Postimees «2 U, Laupäewal, 4. webruaril. Kolmaskümnesüheksas aastakäik. Kolmaskümnesüheksas aastakäik. Tellimise hind on: Postiga aastas sr. k. Postita aastas 4r. k. „ . 2.. 00 „ 2„ - „ „ ~ 4 „ „ „ wus —„5O „ kuus —«4 O „ Iga üksik nummer 0 kop.? Kuulutuste petit-rida o kop., lehe 20 kop. Tellimisi ja kuulutusi wõtawad wastn: Jurjetvis (Tartus: P. Schmidt, Mäesepp, Millistfer. Reinbaum. Lell. Zir-, Weidemann, Kurig TallinnaS: Postimehe" telitns Harju wärawas» Busch. Äluge Ströhm, Niphardt Tõnismäel,' Troll. PärnuS: Treuseldt, Dreimaim, Erikson, K. Kosvrowskp. Toris: A.Martson. Tindis: Kirsch' baum. Uue-Wändra: K. Tomberg. Kärus: H. Lemberg. Hallingas: Kuusk. Wiljandis: Karow, Leoke, Leppik. Wäiwaras : J. Mutpmann. Tuureö- Jaanis: A. Hakkaja. Karksis: kirsutasa J-IlweS. Põltsamaal: Leibberg, lürniann. J. Terras. Otepääs:  „ Edasi" seltsi presid. C. Eisenschmidt. Nuustakul  : Eicöenseldt. Wvrus: Pielrvse, Gassrou. Walftas: Rudolss, P. Grünseldk, K. Hiob. Nltweres:  Kuhs, P. ja N. Erna. Kiliugi- Nõmmes: J- Reimann, T. Tammaun, .Kawilda: kaupmees C. Grünberg. Oldres: J. Lammas. Paudiwereö: Inglist. Timouas: köster E. Peterson.  löhwis: Narwaö: Grigvrjem, Tchön berg, Wacker. luhkeutalis: Paap. Kreenholmis: Kuusmann. Paides: Kalies: Luuk. .Keilas: Maaberg, Rosenwaldt, C. Tambach. Haapsalus  : A. Koppel, Kimberg. skuresaares: Lange. Waikual: Veidermann. Peterburis: Seeland- Leopas, Aunbaiun. Gatschinas: Wainow. Tuleö iaal pnerva! üksnes mitte pühapäemadel, snurt! pühadel ega kroon «pühadel. Toimetus on Peterburi uulitsas nr. 3 (Hcnninqi platsi ääres) K. A. Hermann': trükikojas. Tallinnas on Postimehe" talitus Harju würawas, Tcsloni majas. Toimetuse adress liht ja rahakirjadelc.: „ Postimehe" toimetusele, Ltpiõr,; Wene keeles: laLöiu I< .'lnch.mtt.ntl. Rahu. Lühikene ell see sõna, aga suur, maimu ülendaw ja rõõmu sünmtaw tema tähendus. „Meie riigis on rahu!" hõiskawad rahwad  rõõmuga, kui ei ole sõda olnud ega tüli tõusnud. „Meie elame rahus," kiitlewad naabrid hääl meelel, kui sõprus ja lõbus olek nende wahel walitseb. Luterus arwab neljandas palwes ral.u ia - päewaseks leiwaks ja mmetab teda enne, kui termist. Ka rahwas on ilusa wanasõna sünnitanud  rahu kiituseks: „Rahu kosutab, waen kaotab." Kes sõda on see teab, missugused koledused temaga ühenduses  seisawad, kui suured õnnetused  ja hädad ta jälgedel kaswewad.  Kelle, silmad on näinud  seda jäledat werewalamist, kelle kõrwad on kuulnud haawatute  oigamist ja surijate wiimseid soigumist, see teab küll kõige selgemalt, mis on waenu wili ja kui armas on rahu. Sõja hirmus jäledus ja kahjutcgew mõju ei seisa aga mitte selles, et lahingis wõitlejad söja-mehed üksteist haawawad ja tapawad. Sõjast sünmtatud häda hääled ei helise nutte üksi lahingu-plat- sil, waid nad kaswawad kaugel, tuhat kord laiemas ringis, kui söjawäli ise on, sellepärast ei Lõpe nad weel siis, kui haawatute  ja surijate soldatite oigamisel)  waikiwad, häda hääled lahingi platsil raugemad, kümned  tuhanded tapetud mulda on maetud ja haawad parandatud on ning wöitjad rõõmu hõiskamisega koju ruttawad. Sõda on küll lõpnud,  aga ära tallatud wiljapõllud,  lõhutud linnad ja meel laiemas ringkonnas tapemd soldatite omased ohkawad kalla tema tagajärgedes. Sõda rikub, lõhub, häwitab saadab häda ja wiletsust; riisub rahwa waranduse, jätab kängu waimuhariduse, lööb seega rahwa hää käekäigule rasked haawad, mille parandamiseks aasta-kümned  ära kuluwad. Aga mitte üksi sõda, mis riikide mahel peetakse,  ei saada häda, wiletsust ja kahju, waid kõik waen ja tüli, olgu see ka kahe karjase wahel pähtle kallal on kahjulik.  