära. Oli nagu oleksiwad kaks loodust tema sees Näidelnud. Ta jättis oma juukse kattumise järele, maataS kui murdja oma naise otsa, kes südamesse tungima pilguga talle silmi maataS ja kindlasti ta ees seisis. See kaswatas ta hullu wiha tuju meel suuremaks ja ta hakkas meeleäraheitlikult ruusikatcga ise oma otsaesise pihta lõhkuma ja ühwardas seda puruks peksa. SM juures sündis aga midagi iseäraliku, mis talle tema terweks eluajaks õnneks pidi olema. Nende walju ruusika hoopide all läks ta pea haaw, mida ta sõjas saanud jälle lahti; üks tuulispask wiis püssirohtu suuretüki pommide päält ära ja wiskaS kurati plagu kolinal torni otsast maha. „Korstna pühkija teeb enesele ruumil" hüüdis Francoeur oma nägu kattega kinni kattes. Selle pääle tegi ta mõrral märawa lahti, wankus oma abikaasa juurde ja langes selle kätte wahele raskesse minestusse, kes ta haawa kergoste kinni sidus. Kõik seda õnneliku korda minemist oli komantant oma maate tornist pitka silma abil näinud ja ruttas nüüd omade whwitseridega  nende juure. Senna jõudnud, laskis ta kohe ühe haawa arsti kutsuda. Niipea, kui see senna jõudnud oli, käskis komantant teda minestuse  langenud Francoeuri jälle katsuda ülese äratada ja meelemõistusele tagasi kutsuda, ning haawa paremine läbi waadata ja kinni siduda. Kohe hakkas see ka oma tohtri ametit pääle, ning warsti lõi ka haige omad silmad lahti ja waatas tuhmilt oma abikaasa otsa, kes lootuses ja kartuses kõik see aja ta pääle oli waatanud. Nüüd aidast ta istu, ning arst -võttis ta haawa uucSte lahti, waataS seda hoolega läbi ja tõmbas säält seest ühe kondi killu -välja, mis ümber ringi oli mädanemist sünnitanud; näitas, nagu oleks Francoeuri tugew loomus ilma mähet pidamata ja aegamööda tema -väljaajamiseks tegsw olnud, knna ka wiimaks wäljaspidine abi tema oma käe läbi meeleäraheitmises appi tulnud, seda kõwat koort katki murdnud ja kurja maimu nüüd ise enesest wälja ajanud, mis aga isa Wilippil mitte korda ei Muud. Kõige selle talituse juures oli Francocur nii rahulik, nii tuim ja laskis omaga kõik sündida, mis teised t'aga tegid, isegi tohter ncid pärast sündimist ongi pestud mõi mitte. Põrsad põnnis ja karused, et ilma prillita aru ci saa, kambas otsas neil pea on! Puu tongid ja sascd on segamine õues, mis tuul katuselt on maha pillanud. Aja mulgud kõik ridcwcl maas, nõnda et loomad wiljaga segamine patcrdawad; puud ega põcsast ei ole senna ümber istutatud. Maja näitab mälja nagu oleks see lage soo pääle ehitatud olewad. Kari loomad, noh neid wõib Egiptuse seitsme nälja aasta loomadega wõrrclda. Lähed sa tuppa, sääl on põrand pahna täis, nagu Jõulu acgaS, kui õled maas on. Söögi laud on nii must, et õige mehe sõnniku redel sellest puhtam on. Niisugune on see koht, kus korrapidamist ei ole; sääl heitleb nälg ja miletsuZ õnnetusega. Kus kohas niisugust kohti meie Saaremaal praeguS on, jätan siin küll nimetamata, mis ma aga ise oma silmaga mitu korda näinud olen. Üks korratu mees ci pea ka iial oma sõna, sellepärast ep ole kcllcgil tema wastu usaldust. Temal ci ole mõtteid, mida ta jõuaks koguda, et ta aru saaks mis mehe kohus on. Tema on nõrk ja wilets igas aSjaS ja ette wõtmiseS ja iga haritud inimene läheb temast tähele panemata mõõda. Aga waatame seda kohta, kus korrapidamine pruugiks on. Sääl on talu koht, kui metsa sisse ehitatud, kuS ilusad puud ümber majade kui kroonis lõkcndawad, ajad on täis puuwilja ja puid kui ka marja põesaid: õue ilusast oksa, halu pinudega ümber lautud, kusagil ei näe sa puu raagu jalgus wedclewad, kõik õue on puhtaks pühitud, otsegu pulma laupa, kui peigmeest saab oodctud, inimesed on ka kõik rõõmsad ja lustilised ühe teise wastu. Elajad prisked, et