Saarlane lis 44. Teisipäewal, 30. Oktobril 1890. VII. aastakäik. maksab.- Ilmub igal Kuresaares kaubauulitsaS nr. 17. Saarlase toimetusele. Knresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum Üleüldine polilika ajaleht maa- ja linnarahmale Kust see tuleb, et wõi nii kalliks läheb? Ei tea, mis meie Saarlased nendes sääl awaldatud mõttedest peaks arwama! See küsimus on muidugi teada alles uus ja wärske,ehk küll mõni arwab seda tühise küsimise olewat, aga sellegi poolest on selles tõsidust küllalt. Meie perememmed ei taha weel hästi wõi talitusega nii korra pääle saada, kuidas see peaks õieti olema, mida ka iga päew enamiste turugi Ml näha wõib, et kõne juht mitte eksitee päül ei ole. Mõni memmeke on mõni kord niisugust santi wõid turu pääle maalt müümisele toonud, et üsna jäledus pääle kippumas on, kui ta wõi witsikukese lahti teeb ja ostjatele oma kaupa wälja näitusele paneb. Mõne witsiku sees on nii murudad wõid müüa, et kui katsuma hakkad, siis witsikus üsna laiali pudiseb, nagu pressitud hapu piim ja kange wiha maguga; teisel jälle sugu kollakas, aga kibe, kolmandamal hoopis suitsu hais järel ja ka ühtlasi suitsumaguga passiwad kokku, nagu oleks wõi enne pütti panekut, kaS kerisel wõi ahju pääl kuiwamaS olnud liha asemel, mille läbi ka wist tõbiseks saanud, et mustad, märjad külma wee-lappid ümber mässitud, nagu tehakse nendega, keS kanges krampides on. Kuigi siis juhtub, et meelt mööda hulga müüjate seast paari naelu kõlbliku wõid leida on, siis aga ei tea esiteks müüja, mis hinda ostjale pääle paneks ja kui ostja kalliks pakkutawat wõid põlgama hakkab ja ise hinda pääle paneb, siis ei taheta seega ka weel mitte rahul olla, waid hakatakse üht ja teist oma kasuks wabandamise sõnu ostjale ette pandama: „et temal olla alles noor lehm, kes esimest korda olla kandnud ja muidugi seeläbi juba kahju saanud, et wassikas olla ära surnud, lehma alla"; wist nälga! sellepärast ei wõida tema mitte nii halwalt wõi naela ära anda ja see läbi katsub tema nüüd oma kahju tasuda! Oh auuwäart perenaised ja memmed, ei aita niisugune wabandamine wõi müümisele, ega ülenda ka mitte wõi hinda. Niisugune üteluS kisub just selle hinda weel alamale. Siin tahan mõnda sõna wõi talitusest ja müümisest Teile sugu ilmutada: „Wõi tegemine on niiwiisi kuidas piim on. Piimaandjad lehmad on mitmed liiki, mõni hea ja mõni sant, mõni annab rammukat piima, kuna mõni jälle see wasta üsna lahja ja santi piima annab. Aga waadake esiteks oma lehma pidamist hoolega järele, kuidas Teie neid peate, kas korralikult ja headuslikult, wõi ei waata Teie neid pooleski? Kust see tuleb, et mõni lehm annab lahjat ja santi piima? See tuleb wist sest, et Teie lehmad wist wäga manaks lüpsmiseks jäänud, ehk on aga tõbised ja ehk saamad halwa toitu söömiseks ning neetakse neid hooletumalt wirtsa ja märja sõnniku pääl. Need wist woiwad peawigadused  olla, et lehm santi ja lahja piima annab, mille läbi ka santi wõid saab. Seepääle oleks aga wäga soowitaw olewat, ennem kui meie wõi talitusesse oma kõnega läheme, weel sügawamini lüpsi talitust ülepea õieti järel waataksime. Kes üks wõi kaks lehma omal peab, et aga pere tarwitufeks ainult wõid ja piima saab, see arwab juba muidugit: «ükskõik kui aga pere- jäu piima saab, olgu pisut ehk palju, noh, kuigit sugu oma perest wõid üle jäeb, ju ma siis, kui linna lähen, katsun ka siis see natukese ära müüja, et tütrele uue kuue kudete tarwis wärwi osta wõin. Külap linnas praegu muidugit wõi hindas on, ju me' kuuleme seda linnas!" arwab percmemmeke õige lahkelt ja heameelega.  