Saarlane x° 19. Teisipäewal, 8. Mail 1890. V». aastakäik. „Scrcrrtcrrrs" maksab- Ilmub igal Knresaares ka«bauu!litsäs nr. 1?. Saarlase toimetusele, Kuresaares Kuulutuse ridu ehk selle ruum Maksab A kop. -H UM Üleüldine volitilni nslileht MIM- ja lmurllhiiialt. UM Kewade rõõm ja elu. Takwe möödas, mis meil tegi Jgawust ja kurwastust. Rohi tärkab jookseb jõgi, Kewade toob rõõmustust. Mäed, orud, metsad, wäljad. Kõik ou uuest elamas. Põllud, heina, aasad haljad, Toomingas on õitsemas! V. llaimssu. Mahe tuule õhk liigutab puu ja pöesa oksi. Kuldselt hiilgab kewadene päike. Heledad rõõmu hääled on hüüdmaS; kõik loodus on üles tõusnud ja pühitseb nüüd jälle oma uut elu homikut. Taewas, maa, linnud ja inimesed kõik on rõõmsad ja hõiskawad: Kewade on tulnud! Kewadega ühes tuleb kõigile uus elu jälle sisse. Loodus ärkab taime unest ja ehitab end rõõmsa suile ette. Linnud tulewad jälle tagasi, oma lauluga meid rõõmustama ja pesakest ehitama ja parandama, meie metsadesse. Mets, muru ja maa läheb haljad, lilled hakawad õitsema ja täidawad õhku õrna magusa lõhnaga. Kodu loomad pääsemad pitka talwe järele jälle taime wangist lahti ja lähemad rõõmsasti karjamaale.  Peremees waatab omad põllutöö riistad läbi, kas nad kõlbawad meel kõik kätte wõtta, wöi peab mõnda parandama, et wöiks jälle põllule tööle minna. Perenaised  waatawad üle aja naabri aida, kui palju säält perenaised taimel omakstele riideid on jõudnud teha. Noor rahwas on wainule kokku kogunud, et jälle lahkes ja lõbusas kewade õhus üksteisega magusat juttu westa ja oma prii aega magusas mälestuses mööda saata, sest noorus ja kewade on ühe sarnatsed, niihästi rõõmu kui lõbuduse poolest. Igal pool on elu ja liikumist kuulda ja näha, nii et wägise oma häält peame tõstma ja laulma: Kena kewade on jälle tõtnud Pidulikult meie pinnale, Wastu tulijaid ta hellalt wõtnud. Oma armu-rikka rinnale. Süda tõta, kui ka kurbtus kange, Kewadele armul hõlma lange! Heida mure ära õnne tujus Pilgukski ta pehme kätele; Kewade sind kannab kuldses kujus, Läbi rikka luule lätele, Sääl ta juures unustad kõik waewa. Tõused tiiwul üles aate taewa. Elu rõhk ja talwc wilu unub, Kewadese käte wahele. Igatsus siis õrnaist õitest punub. Südamele armu ahela. Ei sa kewaded siis enam lase. Sinu rinnas ta'lle armsam ase. Loodus on suur Looja töö ja nõuab sellepärast, et meie teda kui Looja kallist armu annet peame wastu wõtma ja tähele panema. Tema on küll seda wäart, et meie teda peame auustama. Teda ja tema imelist ilu nähes, tunneb inimene ennast kui kõrgemas ilmas, ühe puhtama ja parema elu ja ilusama ilma kodaniku olewat. Sellepärast armsad Saarlased! Wõtkem tõe meelega sellest kewade rõõmust osa! Laias ja lahkel wainul ümber randades, näeb jo silm Looja suurt wägewuse tööd: iga lill ja leheke, iga tasane tuule õhk on kui üks õrn hääl, selle suure kuninga poolt, kes nõuab, et meie peame ka puhtad ja lahked olema, kui kewadene õhk. On so meel kurb, et mured sind waewawad, fiis astu looduse templisse, sääl pane hoolega igat lillekest tähele, kui rahul ja mureta need kaswawad, ma ütlen, sa leiad kohe oma kurwa südamele rohtu, so meel saab lahkeks ja rõõmsaks; sa pead kui tahtmata siis hüüdma: Kewadel on kallis elu Karjamaal, kui wainu pääl! Jah, õnnelik on see inimene kss päriselt lahkes looduse templis, s. o. metsas, wõib wiibida, see peab alati hüüdma: Oh tere, tere Meiu-kuu, Sust lustil laulab minu suu. Sa tood mull mures rõõmustust Ja hädas troosti, kinnitust! Palmide all. 1 I. Kergelt, nagu luik, lendab nägus aurulaew,  „Flinkholm" üle Bengaalia-lahe laenete. Suured kühwel rattad latsuwad  mee sees, sügaw wagu kohiseb taga ja otsegu suur walaskala, ujub