seas ükspäinis Ladina keeli jumalateenistust pidasiwad.  Nõnda on see tänapücwani katoliigi usu pruugiks jäänud. Rahmas muidugi sellest surnud keelest, mis ükski rahwas ei kõuele, aru ei saanud. Seda paapst, katoliigi usu pea, tahtisgi. Aastal 1200 keelas ta rahwale koguni piibli lugemise ära. Sellega ei wõidud muidugi rahul olla, sellepärast nõudsiwad mitmed Jumalast walgustatud mehed, nagu Wiklef Inglismaal ja H u s L Böömimaal, et rahwale saagu luba antud piiblit o m a keeles lugeda. Aga paapst lasi niisugust mehi, kes tema walcõpetuste wastu julgcstwad raakida, mangi panna, hirmsaste piinata ja ära põletada. Aga wiimati äratas Jumal õndsa Luterusc, keda paapst mitte ei saanud ära põletada. Tema läbi on meil nüüd see luba, jah käsk, et peame püha kirja igaüks oma hinge kasuks pruukima: Liiterus oli 20 aastat wana, kui ta esimest korda üht piiblit näha sai. See leidus tegi temale ütlemata rõcmu. Kui ta pärast Wartburi lossis üksi elas, hakaS tema piiblit rahwa keeli ümber panema, see oli aastal 1522. Nõnda muretseb nüüd Ew. Lut. usk scllcccst, et igal rah - wal oma ema keeli piibel oleks. Juba ligi 400 keelde on püha kiri ümber pandud. Eesti rahwal polnud katoliigi usu ajal mitte üht raamatut. Ka Ew. Lut. usus pidi ta enam kui 130 aastat ootama. Siis mast ilmus aastal 1086 Tartu keeli „Wastuc Testament", mis Puhja õp. Adrian Virginias toimetas. Aga 30 aastat pidi mööda jõudma, enne kui Tallinna keeli „Uus Testament" a. 1715 mõis ilmuda. Selle ümber panija oli Karula õp. Johann Hornung. Weel aga puudus Eestlastel terme piibel. Alles aastal 1739 ilmus terme piibli raamat  esimest korda trükkis. Mitmed õpetajad oliwad selle ümberpanemise kallal otsata palju waema näinud, iseäranis aga Tallinnamaa Jüri kiriku õp. Antou Thor-Helle. Olgu nii palju meie kõige kallimast raamatust kõneldud. Andku Jumal, et ta tõeste meile kõige kallim oleks! 2) Teine meie usu tähtsam raamat on Katekismus.  See olgu meile üks kallis ja armas raamat, et meie tema õpetusest mitte üks samm kõrivale ei astu, sest tema sees on kõik meie Ew. Lut. usk lühidelt ühes koos. Tahad sa teada saada, mis meie usk õpetab, siis loe Katekismuse õ peatükki läbi. Piibel on küll igal ristiusul olemas, Luteruse „wäikenc katekismus" on agamcilüksi. Aga ärgu ükski nõuda arivaku, nagu oleks meil piibli kõrwas meel üks teine usu põhi ja nagu oleks katekismuses niisugust õpetusi, mis piiblis ei seisa. Ei mitte, piibel on ainus usu põhi. Katekismuses pole muud midagi, kui piibli õpetus lühidelt ja arusaadawalt kokku wõctud. Seda aga on tarwis, sest piibel on kui suur mets, kus sa wõid ära eksida kui sull pole juhatajat. Katekismus on see juhataja. Ka õpetab üks ristiusk ühtwiisi, teine teistwiisi, katekismus  aga näitab sulle, mis õige us k on, mi s piib l i st v n ivõetud. Igal usul on oma katekismus. KeS on meie Katekismuse  kirjutanud? Õnnis Luterus. Katekismuse eeslehe pääl on punase rõnga sees aastanummer „152 ö". Sell aastal käis LuteruS mitme teise õpetajaga Sakseniinaa kirikuid ja koolisi katsumas. Aga kurwastusega pidi tema nägema, et rahivaS mitte oma kallist ewangel. usku õiete ei tunnud ega mõistnud küsimiste pätile koStust anda. See rahwa rumalus sundis Lutcrust usuõpetuse raamatuid rahwale kirjutama. Nõnda kirjutas ta sellsamal aastal 1529 kaks katekismust: ühe suure koolmeistritele ja õpetajatele ning ühe wäikese lastele ja kõikidele ew. usulistele. Selles päikeses  katekismuses" seletab tema wiies peatükis küsimiste ja kostmiste waral kõik meie kalli usu ära. Selle katekismuse pani kõige esmalt Tartu-Eesti keelde ümber Tartu õp. Franz Witten aastal 1553. See oli kõige esimene Eesti keeli raamat. Tallinna keeli ilmus Luteruse katekismus kõige esmalt a. 1691 Johann Hornungi sulest. Igas keeles, kus iial Luteruse usku kinnistakse,  on tema katekismus olemas. Teda õppisad lapsed, teda tunnistawad manad. 