koosolekutes õpctlikude kõnede läbi karskuse mõttet laiali lautada. Kas meie selts seda täitnud on, wõib kõige parem see ütelda, kes Karskuse Seltsi kõneõhtudel oli, mis taimel kuni kcwadcni iga kahe nädali pärast peetud saiwad. Herra Allik nõuab meel, et karskuse selts ka selle paale waataks, et jooma kohad õigel ajal kinni on. Õige küll, ka mina söönuksin seda; aga igaüks, kes karskuse põllul tööd on teinud, teab ise, kui raske see ülesanne täita on. Üleüldise karskuse seltside koosolekul Tartus sai ka see küsimine  ette pandud, aga tagasi lükatud; sest et kooSolejad tunnistasiwad, et siit saadik karskuse seltsidel seks wäga mähe wõimust olla. Ning see oli Ülemaal, kus hoopis rohkem, kui meie Saaremaal, juba karskuse tööd tehtud on, kus igal seltsil pea sada liiget on. Kuidas nõuate teie siis seda juba Meite seltsist, kellel ainult 30 liiget on. Te ise kirjutasite wäga piltlikult, kui fügawaste siin Saaremaal weel rahwas liigjoomise wõrkudes kinni on. Karskuse mõte on meie Saaremaal weel üsna uudis asi! Wõib olla, ehk mõni mees arwas, nii pea kui Karskuse Selts elule tõuseb, et siis kõik kõrtsid saaksid kinni pandud ning kõik joodikud kauksiwad kohe siit Saaremaalt ära. Josua ajal tegi küll Juumal seda imet, et pasunate helina all Jeriku linna müürid maha kukkusiwad, ega nüüdsel ajal ei sünni mitte enam niisugust ime tegusi. Ning ometigi ei tohi meie mitte sellepärast lootust kautada. Kannatust läheb meile tarwis, jah tüdimata kannatust, ning siis saab ka Jumal meite tööd õnnistama. Tööd on, armsad sõbrad palju, aga töötegijaid üsna mähe, kirjutab Allik. Jah, see on tõsi! Tulge meile appi, kõik, kes teie tahate, meie rahwast wiina orjusest päästa, tulge appi meile, noored peiud, kelledel weel hale meel on rahwa wiletsuse üle, tulge appi meile noored neiud, meie rahwa lootus, tulge appi meile naised, kelle abielu rikkutud saab meeste lakkumise läbi. . . Harlwtg Baron Sass, Saaremaa Karskuse-seitsi esimees. (Ots tuleb.) Tee lossi pääle pidi temale hästi tuttaw olema, sest pimedast ja kangest lumetuisust hoolimata, mis seda teed ühest küljest ligidal olewate kuristikude ja teisest küljest järsu jõe kalda läbi kardetawaks tegewad, jõudis tema peagi ilma kabjuta lossi piiri, kuS teda wali koerte haukumine wastu wõttis. Tema aga ei pannud sellest midagi tähele, kuni korraga hele küünla walgus tema silmi puutus ja kohe selle pääle üks suur must koer rõõmsa haukumisega tema juure tormas. Nero, Nero, mis sull on? hüüdis hääl ja ükS mana mees tuli lahtise ukse läwel nähtawale. Kõik head maimud, hüüdis ta, hoidke meid wiirustise eest! Mis laew tahab siia ankru pääle jääda? Tuttaw lipp manale, wastaS tulija, on just siit sadamast päralt! Suurtükid lahti! See on meie herra Alfonsu, meie armuline herra. Oh et minu manadel silmadel see anu on, seda maale tulemist näha! Aga mis mood see on, see sugusel pimedal ja udusel ööl, tormi ja lumetuisuga siia tulla, herra kapten! Wana meeS tõmbas wõcra lossi, wõttis tema lumega kaetud mantli ära ja tahtis treppift üles wiia. Auliku herra tuba on malmis pandud, ütles ta, ehk meie küll ei teadnud,  millal ja kas tema tuleb. Mitte üles, Beppo, wastas teine.' Alla iahan ma jääda nagu ikka. Ma tahaksin nii mähe kui wõimalik seda kurba muudatust, mis siin juhtunud on, enesele lasta meele tuletada, enne kui ma siin mähe harjunud olen. Ons mu wana kaijut ikka weel muutmata? Ma arwan, herra kapten. Wana teener tegi ukse lahti ja laskis herra sisse astuda. Oh, tuli koguni ahjus, hüüdis wõeraS rõõmsalt, mille pääle Beppo rahulikult wastas: See põleb iga õhtu, sest saadik kui meil siin talwe on. Kui mu teenistus ülewel malmis oli ja täna on ta ka marsi malmis, istusin ma õhtutel siin tule ääres ja mõtlesin oma kapteini pääle. See oli õige, armas Beppo. Sina oled meel seesamma truu teener. Sinu pale kutsub mulle need armsad mööda läinud ajad meele, mida ma ialgi ära unustada ei wõi. All linnas tuliwad mulle ainult wõeraste nägudega inimesed wastu. Seda enam rõõmustan ma ennast sinu leidmise üle. Oled oma aastatest hoolimata meel üsna tugem poiss. Wähe põrme, herra kapten, aga siisgi wõin ikka meel purjutada. Kuna noormees wana teenri kätt kõwasti rapputas, sai koridoris helistatud. Preili tahab kohwe, seletas Beppo. Ma saan auliku herra siin olemisest neile teadust andma. Mis tarwis? Mina tahan Gertrudile võtmata rõõmu teha. Ma olen uudishimmuline,  kuidas see maike epakas purjulaew, nagu meie teda ikka oma keskes nimetasime, wälja näeb. Ta on ometi ikka terme? Jah, üsna