Saarlane UitiMiitc?»litikii ajaleht «aa- ja linnarahvale. tS. Teifipäewal, 10. Mail 1894. XI. aastakäik. maksab: PoStiga saadetud aastas. Ä „ „ Pooles aastas 1 „ 23 „ Ilmub igal toisipäoHVcrk. „Saarlase" toimetus ja wäljaandmine Kuresaares kaubauulitsas nr. IV. Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele,Kuresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab Ä kop. Karskuse tööst. Sellest tähtsast tööst oliwad paari aasta eest mitmel mehel südamed mõtteid täis; sagedasti  sai ka sellest kõneldut ja mitmes kohas ka kõnelemise järele tehtud, aga nagu nähja, ei näita need mõtted ja teud meie Saarlaste kohta midagi suuremat mõjuwad, ega neid teisele teele wiiwad, mis wist osalt sellest tuleb, et meie Saaremaal weel liiga mähe ja liiga leiged karskuse töötegijaid on. Meie Saaremaa kohta on ainult kaks karskuse seltsi, see on wäga wähe, sest rahwas ei ulata neist osa wõtta.see on liig pitka tee pärast; meile läheks igasse kihelkonda  üks karskuse selts, kes hoolega tööd teeks meie isamaa rahwa käekäigu parandamiseks,  praeguse suure joomise wastu. Praeguste liig wähese karskuse töötegijate arwu kohta ei ole see koguni mitte imeks panna, et nende töö wilja wähe nähja on, sest mis aitab nende mõne kümmekonna liikme töö ja tegewus 30 tuhande kohta, üsna wähe! Kui meie tahame, et karskuse asi peab hästi edenema ja head wilja kandma, siis peame selle eest hoolt ja muret aegsasti pidama, et meil enamast igas kihelkondas oma tubli ja kindel kants, wahwaSti wõitlejate  sõjameestega peab olema, kes ööd ja päewad hoolsasti silmad ja körwad lahti hoidwad ja igal ajal malmis on wõitluse wäljale astuma, ei ole meil aga seda siis ei ole meil ka meel karskuse tööst seda oodetud kasu loota, sest mis teeb üks peu täis, olgu need ka kes teab kui hoolsad ja tublid omas ametis, siiski wõitwad hulk halbu ühe hea ära, nagu mana rahwa sõna seda ütleb. Kuresaar ja Kihelkonna wõiksiwad küll uhked olla, et nemad need õnnelikud on, kellel see õnn oli esimiste seas olla, kes endale karskuse seltsid on saanud, aga weel õnnelikumad saaksiwad nad olema, kui nende seltsid ka need oleksiwad, kelleks neid nimetakse ja seda loodawad ka kõik Saarlased. Mõnes kohas meie Saaremaal on küll praegus meel wöimata karskuse seltsi asutamise  pääle mõtelda, sest et liikmeid saada ei ole. Ma olen mitme tähtsamate meestega,nimelt  koolmeistritega, selle üle kõnelenud  aga ka nemadki armawad, et see täitsa wõimata oleks seesuguse seltsi liikmeks astuda, mis inimest otse teiste selle aegse inimeste hulgast ära lahutab. Sellepärast ei ole see kerge karskuse seltsidesse liikmeid saada, ehk kui mõned ka esiotsa selleks endid annawad, nad unustawad seda pea jälle ära ja langemad  endisesse olekusse jälle tagasi ja siis on ka selts surnud ja ilma tähtsuseta. Mikspärast ei taha Kuresaare linnas see selts hästi elutseda, muidugi sellepärast, et liikmed saada ei ole, kunas ka juhatajad  ise natuke palju leiged omas ametis on, nad ei jõua liikmeid koos hoida, ega nii tehja, et sellest tegewuseft tahtmisega osa wõetaks. Meie rahwas naerab karskuse tööst ja selle tegewuseft ja sellepärast ei taha see püüdmine mitte hästi edeneda, aga siiski ärgu tüdinegu need ilmaski mitte ära, kes karskuse sõbradeks on lubanud jääda ; need tehku ikka nii palju tööd kui iganes jõuawad; õpetagu ja maenitsegu neid alati, kes enestele joomise läbi rääkimata kahju tegewad, külap siis näeme, et mõne aja pärast meil igas kihelkondas tubli karskuse selts elutseb. Siis wõib alles seda töö wilja ära nähja, aga nagu praegus see on mähe ja läheb wäga kidewaSti edasi. 