Saarlane 16 Teisipäewal, 16. Aprillil 1891. Vii!, aastakäik. maksab: 5...... I, „ Kg „ Ilmub igal Kuresaares kmibauulitsäs »r. 1?. Saarlase toimetusele, Kuresaares, UW Uleüldilic pilitiU iljaleht maa- ja linaarahwale UW Mõtted Ülestõusmise püha homikul. Lõbusal lõukese lööritusel ehib esimine koidu kiir ida poolist taewa serwa. Lõbusal lõhnql lehib tasane kewadine tuule õhk, esimist korda ennast uuest elule ärkanud looduse üle, kes kui pruut ennast pulma päewa homikul esimist korda oma peigmehe ette tuleb seadma. Tõsiselt, lahkelt ja lustilikult läkitab ikka suuremaks käswaw koit ome kuldseid kiiresi lahke looduse pääle, kuna ikka ligemale tulem päikene oma tuhande ja tuhande weel kuldsema kiiretega  looduse lapsi rõõmustab ja pehmelt puhke paigast ka ühtlasi meie Lunastaja Ülestõusmise püha pühitsema äratab. Ärka rahus puhkaja looduse laps ja ohwerda  omad tänu ja kiituse ohwrid oma Loojale ja Lunastajale, kes täna kui wägew wõitja suurest ja pühast, sõja wäljalt, suure auu ja mäega tagasi on tulnud Ärka üles teda kiitma, selle eest, et tema sulle uut kewadet, waimulikult ja ihulikult on jälle toonud, paa. omad käed risti ja täna teda selle eest, et Tema nii isalikult sinu eest on muretsenud ja sulle selle järele, kui talwe raudne walitsus sulle tõesti igawuft  kippus tegema, looduse jälle uuele elule on äratanud. Tõsta kord omad silmad ülesse ja maata ümber, kõik on uus; puud, kes talwel kui koledad surma laulu laulsid, kohawad nüüd oma armsad kewade laulu ja walmistawad endid rohelise ilu ehte selga panemisele. Linnud, kes talwel kurwalt oma häält meile kuulda andsid ja suuremast osast ka meie juurest ära oliwad põgenenud, ilusamasse  ilma ja sojemasse maa jäusse, on nüüd kui manad sõbrad jälle meie juure tagasi tulnud ja annawad nüüd jälle enda ilma rahata kontserti kuulda. Kõik kodu loomad, kes talwel o.mas igawas lautas ära tüdinesiwad ja kurwalt kolgi otsas sõnniku pääl laamasid, on nüüd jälle rõõmsad,  et ilma takistamata wõiwad endid liigutada ja ise maitsewad toitu wäljalt otsida, mida helde Looja neile omast rohkest küllusest heldesti on kätte jäganud. Nad on ka tänulikud selle eest. Maa ja muru, mis talwel otse kui surnu riides ja leina liinikuga oli kaetud, hakab nüüd uuest elama ja haljaks lööma. Igal pool, kuhu sa silmad pöörad, naeratawad  sulle tuhanded ja tuhanded iga sugu karwa lillekesed wastu. Siin näed „kullerkuppu",  sääl „neitsitina" jne. Ülepea kõik, mis meie kallis Saaremaa kui helde ema talwel omas rüppes marjul on hoidnud, on nüüd jälle pea awaliklüt ja elawalt meie silmade ees lahti ja teeb meie südameid ja meeli rõõmsaks. Sellepärast armas looduse laps, ärka üles omast endisest pimeduse ja tuimuse unest, wõta nõuuks uueks saada, omas töös ja tegemises, omas elus ja olemises; otsegu loodus on uueks saanud, nõnda saa ka sina armas Eesti rahwas uueks omas elus ja maimus, jäta maha endine külm ja raudne tuimuse talw, sulagu, kadugu kõik kurjuse ja rumaluse jäe su südame ümbert, otsegu lumi kewadise päikese ees ärasulab. Saage puhtaks, lahkeks ja liigutamaks  kui lillekekesed wälja pääl. Edenegu  ja kaswagu kõik kaunis, ilus ja armas olek, meie isusal ja kaunil kodumaal, nii et igaüks meie kohta wõiks ütelda, et meie loodusega ühes oleme uue kewadega ka seda suurt ja tõsist Ülestõusmise püha õieti ja tõesti iseenese kasuks kauniste pühitsenud. Jälle ligineb meile rõõmus suine aeg, kus kõige Kõrgem meile omad helded ja lahked käed tõesti saab lahti tegema, kui Tema näeb, et meie Tema head anded ka mõistame tänulikult waStu wõtta ja õigel wiisil oma kasuks ja Tema auuks oskame tarwitada. Selles lootuses, et need südamest tulnud sõnad jälle mõnegi südamesse läheksiwad, saadame omad palawad palwed selle kõige Kõrgema poole, et Tema meie ettewõtmist ja tööd sellel eestulewal suil jälle saaks õnnistama ja rõõmustama, et kõik mis meie ettewõtame, isamaa kasuks ja iluks korda wõiks minna. See olgu ja jäägu meie ülemaks ja pühamaks lootuseks! Armastuse lilled. 