Saarlane Teisipäewal, 18. Augustil 1893. IX. aastakäik. maksab: Saaremaas pooles aastas 1 „ „ Postiga saadetud aastas. 2 „ „ PooleS aastas t „ 2T „ Ilmub igal ksi,stpÄSsV«»r. Kuresaares kaubauulitsas »r. 17. Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele, KuresaareS. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab ii kop. Ulenliiine poiitilla ajiileht maa- ja linaarahwalk. UM Saaremaa Karskuse seltsist. See oli Septembri kuu 16. päewal, kui Saaremaa Karskuse selts koosolekut pidas, kus esimist korda eestseisuse liikmed walitud saiwad aasta pole weel mitte mööda läinud ning juba küsiwad C. Allik ja G. M. Saarlases, mis Saaremaa Karskuse seltS on head teinud? Mõni Karskuse seltsi liige, kes ajalehe Saarlases on lugenud, mis need kaks erinimetud  kanged kohtumõistjad meite Karskuse seltsi wastu kirjutasiwad, on ehk imetledes küsinud,  mikspärast mina, kui Karskuse seltsi esimees,  wvtan niisugust kirju wastu ja lasen neid ära triikida? Kõige esite arwan ma oma kohuseks selle pääle wastata. Karskuse asi on jo üks üleüldine asi, meie Karskuse selts sai asutud rahwa kasuks; kui meie seltsi asutasime, ei tahtnud meie mitte oma kasu Ml juures otsida, waid rahwa heaks tööd teha. Sellepärast on kõik, mis meite Karskuse  seltsi külge puutub, ka meie Saare rahwa asi ja igaühel rahwa seas oleks õigus meie käest awalikult wastust nõuda. Niisuguses  mõttes olen ma need kaks kirja waStu wõtnud ja Saarlases lasknud awaldada  ning ma loodan ka, et ma kui Karskuse seltsi esimees wõin puhta südamega kõige nende kaebwste pääle selget aru anda, nii et igaüks teab, kuidas meite seltsiga lugu on. Wõtame esiteks Allika kirja käsile ja waa- Lame, mis wead tema Karskuse seltsi juures leiab ning mis ta tema käest nõuab? Wigade kohta ci ütle Allik 28. Saarlases numbris muud midagi, kui seda, et Saaremaa Karskuse selts magab, ilma et ta oleks tarwis arwanud, seda ütelust põhjendada. Jah, mis tarwis weeloma ütelusi põhjendada; herra Allik arwab seda nõnda, ning see on õige küll; punktum! Wõi on eht see üks raske wiga, et karskuse selts nüüd kolm kuud, kus kõik inimesed maal töös on, mitte koosolekud ei ole pidanud? Wõib olla, et herra Allik niisugust seltsi tunneb, ke» ühtelugu, aasta läbiigaS kuuS,koosolekuid peab? Ma ei ole niisugust mitte leidnud, ning ma arwan, herra Allik ei saa ka mitte niisugust seltsi leidma. Herra Allik maalib omas juhtkõnes nr. 28 meile ka elawat pilti, missugune tema arwates üks karskuse selts peaks olema. Selts peab mõistlikult rahwale õpetust jägama, kuidas sellest jooma haigusest lahti wõib saada; selts peab ka umbes päris joodikud katsuma hukatuse august wälja tõmmata, ütleb ta. Iga seltsi liikme kohus on, armastuse ja maenitsuse sõnadega joodikuid õpetada ning wiina joomist neist keelata ehk katsuda eemale hoida. SeltS peab maatama, et jooma kohad õigel ajal kinni on ja-et kusagil kohal ilma asjata ei saaks inimesi jooma wilutud Karskuse selts peab rahwa pruukisi aeg ajalt kutsuma ära wõerutada ning n. e. Kuuleme nüüd, mis herra G. M. Karskuse seltsi kohta arwab? Mis tööd peaks siis karskuse edendaja tegema? küsib herra G. M. 30. Saarlase numbris. Kas kõrtsid kõige päält ümber lükama? Kas politseile abiks hakkama ning joodikuid hirmuga wiina klaasi kallalt ära ajama? Seda soowi olen ma mitme karske käest kuulnud See taht« mine on aga liig ning mitte inimese priiuse kohane, ning nõnda edasi. Mis peame meie waesed karskuse liikmed  nüüd tegema, et mõlemad herrad meitega rahul oleksiwad? Herra Allik nõuab meite käest, et meie joodikutelt wiina joomist keelame,  herra G- M. on jälle selle waStu. Herra Allik nõuab, selts peaks waatama, et jooma kohad õigel ajal kinni on ja et kusagil ei saaks inimesi jooma wilutud. Herra G. M. ütleb jälle: Kas selts peaks politseile abiks hakkama ning joodikuid hirmuga wiina klaasi kallalt ära ajama? See tahtmine on liig ning mitte inimese priiuse kohane! Iga lugeja näeb nüüd ise, kui mitmesugused  ja teine teise waStatikud