Tüli ja riid lõhub ja rikub igal ajal ja igal pool, olgu suuremas wõi wähemas asjas, kuna rahu hääd elu-korda ehitab ja kinnitab, ka tülist tekkinud  haawad aegamööda jälle ära parandab; sellest on ka rahwas  selle ilusa wanasõna: „Rahu kosutab, waen kaotab," Loonud, mille tõsiduse tunnistuseks tuhanded  rahwa - põlmed wõiksiwad  ette astuda, mis aga mitte tarwis ei ole, sest et ta igaühele isegi silma paistew on; sellepärast  on otse naeru - wääriline, kui seda wanasõna ümber pöörata  Mütakse, olgu sõnadega wõi teoga. Kui ümberpööraja ka ' kõig? suurema „waimukangelane"  oleks, et „rahu kaotab, waen kosutab", olgu siis, et selle uitelusega seda tähendame, et tüli häda, waewa ja wiletsust  kaswatab, mida rahu kaotab.  Häädust ei kosuta waen ialgi. Iga inimene, kes tüli tõstab ehk riidu kihutab, kosutab häda ja ahastust, waewa ja wiletsust,  teistele ja iseenesele. Meie aga tahame wanasõna: „Rahu kosutab, waen kaotab," kalliks pidada, sest meie teame, et selle riigi rahwas õnnelik on, kus rahu walitseb. Sääl kosub rahwa warandus ja ka waimuharldus.  Kus naabrid rahus elawad, sääl on elu armas ja lõbus. Kus majas hää kord ja õiglane walitsus, sääl elab perekond  rahus, ja see rahu teeb niihästi käskija, kui käsitama õnnelikuks,  kui nad muidu ka waesüses  wõi. koguni suures puuduses  elawad, mis igas rahulikus  abielus sits küll Lundmataks  jääb, kui saatus haiguse wõi mõne muu õnnetuse läbi seda pääle ei pane. Sellest näeme, et rahu igal pool ja iga seisuse inimeste wahel hää elukorra  kaitsja ning kaswataja on, suuremas ja wähemas seltskonnas.  Ka iga üksikut inimest teeb rahu õnnelikuks. Kes rahutuma  südame piina on maitsnud  ja pärast oma südamele jälle rahu leidnud, see teab, kuda rahutu olek ihu ära kurnab, juuksed halliks muudab ning luud kondid jõuetumaks teeb, aga rahu kosutab, annab jõudu ja julgust. Kus tõsine rahu on, sääl on ka tõsine õnn, sellepärast wöime õigusega  öelda: „rahu on õnne ema." Üksgi asi ei wõi inimest õnnelikuks  teha, kui tal rahu puudub.  Ka kõige suuremas rikkuses  ja kõrgemas auus ei ole inimene siis mitte õnnelik, kui riiud, tülid wõi rahuta süda teda waewawad. Et rahu uii kallis asi on ja temas üksi õnn asub, sellepärast on siis ka iga inimese kohus rahu nõuda. Aga kus on rahu? Kust wöime teda saada? Wana isa Jannsen wastas selle küsimise pääle „ Eesti laulikus", küll lähedalt: „Rahu hauas ja taewas", mis üsna õige näirab olema, sest et täielikku rahu ilmas  wähe leida on, nii wähe, et meie arwama peame: teda ei olegi; sest kui riikide wahel riidu ei ole, siis on seda naabrite wahel,  ja kui naabrid ka päält näha üks teisega rahulikult näikse elama, puudub ometi rahu südametes,  sest et sääl kadeduseussid  näriwad ja rahutuse tõbe sünnitawad. Sagedasti on inimestel  rahu sõnad suus, aga südamed on rahutumad. Kus on siis rahu? Kas wõime teda mujalt leida, kui hauast ja taetaewast?  