rõõm waadata. Elatis majad künni sea laudani, kõik ilusate katustega, kunas csimistcl nüüd wiimasel ajal ka korsnad pääle tekkisad ja pliidid tuba, kus pcrclaps puhtas walgcs toas wõimad elada. Kõik puuma tööriistad on korralikult paigale pandud, nõnda et ükski asi wedelemas ei ole. Niisuguse koha paale waadatcs, wõib julgesti ütelda: „Siin elab tõesti üks hoolas ja korrapidaja  peremees!" Kui ilus on tal prii tundidel oma lastega ühe ilusa puu all istuda ja selle laia krooni nulus ennast päikese palawate kiirete eest kaitsta. Üks osa inimesi näitab sündimisest saadik selle poolest nagu õnnele loodud olcwad, et ta igast asjast, olgu nii sant kui tahes, ikka meel midagi head säält seest omale kasuks leiab. Niisugused inimesed on igapidi õnnelikud, nende silmist paistab alaline rõõmus meel ja püha armastus, nende südames ja meeles läigib kuldne päcwa paiste, mis ka kõiki neid kullatab, kes ta lähedal elawad. Omad koormad, mis jo igal inimesel kanda on, seda kannawad nemad rõõmsa meelega, ilma tülita, ilma maimu jõudu tühja kacbtuss kütte äraraiskamata,  maid mehelikult sõdides õnnetuste waStu ja sääl juures igat lille tähele pannes, mis salaja nende elutee ääres õitseb. Nõnda käib ühe korrapidaja käsi. Mõnikord, kui ta omas õitsemas wiljapuu ajas oma pojaga kõnnib ja pojale näitab: seda istutas minu mana isa seia ja seda noort olen mina ise istutanud; nüüd on poeg sinu kohus niisamuti tchja, et so järel tulem sugu sind ka ükskord tänuga wõiks mäletada. Nõnda peaks iga peremees ja korrapidaja oma tulewiku plaani tegema, ega midagi hooletusse jätma, kui ta küll loota ei wõi, et ta ise selle milja ehk kasu maitsta saab. Paremat kiitust ci wõi keegi ära teenida, kui seda tunnistust, et see ehk teine koht hästi ja korralikult on haritud! Mida manemaks ilm saab, seda suuremad korrapidamist on temas tarwis; üksi korrapidamine päästab ühte inimest kitsikusest ja wiletsusest. Üksiku inimese juures paistab korrapidamine juba ta riietest ja kõnest wälja; perekonnas leiad head sõnakuulmist laste ja wanemate wahcl. Lühidclt ütelda: „KeS tahab elada ja elust magu tunda, see peab igas asjas korrapidaja olema, muidu on kõik ta waew ilma asjata." Isamaalt. Kuresaarest. Äratuseks linna noorte meestele. Nii kulda näete, hakab selle aastane ilus suine aeg lõpule jõudma ja selle asemele jälle lühikesed päewad ja pitkad pimedad õhtud tulema. Sui, kui olite oma päema töö lõpetanud, siis läksite õhtutel natuke luusima, kas linnast wälja, ehk ka mahcst parki. Ütelge mulle nüüd: kus tahate teie nüüd neil pimedatel ja igawatel õhtutel oma prii acza ära wiita? Kui ma mitte ei eksi, siis arwan, et teie lähete kõrtsudesse, lärmitsete ja mängite kaarta, nii kaua kuuni uksed kinni pannakse! Siis on ülalt tuba ka juba natuke palaw, mis teile head julgust ja jõudu annab, teise kukile minna. Naha kopik on raisatud, une aeg wiidetud, kunas teise päcwa oma tööga ka wilets lugu on. Siin tahtsin teile aga nüüd ühte paremat õhtu lõbu meele tuletada, mille pääle teie ilmaski weel pole tulnud. Meie Eesti-SoltsiZ saab praegns agarasti laulu õppimise wastu malmistatud,  senna wõiksite nüüd ometi tulla ja kaasa aidata, kellel wähcgi laulu tundmist on. Ärge ütelge mitte: „AH, ma ei oska", ehk „ma ei taha seda macma näha, mull pole ka nii ilus hääl!" See on palsas tühi wabandamine. On ka neid nüüd, kellest küll ilmaski lauljat ei saa, sest et temal koguni seda tundmist ega tahtmist ci ole, aga siiski on ka neid siin linnas küll, kellest midagi saada wõiks. Ühel õhtul tulin ma „Luige trahterist" mööda ja kuulsin saält ilusat nelja häälega laulmist: „Kui kallist kodust läksin", jne. Ma tahtsin nähja, kes X- 35 Saarlane 1890,