Ei, niisugune üteluS taha korda minna. Suuremate loomade talituskondades,  kus piima rentnikusid peetakse, arwatakse seda wiisi: kes piimast head wõid ja juustu tahab saada, peab ka omale head seltsi lehmasid pidama, et wõi müümisele  kõlblik oleks. See on juba muidugi teada, et mõned lehmad rammukamat ja paremat, kui mõned see wasta lahjemat ja santimat piima annawad. See pääle saawad neid wälja walitsetud, kes sandemad lehmad nendest ei saa sugugi piima wõi ja juustu tegewusele tarwitatud, sest see ei ole kasulik. Nende piima sees ei ole nii palju wõi Juhtumine Michigani järwe pääl. Felix Lilla järele. ühe minuti pärast ujus laew paksu roogude sisse ja jooksis siis pitkamise saare kaldale. Wiis meest kargasiwad maale. Peamehe käenäitmise pääle astusiwad ka meie mere hädalised pikkamisi nende järele. Kaldal seisiwad kaks meest. Teisel oli punane märguandmise latern käes. Eemalt paistis tuli, mis ühes lagunud kuuris põles. „Olete teie siin midagi paha aimamist märkanud?" küsis Pokamp. „Kas on kahe wiimase päewa sees üks laew siia saare ligidale tulnud?" „Ei, herra," wastas laternikandja. „See on hea! Nüüd näete Kreelei, et teie kartus oli ilma asjata." „Seda parem," pomises tüürimees. „Ons kõik sisse pakkitud ja edasi purjutamiseks  walmis?" „Jah, herra," kostis seesama laternimees. „Aga mis tarwis on need wõerad siin?" „See jäägu minu hooleks! Edasi! Ruttu tööle! Poole tunni pärast peame meie edasi purjutama!" Siis pööris Pokamp mere hädaliste poole ja ütleS: „Tulge minu järele." „Kuidas, herra?" küsis Rihter kohkudes„Teie  tahate meid siia jätta?" „Jah, see peab nõnda olema." „Kus meie oleme praegus?" „Ühe üksiku saare pääl, keskpaika Michigani  järwe." ~Aga " Ärge muretsege sellepärast! Teie ei saa siin mitte kaua Robinsoni mängima. Home tuleb üks aurulaew siia ja wõtab teid kaasa. „Kas see kindel on, et ta tõesti tuleb?" „Paraku see on liig kindel!" „Herra, kõik see, mis teie räägite, on päris mõistatus ja teeb mind rahutumaks." „Home saate kõik teada. Tulge aga nüüd mu järele!" Neil mõlemile ei jäänud muud midagi üle, kui selle musta habenega mehe tahtmist teha ja tema järele minna, kus juures Rihter wäsinud ja põlwist nõrku wat naisterühmast  toetas. Umbes sada sammu mere kallast mööda edasi astudes, jõudsiwad nad ühe teise lauast maja juure, mis wäiksem oli kui see, mis nad enne näinud. Pokamp wiis neid sisse. Siin oli üks ainus tuba. Seinde ääres oliwad mõned manad tekid, keedu potid, mölgitud kardasju ja üks mee kruus. Ühes nurkas oli raudkiwift kolle tehtud, kus seeZ tuli lõkitses. Sääl körwal oli ka üks sületäis puid. ,Mia jääte teie nii kauaks, kuni meie ära läinud oleme," ütles musthabenik. Tunni pärast wõite majast wälja tulla ja saare pääl ümber jalutada, kui see teile seesugusel udusel ööl meelt mööda on. Laske endid aga mitte ennem näha, sest muidu wõiks see kergesti ette tulla, et mõni minu meestest teid maha laseb. Natuke toiduwara saadan ma teile ka siia. Siin tule ääres wõite endid kuiwaks soendada.  Home, wõib olla juba enne lõunat, tuleb üls aurulaew selle saare pääle ja need laewa mehed päriwad minu ja mu meeste järele. Siis wõite minu wastu oma tänu teie päästmise eest seega üles tunnistada, kui teie nende uudishimmuliste küsijatele kostate, et mina oma laewaga lääne lõuna poole purjutanud olen. Tahate teie seda teha?" „Jah, mina teen seda," tõutas Rihter, kes ehk ta küll seda wäga imeks pani siisgi mitte enam ei julgenud küsida. Pokamp läks nüüd ära. „Mis kahtlased inimesed need ometi peaksid olema, kelle kätte meie sattunud oleme?" küsis Saara kartlikult. „Need on wift rööwlid?" „Seda ma ei usu mitte," wastas tema seltsilane. „Aga ma arwan, et need wist konderpandi wädajad on, kes Kaanadast kallist kaupa Ühendud riikidesse wädawad ja siin saare pääl jaama kohta peawad, mida nad nüüd mingisuguse põhjuse pärast peawad maha jätma. Teie ei pruugi midagi karta, preili. Kui meie Pokampi juhatuse järele teeme, siis ei ole meil ühtegi paha karta." ~Jumal andku seda!" õhkas noor neiu. Üks neist meestest tuli jälle nende juure