Täielikult küll mitte, aga osalt ometi. Rahu kaswatamiseks  ja alalhoidmiseks on kolm asja tarwis, nende nimed on: Usk, lootus ja armastus. Kui inimestel need kolm täielikku asja oleksiwad, siis oleks ka täielik rahu maa pääl, et aga, nagu ka apostel ütleb, maa pääl iga asi poolik ja puudulik on, nõnda ka kolmikwennad: Ust, lootus ja armastus. Meie peame aga ikka Jutunurk. India würsti warandus. Krim i nal - roman. Conan Doyle järele EduardWilde. sLõpp.j 29 Wiimaks, alles 3 kuni 4 aasta Pärast, jõudsime Inglismaale. Ma leidsin Scholto elukoha ilma suurema raskuseta üles ja hakkasin kohe nuuskima,  kas ta waranduse rahaks teinud  wõi mitte. Ma tegin ühe mehega sõprust, kes mind aidata wõis tema nime ma ei ütle, sest ma ei taha teda õnnetusesse tõugata. Temalt kuulsin ma, et Scholtol kallid kiwid weel alles oliwad, ja ma püüdsin igal wiisil majori juurde saada; aga ta oli kawal ja pidas alati 2 rusikawõttlejat  oma juures wahis, pääle oma poegade ja India teenri. Ühel päewal teatati aga mulle, et ta suremisel olcwat. Wiibimata ruttasin  ma tema aeda, lootes, et ma temale siisgi wõiksin kätte maksta. Ma pugesin akna taha ja nägin teda woodis puhkawat, mille ees tema pojad seisiwad. Juba tahtsin ma tema tuppa sisse tungida ja kõigile kolmele wastu astuda, kui ma nägin, et haige Nualuu maha langes; nüüd ma teadsin, et tema wiimne tund oli tulnud. Weel selsamal öösel tungisin ma vga tema tuppa ja otsisin tema paberid  läbi, et mingit märkust leida, kuhu ta oma waranduse ära peitnud. Aga kõik otsimine oli asjata, ja täis wiha ja sappi lätsin ma jälle minema. Enne seda aga kirjutasin weel ühe paberilehekese pääle „Nelja mehe märk," nagu see ka plaani pääl seisnud,  ja pistsin talle selle rinna külge, et ta seda hauda kaasa wiiks  märgiks,  et ta nelja meest alatult petnud  ja warastanud oli. Mõni aeg teenisin omale seeläbi elu-ülespidamist, et ma waest pisikest Tongad laatadel ja linnades kui musta inimesesööjat raha eest näitasin. Ta sõi toorest liha ja näitas oma sõjatantsusid. Nõnda oli meil ikka kübara täis pennisid iga päewatöö järele. Mis waheajal Londicherry- Lodges'iga sündis, seda teatati mulle kõik. Paar aastat ei sündinud midagi uudist, muud kui otsiti aga kadunud warandust taga. Aga wiimaks tuli sõnum, mida ma nii kaua oodanud: warandus oli üles leitud. Ta oli ma la lae wahel, herra Bartholomäus Scholto laboratoriumis. Aga kuda pidin ma oma puujalaga sinna üles pääsema? See näitas wõimata olewat,  kuni mulle katuse sees olemast luugist räägiti, ja kuni ma ühtlasi kuulsin, mil ajal BartholomäusScholto õhtut jõi. Sääl wõis mulle Tonga abiks olla. Ta pidi omale pika köie keha ümber siduma, ja et ta ronida oskas mi kass, siis oli talle katusele ronimine nalja-asi. Herra Scholto oli paraku weel oma toas tema õnnetuseks. Tonga arwas targa teo ära teinud olewat, et ta talle kihwtistest nootidest ühe pähe lasknud; sest kui ma köit mööda üles jõudsin, oli ta oma tembu üle wäga uhke. Ta oli ka täis imestust, kui ma köie otsaga talle pinna kallale kippusin ja wihajelt mandudes pisikese,  wcrehimulise põrgulise läbi sugesin.  Ma lasksin nüüd kõige esmalt warandusekasti köiega alla ja läksin ise tagajärele, kuna ma enne „Nelja mehe märgi" laua pääle jätnud tunnistuseks, et warandus nüüd wiimaks  ometi õigete omanikkude kätte on sattunud. Tonga tõmbas köie jälle üles ja pani selsamal teel minema,  nagu ta tulnud. Kuda meie käbarad siis käisiwad, seda teate iuba. Ma olin Smith'i „ Aurora" sõidukiiruse üle palju kuulnud  räägitawat ja wötsin nöuuks, seda sõiduriista meie põgenemiseks tarwitada.  Wauale Smith ile lubasin ilusa summakeje, kui ta meid õnnelikult  aurulaewa pääle wiiks; saladusest  ei teadnud tema aga midagi. Ma ei jutusta Teile, hcrrad, seda mitte Teie ajawiiteks sest Teie ei ole minu tänu wüärt waid ainult sellepärast, et kõik maailm kuuleks, km nurjatult major Scholto meiega on mänginud ja tui ilmasüüta mina tema poja surma juures olen." „Wäga iseäralik lugu," hüüdis Sherlok Holmes „Siis oli Teil oma köis kaasas? Seda ma ei teadnud.  