need nõudmised  on, mis Karskuse seltsist päritakse. Sellepärast oleks see küll tarwis siin awalikult ära seletada, mis ühe Karskuse seltsi õiged püüded on ning kui palju ta neist täita wõib. Kõige esiteks peame ometigi wahet tegema, Karskuse seltsi ja Karskuse seltsi üksikute liikmete töö wahel. Karskuse selts ei wõi ju mitte iga joodikut maenitseda, et ta wiina joomist maha jätab, see oleks üksikute liikmete kohus ning nii palju, kud ma kuulnud olen, on ka meie Seltsi liikmed seda rohkeste püüdnud teha. Karskuse seltsil on ainult wõimalik, omas Kahtlus ja süü. s T. Ortty järele. Jah muidugi! kinnitas Gertrud rahulikult  ilma tema läbi tungiwat pilku tähele panemata. Nad astusiwad proua töötoast wälja ja mõlemad wanad herrad jätsiwad jumalaga. Teie jääte ometi lossi, preili? küsis adwokad. Iseenesest mõista, waStaS neiu, mina jäen nõnda kauaks siia, kuni kõik pärija ja tema abikaasa kütte ära annud olen, mis tänini minu hoole all oli. Siis alles lähen oma wanemate juure Schweitsi tagasi. Seda ei saa teie mitte tegema, sisistas Ameriklane läbi hammaste. Gertrud, rääkis tema edasi, kui nemad järgmisel silma pilgul üksi toas oliwad, minu tädi on teid minu kaitse alla annud, teie olete minu. Gertrud tõstis omad silmad üles ja ütles külmalt ja põlgawalt: Ma olen waene. Ameriklane hakkas tema käest kinni ja hüüdis seda köwaSte pigistades: Sina saad mu naiseks, sina pead seks saama! Mull on see abinõu, millega ma sind seks sunnin, sa uhke ilus neiu! Sina waene ah, ah, haa! Jäleda naerukõla kuuldes tõmbas Gertrude nägu ennast kramplikult kokku, aga see oli ainult silmapilguks, ja siis oli ta jälle rahuline nagu ennegi. Siis tõmbas ta järsku oma käe ta käest lahti ja läks ilma tema poole waatmata ja sõna lausumata toast wälja. Kuri wanne kõlas noore mehe suust. KohuS mõttis surnud lossi proua järele jäänud päranduse üles. Mõisa oli wõlgadest waba. Ka oli sääl rohkesti kalleid ehteasju,  piltisi ja hõbeasju, aga sula raha ja wäärt paberid sugugi. See asi oli selle poolest seda imelikum, et surnud prõua adwokati kui ka tohtrit wäärtpaberite ostmise  kui ka küpsede kupongide sissewahetamise  pärast enne sagedasti palunud oli. Paron Kurt, kellele kahe aasta eest, kus ta Ameerikast tagasi tulnud, Wrainsteini mõisa walitsuS tema onu lese käest kätte ustud oli, ei teadnud ka midagi sellest, sest et ta tädile raha asjade toimetuses ialgi abiks ei olnud. Tema armas, et preili Gertrud, keda prõua kõiki pidi usaldas, paremine neist asjadest teadma peaks. Külmalt, uhkelt ja rahuliselt waStaS Gertrud iga kord, kui temale selle asja kohta küsimisi ette pandi. üks ähwardaw pilk Ameriklase poolt sai temale iga selge ja kartmata kastuse paäle osaks. Jah, proual oli wäärt paberid olnud! meel mõned kuud enne tema surma oli tema küpsedest kuupongidest rääkinud. Näinud  ei olnud Gertrud neid pabereid ialgi. Kas nemad wiimsel ajal ehk ära müüdud on, ka seda ei teadnud tema. KuS hoidis paroni prõua oma raha ja wäärtpaberid? küsisid kohtu herrad. Omas töötoas, kirjutuspuldi keskmises  sahtlis, waStaS Gertrud kindlal häälel. Ja kus oliwad selle puldi wõtmed? Neid kandis ta ikka enese juures. - Aga öösel? Siis nad oliwad tema peapadja all. Kas ta ei annud haiguse ajal kellegi luba säält midagi tuua? Ainult mulle. Ma tohtisin mõni kord raha tuua. Kahwatanud neiu nägu oli korraga kui purpuriga üle walatud. Ameriklane naeris põlaStawalt ja hüüdis: Wiimaks kahtluStawad kohtu herrad weel teid. preili Gertrud, kes teie mu tädi armaStud ja usaldud põetaja ja hoolekandja  olite et selle pärija wara kaitsta, keda tanta ise põlgas ja enesest ära tõukas. m. Ühel tuisufel Nowembri õhtul tuli ük» wõeras Wrainsteini linna. Tema jättis oma saani senna ja läks säält jala edasi, ilma et ta wõerastemaja peremehe keelust ehk uudis himmulistest küsimistest oleks hoolinud. WõeraS oli üks päewatanud näo, muSta häbene ja juukstega umbes kolme kümne wiie aastane mees. Lühikese ajaga oli wõeraS linnakesest läbi jõudnud.