16 " K. LoikrMi uudisjutt, (Ots.) „Weel midagi Liisu: Sa ei pea täna õhtu mitte muudega tantsima, kui ainult minuga!" „Aa! Wäga kena! Sa tahad ennast maga wara minu käskijaks seadida ! Mina wõin ikka tantsida, kellega ma tahan; ainult seda wõin ma sulle lubada, et ma enam Aaduga ei tantsi. Nüüd läheme teiste hulka tagasi ja kui sa ei tule, siis lähen ma üksi!" ~Ei, mina tulen ka! Sääl näikse ju lõbu küllalt olewat, lähme ja wõtame sellest ka oma jäu osa!" ütles noor mees. „Sääl kaupleb weel üks pisukene poisikene punaste ja kollaste georgiini lilledega. Luba, et ma paar tükki neist ära ostan ja sinule' rinda panen. Need on kõige paremad armastuse  lilled!" Ilma neiu luba ootamata läks ta poisikese  juure lillesi ostma . . . Lugeja märkab wist isegi juba, keS need kõnelejad oliwad. Need olid: Tõnis ja Liisu- - Kui Tõnis parajasti Mesi ostis, tuli ka üks teine uhke ja hälbi kombega noormees  senna lillesi ostma. See oli Aadu. „Mis sa poisike nende lilledega ka tahad teha?" küsis ta Tõniselt uhkelt ja upsakalt. „Mis sa siis omadega tahad teha?" küsis Tõnis rahulikult. „Ma annan need ühe kena neiule." „Ka mina teen seda. „Pühh! See wõib olla üks kena, kes neid sinu käest wastu wõtab!" luiskas kõrgemeelne Aadu toredalt. „Ehk on wahest kenam, kui see, kes neid sinu käest wõtab!" wastas Tõnis ikka rahulikult  ja sammus oma upsakast seltsilasest ruttu eemale, kes temale wihaselt järele wenis. Liisu seifis ühe suure tamme all üksipäini.  Tõnis astus tema juure ja andis temale ühe heleda punase ja teise kollase georgiini lille kütte, mida neiu naeratades oma rinna pääle surus. Just sell silmapilgul jõudis ka Aadu senna; ka tema oli ühe punase ja teise kollase georgiini lille ostnud ja pakkus neid nüüd meelitades Liisule kätte. Põlastades  wõttis neiu lilled wastu, wiskas maha ja tallas neid oma jalgade all porisse. See oli wäga järsk ja mõtlemata üritus. Aadu nägu läks wiha pärast siniseks; aga ta püüdis ennast waigistada ja ütles: „Sa tahad mo'ga nalja teha Liisu, — aga sest ei ole wiga! ... Kui need lilled sull mitte meele järele ei ole, siis toon jälle kohe uued . . ." „Olge terwe soowimast, aga pole tarwis enam tuua, sest need läheksiwad sedasama teed . . ütles Liisu pilgates. „Ma tean seda, et sa niisugust ripakili uhkust ei armasta!" nahistas Aadu ja püüdis wiha alla kuugistada. „Wiska siis ka need kaks lille oma rinnust maha, mis sa selle pergeli jäärase käest waStu wõtsid ja tule minuga tantsima!" „Tänan soowimast, aga ka tantsida ei wõi ma täna sinuga; mina tantsin täna ühe teisega!" kostis neiu. „Jah tema tantsib täna minuga!" ütleS Tõnis, wõttis Liisu käest kinni ja tõttas kiirel sammul teiste hulka . . . Hambaid kiristades wahtis Aadu neile järele; ta nägu oli hirmus hapu ja ta jäi nagu soolasammas paigale . . . „Petetud!" wisistas ta wiimaks. „Kurat ja põrgu!!" Et see paik pidu platsist mõne põssa läbi lahutud oli, siis ei wõinud keegi teine aimata, mis nende kolme inimese wahel siin praegu oli juhtunud ... ' Tõnis oli Liisuga juba kaunis pika lou tantsinud, nõnda et mõlemad wiimaks üsna wäsinult pidiwad seisma jätma. Tõnis wiskaS lõõtsutades ühe puu alla pikali ja Kiisu astus wähe eemale, põesastiku jalutama. Korraga nägi Tõnis, kuda Aadu ka senna samasse kohta põesastiku ära kadus, kuhu neiu ees läinud oli. Imelikul aimamisel astus ta salamahti senna ja leidis ka juba endised armastajad MI ninapidi koos olemast. „Sina oled mind hirmsasti petnud, neiu!" kähistas Aadu tasa, aga tigedalt. „<sina Rttmmer 17 „Saarlane" ilmub pühade Pkirafi neljapäewal 35. Aprillil 18M.