Saarlane MD Ileildiit Psiliiitil gjlileht «»s- ja linaarahlsalt. UU n- ss. Teisipäettml, 30. Mail 1895. XII. aastakäik. Postiga saadetud aastas. A „ „ Pooles aastas 1 „ IF „ Ilmub igal loisipÄo»Vctl'. ..Saarlase" toimetus sa -väljaandmine KuresaareS kaubauulitsas «r. 17. Saarlase toimetusele. KuresaareS. Kuulutuse rida ehk selle ruum. maksab S kop. Ajakohane küsimus. *) Iswpors> mutnntur st nos mntamur, ajad muudawad ja meie muudame ennast, —> ütleb üks roomlaste wanasõna. Et ajad muudawad, seda ei ole wist tarwis seletadagi, seda näeme meie küllalt oma igapäewasest elust: mis täna päewakorral on, on homme hoopis kõrwale heidetud; mis täna üleüldist tähelepanemist äratab, kaotab homme oma tähtsuse. Ja aegade muudatus kisub meid tahes ehk tahtmata omaga kaasa, meie peame wõitlema et temaga ühtlasi edasi jõuame, sest kui meie mitte ei jaksa ajaga edasi tormata,  siis oleme oma tähtsust üleüldise asjanduse kohta kaotanud. Selle kohta tähendab Goethe sügawmõtteliselt: „Kes ennast tahab elust läbi lüüa, sellel peab üks tubli kõht olema, sest tarwis on kiwi kõmasid suutäisi närida. Meie peame nende kätte ära lämmatama, ehk neid ära seedima." Jah, ka meie peame tunnistama, et meil Eesti asjanduses palju niisuguseid kiwikõwasid  suutäisi on, millede närimisel meie ehk ära lämmatame, ehk neid ära seedime. Üks niisugune suutäis on ka Eesti seltside asjandus. Kui palju ei ole uende juures läkastatud saanud, ja kui mähe on nende juures ära seeditud! Ja seda kõik on aeg omaga ligi toonud! Küsime nüüd, mikspärast jääwad meie Eesti seltsid aeg ajalt ikka wäStimaks, ja miksparast kaduwad mõned nendest lühi- kess tegewuse järele ära? Kostus: et nad mitte enam ajakohased ei ole. Ja miks ei ole nad siis mitte ajakohased ja missuguseid seltsist on '-võimalik ajakohasteks  nimetada? —Waatame esiteks nuudist eestlaste käekäiku ja waimuelu, siis saamad need küsimused iseenesest selgunema. Mis iga rahwast kõige enam auuStab ja tõstab, on muidugi haridus. Niisama on ka lugu EeSti rahwaga ja tänu kõrge Riigiwalitsusele,  haridus on ka meie wäikese rahwa seaS kaunisti juurdunud ja wõtab ikka rohkem ja rohkem aset, nii hästi maal kui linnades- Keegi haritud eestlane ei pea enam häbiks eestlane olla, ja kui ka siin ja sääl mõni ärakadunud poeg ehk tütar kadakaks on kaSwanud, siis wõime ennast ikka sellega trööstida, et nendest ühisele tegemistele  ühtegi kasu ei oleks tulnud, et nad nagu manad riide hilbud on, mis häämeelega  ärawisatakse, et nad mitte muidu risuksrängaks  ees ei oleks. Ka meie wcikesel Saaremaal on oina kaunis jagu haritud eestlasi, kes tublid isamaa pojad ja tütred  on, aga siiZgi on sagedasti kaebamist kuulda, et nad kogunisti mähe eestlaste seltsides käiwad, seltside elust ja tegewusest  sugugi osa ei mõika ja seltside asju nõnda minna lasewad, kuda nad lähemad see on: oma kurwale lõpule. Muidugi olla siis seltside paha käekäik haritud eestlase süü, sest et nad seltside juhatust oma pääle ei wõtta ja seda harimata ja seltsieluga koguni tundmata meeste hooleks jätta. Selle põhjuseks on muidugi häbenemine, et nad nii madala haridusega rahwa sugust olla ja ennast siis ülepea tagasi hoida. Muidugi  on see häbenemine, aga see häbenemine ei pea mitte walesti mõistetud saama, see on kaunis loomulik. Kudas nii? Waata, üks haritud eestlane läheb kusagile seltsipidule,  ja mis ta näeb sääl kohe sisseastumisel?  