terme. Noormees ruttas manast teenrist mööda edasi, kuni selle wäikse toani, kus tema õnnis tädi õhtutel ikka istunud oli. Selle toa läwe pääle jäi ta seisatama. Õndsa tädi mälestus, kes oma ilma emata õe-pojale mitu aastat ema asemel olnud, takistas tema sammusid. Tema päiksest pruuniks kõrbenud näo pääl oli liikumist näha ja niiskete silmadega waatas tema tühja sohwa poole, siis laua ääres seisma noore neiu poole. Gertrud oli oma pale ära pöörnud, Alfonsu nägi ainult tema paksud juuksed ja peenikse walge käe, millega tema oma pead toetas. Gertrud! hüüdis ta tasakeste, kui see ikka nii liikumata paigal seisis. Kiljatamisega kargas ta nüüd üles, tõstis, nagu tahaks ta ennast kaitsta, käed üles ja waatis suurte kohkunud silmadega hüüdja otsa. Herra kapten, Alonfsu de Estrelli, kaua oodetud Wrainsteini lossi omanik, wastas ta wiimaks, nagu unest ärkades ja andis temale teretuseks kätt. Hüüdke mulle teretulemast, Gertrud, palus ta pehmelt. Teie peate seda nüüd üksi tegema, minu tanta on neist ruumidest lahkunud; tema ei saa ialgi enam siia tagasi tulema. Tema laskis Gertrude käe lahti ja ta pea wajus norgu. Tema lahkus meist jä temal ei olnud aimamistgi sellest, kui walusasti  kahetsus minu südames põles, muidu ei oleks ta mu kirjad mitte lahti murdmata tagasi saatnud. Nüüd on surm meie wahele astunud. Nüüd ei maksa ükSgi ohwer ega leppitus enam minu süü eest. lalgi ei wõi ma tema käest enam andeks andmist saada ialgi ei ialgi! - (Järg tuleb.) Isamaalt. Kuresaarest. Nüüd on meil selle suine lõbus ja lustiline aeg kõik juba lõppenud, ei ole lindude laul enam nii rõõmustaw, nagu paari kuu eest, ei ole mets enam nii haljas ja lehkaw, nagu mõne kuu eest, ci ole ka inimesed enam nii wirgad ja waimustatud, nagu enne, kui weel rõõmus  kewade käes ja armas suwi ukse ees oli. Lindude rõõmus laul on waikinud ja inimesed käimad nagu elust tüdinenud, raskeid sammusi sügise poole. Linnast on enamast kõik wõerad saksad ära läinud, omad suiscd korterid tühjaks jätnud, kuid ainult mõni mälestus on neist seia maha jäänud ja see on üksnes maja omanikudele, kes mõni kümmend rubla wõimad talweks paigale panna, ehk maja parandada. Nõnda on siis see kaua oodctud lõbus ja rõõmus aeg mööda ja igaüks walmistagu ennast jälle selle igawa aja ivastu, mis pea tulemas on. Kahju küll! Nagu igal suwel, nõnda ka sell aastal, peeti iga teisipäew õhtu siinses Salongis tantsu õhtud, millest igal aastal kaunis rohkest osa wõeti. Sell aastal oli aga asi teine; enamast iga õhtu oli nii mähe noori inimesi koos, et pidi kassast peaaegu kuludele juure lisama. Kuida kuulda, olla see sellest tulnud, et parkis Kurhausis ka sell ajal paar tantsu õhtud peeti, kuhu aga noori inimesi kokku paluti ja päälegi ilma maksuta. Miks siis raha maksta, kui ilma rahata tantsida saab! Walljalast. Säält kirjutakse: Selle aastane wilja kasiv näitab lootuse järele siin pool kaunis hea olewat, ehk küll ränk wihma sadu, mis paar nädalat ühte järge ilma wahet pidamata siin pool kestis, mitmel pool ruki maha pani, kartuhwli põllud madalamates kohtades meega kattis ja heina maad üleüldse üsna „lahwe" pani, ja põllumehe südant raske kurwastusega täitis; aga Jumala ilm muutis ennast jälle paari nädalise saju järele suiwaks, nõnda et wefi põldudelt ja ka heinamaadelt paari nädala sees üsna ära kadus, nii et lootuse järele heina ka suuremalt jäult kätte saab. Annaks Jumal, et käes olem aasta praeguse raske aja oma rohke lõikusega wõiks hoopis kinni katta ja nälga häda haawad jälle ära parandada! Margused lähemad wiiinasel ajal meie kihelkondaS üsna hirmsaks, iseäranis selle läbi, et ka lapsed seda tööd toimetama hakawad. Nõnda warastanud endisis Sassi maldas kaks poisikest naabri kambrist kesk päewa ajal, akent sisse lõhkudes,  liha ja wõid ja tahtnud ka kasti kallale tungida, peremehe wiie aastase tütre pääle, päris eht marga wiisil ajades: .„ütle aga, kas taadil ja emmel raha ka kodus on ja kus kasti wõti on. See töö jäänud aga korda saatmata jälle. Asi anti kohalise walla kohtu alla õiendada. Weel hullemad tükki tegi K. külas üks B—9 aastane tüdruk, keda lähedalt külast senna lapse hoidjaks oli wõetud, sellega et ta kusagilt perest ühe noore kassi warastas ja siis pärast wist sellepärast, et ta kusagile kohta ei leidnud, pidanud ära uputama, mida aga üks helde südamega eidekene teda tegemast keelanud ja noore loomakest omale maja puhastajaks, tema mõrtsuka käest nööpnööla eest ära wõtnud. Kas pole marsi hobuse waras malmis? Mõistmata lastele ei wõi Sa a r l a n e Z 892 33