'HV. N. Salakauba-wedaja poiss. Siis aga ütles ta: Noh, sul on ju auus nägu, ja saad ju ka wist auus poiss olema, seepärast ci taha ma sulle ka seda mitte salata. Oma kukru olen ma ära rautanud, oma rahakukru, ja kui ma seda mitte ei leia, siis olen ma kimbatuses, sest et tõik minu tee-raha selle sees oli. Nüüd sa tead seda, ja ma loodan et sa mind aitad otsida. Jah, seda ma tahan, armas härra, ja rõõmuga, otse sellepärast et Teie mind usaldate, - wastas Hanka sõbralikult. KsS Teie wähegi teate, kus fee kukkur maas olla wõiks? Päris selgest ma seda ei tea, ütles wõcras. > — Terme päewa olen ma orgudes ja metsades ümber luusinud, ja esmalt ühe tunni eest leidsin ma kukru kadunud olewat. Kes wõib seda nüüd teada, Niva ja kus ma seda kautasin. Wist oli üks otsake tasust wäljaS, ja põesaSteS ümber roomaks on ta siis ühe oksa ehk põesa otsa ripuma jäenud. Juba tund aega otsin ma risti ja MM siin ümber-kauda, aga asjata. See on tõesti paha, armas Hanka. Kukkur wõib siis wõimalikul-kombel juba «iie ehk kuue tunni eest kadunnd olla? Jah, fee on wöimalik. Kes teab, kas siis juba mõni seda ammu leidnud ja tasku pistnud ei ole armas - Noh, see oleks wõimalik, aga tõepaist, lik otse mitte, sest ma olen ainsalt üksikuid jalg-radu kaudu käinud ehk teeta ja rajata põõsastest läbi jalutanud. Siis ei tea Teie sedagi selgest, kus Teie käinud olete, armas härra? Ei, minu poiss, kuida ma seda peaksin teadma sest et ma waewalt tähele pannud olen kuhu poole tee läheb? See on nüüd weel paham! —arwas Hanka peat wäristades; —ja kõige paham on, et pea pimedaks läheb ja öö pääle tuleb. Siis saab raske otsida ja weel raskem leida olema. Siiski, mis aitab kohmitsemine? Meie peame järele waatama! Wahest wõime weel, künni walgust on, Teite jälgi ülesse leida, ja nende pääle peame meie päriselt waatama, et Teite st käidud teed jälle leida. Õnneks on metsas niiske, ja jalad wajuwad pehme maa pääl kaunis sügamast sisse. Waata sääl, minu poiss, see on tark mõte sinust, ütles wõeras herra imestledes. Selle pääle ei ole ma tõeste weel mitte mõtelnud. Noh siis, edasi! Otsime! Nad otsisiwad; jala-jäljed jooksiwad aga nõnda risti ja põigiti üksteisest läbi, et mõlemate waewast wähe kasu loota oli; ja seda weel enam, et ämarus metsa tiheda lehtede-katuse all ikka rutemalt ja Võimsamalt  suuremaks läks. Wõeras härra jättis ka pea igat lootust maha. Olgu pääle, ütles ta Haukale, kes filmi järjest maas pidades, Viiskümmend ehk kuuskümmend sammu kaugemal karmal käis. Sest pole ju ometi midagi kasu, st meie endid Väsitame ja waewame. Mis kadunud see kadunud, ja õnnetus pole see ka otse mitte, ehk see kautuS mind küll praegu wähe kimbatuse saadab. Tule tagasi, poiss, ja wii mind kuhugile inimeste elu kohase. Õnneks on minul mu kuld uur weel, millele wist üht ostjat leida wõib, kes mulle nõnda palju raha annab, et ma wähemast koju reisida roõin. Tule, tule! Hanka tuli, aga nukra palgega. Wõeras naeris selle üle. Sa pahandad ennast wist, et sa omast waewa-palgast ilma jäed? ütles ta Noh, tröösti ennast minuga, ma ei ole mitte üksnes mõned guldenid, waid kuuskümmend  Louis'dori kautanud, ja pääle selle ei pea sa siiski üsna ilma jääma. Mõned guldenid leiame ikka weel kokku. Ah, armas härra, sellepärast see ei ole, wastas Hanka südamelikult. —- Ma olen aga selle hulga raha pärast nukker, mis Teil kadunuks peab jääma. Kui ma seda kotti leiaksin, tahaksin ma hea-meelega tõutud tasumisest ilma jäeda. Mis meie nüüd teeme? Mis meie teeme, et meie teda leiaksime? . . Pea! lisas ta häkitselt rõõmsalt juure sääl tuleb mull praegu midagi meele! Pagan, et ma ka selle pääle waremalt mõtelnud ei ole! Armas härra, üks lootus on meil weel ! Za missugune ? küsis wõeraS wähe uskmatalt. ») 1 LmMHsr m 7 Rbl. 40 kx, Isamaalt. Kuresaarest. Pühapäew, 24. Aprillil pühitses meie linn Auujärjepärija kihluse mälestuseks  seda päewa kaunis pidulikult: Juba homiku wara lehwisiwad igast majast lipud wälja, kunas pärast lõunat tulekaitse mufiku koor parkis mängis, ennemine Keisri laulu ja pärast muid lõbusaid tükkisi, millest kaunis rohkest inimesi osa wõttis. Iga ühe palge pääl hiilgas rõõmu läige sa südamest tuliwad õnnesoowid Kõrge mõrsja paarile. Õienduseks. Selle aasta Aö 5 Saarlases seisis üks sõnum Karjast, et Lepiku