3) Meie kolmas kallis raamat on Laulu raa ma t. Niisugust raamatut pole ühesgi teises usus olemas. Katvliigi usulised ei tohi ju mitte kirikus laulda. Luterus aga ei wõinud sellega rahul olla, et rahwas Jumala teenistuse ajal pidi suu kinni pidama. Püha kiri käsib, et meie peame lauluga Jumalat teenima, meie süda ja suu ihaldab oma taewa Isaga kõnelda. Sellepärast tegi Luterus kiriku laulust ja hakkas aastal 152 S lauluraamatuid wälja andma. Luteruse tehtud laulust on meie Lauluraamatus praegu 28, nende hulgast mi kõige tähtsam tema usukindluse laul: „Mcil tuleb abi Jumalast", kellele tema ise ka wägcwa wiisi on loonud. Püüle teda on weel palju teisi usklikust mehi, kes kallid kirikulaulust on loonud. Kõige esimesed Eesti keeli kirikulaulud ilmusisad aastal 1637 Kadrina õpetaja Heinrich Stahli „käfi ja kodu raamatus". Pärast andfiwad mitmed teised õpetajad, uimelt Adrian VirginiuS 1659 ja Johann Hornung 1695 Lauluraamatu uueste trükki. Nõnda on meil Ew. usulistel kallis kiriku Lauluraamat olemas. Et mitmeid on, kes oma usu küll on ära annud, aga oma kirikulauluraamatust  mitte pole lahkunud, sellest näeme, kui fügawasse Eesti rahwa lihasse ja luusse Luteruse kiriku laul on kaSwanud. Andku Jumal, et laulud mitte ainult suus, maid ka südames olcksiwad! Need kolm: piibel, katekismus ja lauluraamat, on meie Ew. Lut. usu kõige kallim wara; kõige ülemaks aga jäcb piibel, sest ilma piiblita poleks meil muid raamatuid olemas, ilma piiblita poleks nad midagi wõõrt. Piibel on meie ainus usu põhi, tema on see kindel kalju, mis paale meie koda on rajatud. Kes piiblist lahkub, see lahkub usust, see lahkub Jumalast. Seepärast palume meie õndsa Luterusega: „Meil oma sõna kinnita. Oh Jumal! meid neist aivita. Kes tahaksid küll lükata Su Poja tema järje päält." V. D. Ja juba mühises ühe suure jõe sõidu riista efimine pool ja laiale aetud walaSkala kurk tema taga, parajal ajal pahemale poole juhitud, nendest mööda, Rosalie lootsikud külge pidi oma järele tõmmates. „Aidake minu waest last " hüüdis Rosalie, mis pääls üks pootshaak lootsikud meel kindlamine suure laewa külge kinnitas, mis marsi selle paale ka oma ankrud wälja wiskaS. Ning marsi oliwad nad ka laewa laele aidatud. „Kust tulete teie nii hilja üksi selle lootsikuga? ja mikspäraft ei hüüdnud teie mitte, kui nägite meie laewa tulema?" küsis nüüd kipper uudishimmulikult. Rosalie waStaS aga nii segaselt ja lühidelt nende küsimiste paale, et kipper teda nõrgamecleliseks  pidi tunnistama ja ka armas, st õnnetu nõrgameelses tcus lootsikuga siia jõele sattunud oli, ning nüüd uudis himmu asemel, kaastundmust selle õnnetuma üle tundis, kcS nüüd palus, et teda komantaudi majasse saaks juhatud. Kohe ilma aja Niitmata kutsus ka kipper ühe laewa poisi oma juure ja käskis seda Rosalid tema lapsega maale sõuda ja kuni komankandi majani saata. Sell õnnetumal õhtul, näeme meie jälle manad komantanti tutwa kamina ääres pingi pääl iStuwat. Ta loopis jällegi õli puu oksi tulesse, mille iludusest ta jällegi tahtis ennast rõõmustada, aga see katse oli tall täna üsna ilma asjata. Sest päewane kole sündmus, mis hirmsaks õnnetuseks ähwardas minna, ei tahtnud kudagi moodi tema Meelest kaduda. Ja meelgi näitas fee asi talle nii üliwäga pahandamise wäärt olewat, et tema üks Asm komantant nüüd ühe seersandi wõimu all pidiole maja ühtlasi ka Mk tema kaitse alune linn. (Järg tuleb). Lühike seletus wiina pruulijatele. 