Ütelge mulle ainult, kust see tulr, et Tongal meel üks nool meie pääle oli lasta; ma arwasin, et ta kõik oli ara kaotanud." „Õige küll, herra, kõik, aga see üks oli alles, mis just tema puhumisetoru  sees oli." „Ahaa õige küll," hüüdis minu kaaslane, „see ei tulnud mul ka mitte meelde." Nüüd sai Athelney Jones kärsituks. „Ma täitsin Teie soowi, Holmes," ütles ta, „aga nüüd on aeg käes, et meie oma jutumehe kindlasse warjupaika  wiime. Woorimees ootab weel ja all on kaks politseinikku. Suur tänu Teie abi eest. Muidugi peate mõlemad ülekuulamisel juures olema. Seks korraks hääd ööd!" „Hääd ööd, herrad," ütles Jonathan  Small. „Minge aga eel, Small, et ma Teid wõin silmas pidada." Need oliwad ettewaatliku Jones'i wiimjed sõnad, kui nad meie toast lahkusiwad. 5 -i- L õ p p. „Wõi see on siis meie wäikese ro« mani lõpp," tähendasin mina, kui meie tükk aeg wait olles oma sigarid olime põletanud. „Ma kardan, et see wiimne ülekuulamine saab olema, misjuures mul mahti on Teie uurimisewiisi  imestada. Preili Morstan on mulle seda auu teinud, et ta mind oma tulewaseks abikaasaks wastu on wõtuud." Holmes ähkis kaeblikult. „Seda ma kartsin," ütles ta, „ma ei wõi Teile tõesti mitte õnne joowida."  See pahandas mind weidi. „Kas Teil mingit Põhjust on, minu walimisega  nutte rahul olla?" „Ei sugugi, mitte poolegi. Preili Morstan on minu arwates kõige armsam noor neiu, keda ma iganes näinud; aga armastus on asi, mis meeleliigutusi toob, ja kõik, mis tundmusrikas on, käib rahulisele, terwele  mõistusele wastu, millest mina üle kõige lugu pean. Mina ise ei wõta ialgi naist kartes, et mu selge aru kaob." „Ma loodan," wastasin ma naerdes,  „et minu mõistus terweks jääb. Aga Teie olete, näost näha, wäga roidunud, Holmes!" lödwus on mul jälle käes; nädal aega saan ma wedel olema, nagu pejunarts." „Imelik, kuda Teie olud muutuwad,"  ütlesin mina. „Kõige kangema töö jõuu ja wisaduse järele tuleb hoog, mida teiste inimeste juures laiskuseks nimetataks." „Wäga õige," tähendas Holmcs, „mina materjaalist tehtud, millest wedel laijkworst ja ühtlasi ka terane, tubli mees saaks. Aga et meel kord Norwoodi loosse puutuda: Teie kuulsite, et Smallil majas abimees oli, nagu ma ette arwasin. See ei wõi keegi muu olla kui majahoidja Lal Rao; siis on Jones'il ometi auu, et ta omal suurel kalapüügil enese noota tõesti ühe kala sai." „Palk on mäga ülekohtuselt määratud,"  tähendasin mina. „Teie olete see, kelle pääl kõik töö oli teha. Mina saan armsa naese, Jones pärib auu omale - - mis Teile siis jääb?" „Minule?" ütles Sherlvk Holmes „minule jääb meel kokaini pudel." Ja ta sirutas oma kitsa, walge käe pudeli järele wälja. Minu waene sõber! Õnneks ei saa wist lähema „keerulise ajani" palju aega minema ja ja see saab teda mõneks ajaks jälle elustama. Salapolitsei ei saa ilma tema abita hädas läbi see on ometi kah wäike troost. Kasulikuks näpunäiteks. Wiljapuude wäetamisest. Wäeks wiljapuudele on ikka hää segisõnnik  kõige paremaks soowitada. Kunst- ehk kaubasõnnituga wäetamist ei ole ühtegi suurest kiita ' selle wastu on aga: loomaweri, sarwelaastud, mustusesse kastetud willased närud ümberringi puujuurte pääle kaetud on wäljaproowitud kõige kasulikumad wiljapuude  wäed, kus juures üksnes hoolsasti ettewaadata tarwis, et nii-