laewa nina walges mahtus laenetest läbi. Ägedaste saadab India tuline päike omad öögamad kiired ülewelt maha, milles meri otsegu selgem peegel wastu särab. Inimesed, laewalael, heidawad ennast enamiste riidest katuksete alla, mis päikese palamuse kahanduseks  ülese on tõmmatud. Mitmes kohas püütakse kunstliku lchwitustega jahedamad õhku sigitada, mis aga siiski palju ei taha mõjuda. Laewa seinadki on nii palawad, et nende külge kätt ei tohi pista. Sagedaste walatakse mett laewalae põrandale, mis auruks minnes õhku wilumaks muudab. Ehk küll palawus raske ja wäsitaw, siiski oliwad rahwas laewa pääl iseäralikus rõõmu tujuS, sest täna oli see päew, kus pitka ja waewalise mere-reisu järele Jndiamaa  palmide wilus kindlad puhkamise paika loodeti leida. Aurulaew „Flinkholm" tõi hulga reisijaid Inglismaalt Kalkuta ja tahtis ise pääle selle Melbõrne, lõuna-Australiamaale sõita. Juba paistsiwad uhked kookuspalmi ja tali- potipuu metsad eemalt reisijatele silma, mis kõikide südamed otsata rõõmsaks tegi, iseäranis  weel nendel, kes seda esimist korda näewad. Mõne tunni pärast jõudis „Flinkholm" Kalkuta sadamasse. Paadid lasti meresse ja reisijad aStusiwad laewast wälja lootsikutesse,  millega nad mõne silmapilgu pärast kaldale jöudsiwad. Nende huikas oli ka noor 20 aasta wauane Aleksei vou Miirolwh,  ühe suurtsugu Inglis perekonna ainus poeg, kelle pääle meie oma tähelepanemist  tahame juhtida. Kena haisuga tuuleõhk woolas kaldalt reisijatele wastu, mis kõikidele, mere pääl tülpinud inimestele kosutuseks oli. Kaua kõndis noor Miirolwh õitsema piisangi, akaatsia ja kiiruse põesaste wahel edasi tagasi. Lillede, agaatside ja kookusõli lõhn oli nii paks ja uimastaw, et noorel Miirolwh'il pea uimaseks ja meeled segaseks kiskus. Wiimaks jõudis ta ühe trahteri ette, kus ees mõned, paanani puu all pinkide pääl, istusiwad ja omale toitu lasksiwad mekkida. Ka Miirolwh tundis söögiisu ja wäsimust; ta wõttis säälsamas ligidal, ühe paunani all platsi ja tellis omale kellneri wähe keha kinnitust tuua. Aga sääl juures ei raatsinud ta silmi kena looduse pildi päält ära käänata, mis igalt poolt nii ilusalt silma paistis; iseäranis meel uhke Kalkuta linn, kust walged majad, kui kaikumast rohelisest merest wälja paistsiwad, mille taga Bengaalia laht oma sinama laenetega mahutas. Pääle söömist tellis Miirolwh omale mõned mehed, kes tema kraami laewa päält korterist kandsiwad. Siis wõttiS ta ühe Malai poisikest omale ette ja läks sellega linna kõndima. Wäga palju imet tõusis siin tema silmade ette. Kõik õitses ja kaswas siin kõige kaunimal kenadusel. Papagoid, kolipriid, wasaanid, salangad, pärlkanad ja meel palju muid ilusaid lindusi lendasiwad õhus ehk kiikusiwad puuoksade pääl. See kõik täitis noore Miirolwh'i südame niisuguste tundmustega, mille «maldamiseks  ta waewalt sõnu leidnud oleks. Laialt laskis ta omad silmad üle loodust wäljade käija ja laulis oma tundmuste «maldamiseks neid sõnu: «Kuldne loodus hülgab kuldses kroonis, Õie ilu ehteks temale. Linnud laulwad kuldses õhu-kooris. Nende hääl wiib maimu rõõmule!" Päike oli juba ammugi loojas, kui Miirolwh  oma korteri tagasi jõudis. Õhtu oli wäga kena ja soe; kuu paistis hõbedaselt puude ja hoonete pääle ja kerge tuule õhk liigutas palmide latwu. Õö-pimeduseS hakkas kõik jälle uueste elama. Hulk hiilgawaid putukaid lendasiwad õhus ja puude oksad särasiwad tulekärblaStest, otsegu küünla walgusega täidetud jõulupuud. Noorel Miirolwh'il aga astufiwad kõikpäewal nähtud kujud unes uueste silmade ette. Kust tulewad hulgused? Nii küsiwad ja arwawad mitmed, aga ometigi ikka õiget teadust ei saa. Siin tahan ma ometigi näidata, kust seltsist üks