1) Kes on joojad ehk joodikud? Meie ajal saab alati ja awalikult liig joomise waStu tubliste tööd tehtud, nii hästi sõna, sule ja teuga. Kirikutes jutlustes, kui ka ajalehtedest  kuuleme sagedasti maenitsusi, liigjoomist maha jätta. Küll saab maenitsetud ja joodikuid hirmutatud, põrgu tule ja wääwli järwega. Küll saab wiina sõimatud: „põrgu lakeks," aga see näitab tänini kõik mähe mõjunud olewat. Ikka juuakse meie maal weel rohkesti, joobnuks tegewaid jookisid, nii et terme Saaremaa terwes aastas, ligi 20,000 rubla joomise tarwis ära kulutab. KeZ on siis joodikud? Mine armas „Saarlase" lugeja ühe niisuguse mehe juure, kes sinu teada tõesti joodik on ja küsi tema käest, kas ta ennast ise joodikuks arwab? Tema saaks sulle kohe ütlema: „Ega ma meel joodik ei ole! Ühtki korda pole ma selle pärast umbes kodunt wälja läinud, et kõrtsi lakkuma minna, aga tee pääl saab kas wäsimnse, sööma alla ehk sõbrade seltsis suu täis wõetud; mõnikord ka seltsi pääl, noh siis juhtub küll wahest paljuks minema, aga ega ma siis sellepärast meel joodik ei ole." Peaaegu sarnast ütlemist kuuleksime iga ühe käest, kui ka terme Saaremaa rahwa läbi käiksime; joodikuid leiaksime küll mähe. Kes on siis joodikud? Waatke: Joodikud on kõik kes wiina ehk muid kangeid jookisi joomad, olgu pisut ehk palju, sääl suuremat mähet ei ole. Kui keegi ennast meelega on süzawasse kuristikusse kukutanud ja teine ennast läheb kukutama, ega need kumbki sünni teine teisest paremaks arwata. Wähe jooja läheb ikka samm sammult selle kuristiku lähemale, millesse tuhanded suuremaid joodikuid ennast juba on enne saatnud, sellepärast on möga tarwis tundma õppida, mis miin teeb ja kui inimene teaduslikult wiina elu ja olu tunneks, siis ta küll teaks, mis temale sellest kasuks ehk kahjuks tuleks ja üsna meelega teaduslikul  teel, ei lähe keegi kuristikusse. 2) Mis teeb miin? Et ninna otsegu suureks heategijaks peetakse, on suurema hulga teaduse puuduline elu tarkus. Elu on inimesele näitanud, otsegu oleks wiin igas hädas sa waewas esimine abisaatja olewat. Teadus aga ütleb: Wiin on inimese ihu kui ka waimu nõrgendaja, sest sisse joodud wüna waim läheb inimese meresse ja were ring-jooksul südamesse ja peaajusse. Wiina maimust üritatud südame närwidest tulewad tugewad südame ja were soonte tuksumised. Were jooks on ruttem, kui ilma wiina joomata inimesel ja et rutulisemal were jooksul weri enam pähe litsub, sellest tuleb palge punetus, meele nõrkused ja üritused, liig wiha ja julgus. Kui inimene ikka püüle wüna joob, langeb ta nmmaks mõistuseta maha, kii surnud. Ja kui ta siis wiima'S omast raskest unest kord ärkab, tunneb ta peawalu ja ihu raskust. Et inimese ihu nürivid wiina läbi Mk üritatud saamad, sellest tunneb inimene ennast wäfimuscS tugewamaks ja kergemaks saanud olewat. Süües on tal hea söögi isu, ühe sõnaga: inimene oa otsegu uut elu wiinast saanud, aga lühikeseks ajaks! KeS ikka püüab oma ihu närwifid, söögi isu, ehk rõõmsa meele pärast alati üritada, see suretab ja nõrgendab wiimaks oma kohtus toidu seedmise närusid ära, nii et ilma minata kõht koguniste toidu rammu meresse ei saa saata. Kes juba nii kaugele on jõudnud, sellel tahab ümberpõõrmine wõimata olla, tema peab oma AA 33 Saarlane 189 a