Sääl on üks trobikond lärmitsejaid poesellisi, sääl on üks hulk upsaka ninadega toapoissisi, sääl on üks liik teenijaid tüdrukuid,  kellest mitmed mitte kõige paremas kuulsuses ei seisa jne. jne. jne. Talle kõlawad  kohe mitmed mõimalikud ja wõimatumad sõnad ja kõned wastu. Ja niisuguses seltskonnas  peab üks haritud inimene omale lõbudust otsima, iseäranis meel üks haritud neiu? Muidugi häbeneb üks parema haridusega  inimene, niisuguse seltskonnaga ühe pulga pääle tõstes. Ma arwan, et see nüüd igal ühel selge on, kust see tuimus tuleb, millega meie rohkema haridusega saarlased, Kuresaare seltside pääle waatawad. < — Kuda seda puudust tuleb aidaia? küsib ehk nüüd mõnigi. Selle pääle kostan mina, et meil ka ajakohaseid  seltsisid peab olem., kust lõbu otsides parema haridusega Eesti poeg ja -tütar ennast mitte ei häbene. Miks ei peaks meil saarlastel, iseäranis kuresaarlastel,  Võimalik olema, üht niisugust seltsi asutada? Waatame korra teiste rahwuste seltside elu pääle, siis leiame ka sääl, et haridus see on, mis haritud inimest liht Ilu ju süda. 43 K. Loike»'» uudisjutt. Sell silmagligul läks uks lahti ja Leena astus Me. Sa ei saa minu pääle mitte enam edeSpidi wihane olema Paul? küsis ta hiilgawail silmil sa paluma häälega. Ülle, eks ole nõnda? Ei Leena, mull ei ole enam midagi miha sinu wastu- Kõik need tumedad plekid saagu meie wahcl unustatud! TS««IikMÜ hiilgasnvad Leena silmad ja ta hüüdis  rõõmsa häälega» Tass sulle Paul nende sõnade eest! Nüüd »sis ma jälle rahulisema südamega tulemiku oodata, kui tean, ct sa Minule minu ärarääkimata suurt eksitust andeks oled andnud! Sudas os nüüd lugu sinu ja Mihkel Armmeldi  wahel. Leena ? küsis Paul, kui Juhan toast rvälja läinud oli. Ära EP Paul! hüüdis Leena ivalusa õhkamisega ja suured walupisarad weeresiwad tema kchmntnnnd ocigilt Mina olen ennast petnud hirmsasti petnud Z Mind on hirmsasti petetud ja seda onn ".a teeninud, sest et ma ka ise petja olin! Kui m.e oma roiztust sinule teada ja tunda andsin, sti-:- eii minu -üda täis uhkust ja ja ma ei teadnud,  mida ms enesest anvama pidin. Mihkel Srmmeld oli oma armastust mulle pakkunud ja see meeldis mulle maga, et ta mind armastas. Ma pidasin temast suurt lugu ja andsin temale oma armastust tunda. Taga tuli küll kahetsus, aga hilja! Ma hakkasin oma pattusid enesele silmade ette maalima, ja nüüd alles tundsin ma ära, kui hirmsasti ma sinu waStu eksinud olin! Aga mis mõis sinna enam parata? Ma olin oma sõna Mihkel Armwcldile andnud ja ei julgenud seda tema käest jälle tagasi wõtma halkata! Pääle selle ei teadnud ma, kas sa mind enam armastama saad ehk mitte. Ma nägin ennast hirmsasti petetud  olcwat ja see tegi mind otsata õnnetumaks.  Ma nägin ennast, nagu sunnitud oleivat Mihklit armastama, aga täielikult ci wõiuud ma tema armastuse pääle mitte julge olla. Paar kuud laksuvad mööda ja siis muutis kõik nii hõkitsclt,  nagu ma just lootnud olin. Mihkel Armweld  ei armastanud mind mitte; ta oli mind petnud  ! Ta oli hiljemini ühe rikka kaupmehe tütrega tulaivaks saanud, teda armastama hakkamid ja nüüd on ta ka sellega juba kihlatud! Mihkel Armweld kihlatud? küsis Paul imestades. Räägid sa tõtt Leena? Siis ei armasta ta sind enam? Ei ta ei armasta mind mitte enam! Mind ei armasta enam keegi! Ma olen nüüd kõikidest nmene, wilets ja põlgtud! Aga kellele ivõin ma seda kaebada? Ma olen seda ju kõik ise ära teeninud  ! See häbemata madu! hüüdis Pau! -vihaselt.  Jälgi ei pea Mihkel Armweld õnnelik olema, et ta teiste elu õnne nii kujal kombel rikkunud on! Leena õhkas -valusasti; ta pidi -veel midagi ütlema, aga ometi ei ütlenud ta midagi . . . Paul surus enesele hää paksu mildse kübara pähe ja läks toast wälja. si. Ilm oli käre külm ja tuiskas kangesti. Juhan Hallani nooremad inimesed ci olnud sandi ilma pärast kedagi kirikusse läinud ehk küll täna esimine Kristuse tulemise püha oli. Paul, kes siin nüüd jälle, nagu omas kodus oli, istus -vagusi omas pisukeses kambris; luges raamatuid, ehk haigutas muidu. Kui ka ü-nardajai Miinat nägi läbi ukse teise kambri unncwat, siis sasis ta teda häkitsclt kraest kinni ja tõmbas enese kõrwa tooli pääle istuma. Noh, mis sull nüüd pääs on Paul? küsis tüdruk nalja toonil. Ma tahaksin sinule midagi ütelda, Miina! Mis siis? See asi on aga tähtjas ja nõuab ettcivaatust.  Ettcwaatust? KaS minult? Ma olen igas asjas ettewaatlik. Ma palun sind natuke tasamim rääkida! Soo! On sul siis saladused? -- Ja. Noh? KaS tead Miina, ma armastan sind? Sa armastad mind Paul? Mis sull nüüd pahe tuleb! Kiida siis Leenaga lugu jääb!