Saarlane Klcjildiite xolitil!» «jileht ma»- ja liimarahmle Is° 41. Teisipäewal, 8. Oktobril 1891. VIII. aastakäik. maksab: Saaremaal pooles aastaZ I „ „ Postiga saadetud aastas. A „ „ P -oles aastas .... 1 SS „ Ilmub igal Knresaares kaub«uulitsas ur. 1? Saarlase toimetusele, Kuresaares. Kuida rahwast ergutada. Rahwast ergutada on see, et teda tui.  muse unest äratada ja praegust elu rohkem tundma õpetada. Selleks on aga paraku palju ja mitmesugust abinõuu maja, millest siin natuke rääkida tahtsin. Kõige parem juhataja meie rahwale, on minu arwates ajaleht; sellest saab ta igal nädalal uut maimu toitu, mis teda hästi kosutab ja parandab. Ka leiab seda küll ka vppetlikuist raamatutest, mida aga kahjuks wäga mähe loetud saab, sest kõigile enamast mekib tükk nalja loru palju magusam  kui üks käsuline õpetlik tükk. Praegus on niisugust igal pool küllalt meel leida, kes seda sõna „ajaleht" sugugi ei tunne ega ka kuulnud pole, noh, mis moodi peab siis sellele head soowima, et La ajalehe omanikuks wõi lugejaks saaks? Ka raamatuid temal, pääle piibli ja laulu raamatu, majas ei ole, sest mis oskab ta ?. muudega tehja, kui neid ja nende lugemise kasust ei tea. Niisugust inimesi on wäga raske nii kaugele wiia, et nad kirjast hakawad lugu pidama ja nende järele himmustama. Seda toimetada ei wõi mitte ainult üks, waid mitmed tähtsamad ja targemad  inimesed, kes ise juba nii kaugele on jõunud ennast harida, et kirjandust muretseda armastab. Need peawad nüüd nende rumalamatele alati ise ette lugema ja neile lugemise himmu kaswatama. Kui- das seda tehja, arwan ma järgmiselt: Igas waldas on praegus juba mittu koolmeistert, km need püüd uimelt pühapäewa  õhtutel ajalehe tasku pistaksiwad ja kusagile tutwate juurde läheksiwad; sääl lugegu ette esiteks niisugust tükkisi, mis neile häSti meele järele on, seda tehku üsna sagedast, uimelt „jututuba," sest et see iga nädala tagant järgneb. See hakab neihe wiimaks üsna meeldima, et iga nädala suuÄ ootmine on, kui aga jutu järge edasi saaW. Siis hakagu aegamööda ka õpetlikust  tükkisi ette lugema, mis neile esimise korra küll hapu kuulata on, kuni wiimaks ajalehest suurt lugu. hakkawad pidama, wiimaks ka sellest, kõnelema, kuidas seda muretseda wõiks, et neil endal iga nädala leht postiga koduse tuleb, et ise lugeda wõiwad. Waatake, nii moodi wõib sellest rahwast aega mööda lootma hakata, et ta ergemaks ja targemaks saab. Seda wõiwad ka need tehja, kellel omale ajaleht käib, üks kõik kes ta on, kas noor wõi wana. Muidu ei saa neist une kottidest midagi jagu. Igal nädalal toomad ajalehed mitmeid kauneid õpetusi, mis kõigile hädasti tarwis läheks, aga mis see kõik aitab, kui seda kedagi kuulda ei saa! PraeguS siin meie Saaremaa nurkades on neid weel armuta küllalt, kes mitte ajalehe „Saarlase" nime kuulnud ei ole, ehk see küll oma maa leht on. Mitmed ehk on küll juba kuulnud, aga see pole sellest ilmaski midagi seletust saanud, et ta teaks, mispärast see ilmub ja mis sääl sees on. Niisamuti on ka kõik teised ajalehed  ja raamatud nende eest alles marjul. Sellepärast on wäga tarwis, et targemad  seda seletust oma pääle wõtakfiwad ja neid selle himmule ärataks, et nad ajalehti  rohkem tellima hakaksiwad, mille järele ka muud teised raamatud neile meeldima hakamad. Nõnda wõib üksi rahwast ergutada  ja nõnda kaugele hariduse astmele upitada, et ta hea ja kurjale oskab wahet teha. Ärgu waatku igaüks mitte selle pääle, kui ta aga ise rohkem haritud on, maid katsugu ka oma nõrgemaid wendi nii kaugele, et nad ka targemaks saakfiwad. „Üks käsi peseb teist," ütleb wana sõna, nõnda tehku ka targem rumalamaga. Et see kõige rohkem mõjuma saab, seda nägin paari aasta eest ühes suuremas külas, kus üks ainus ajaleht käis. Sääl käis üks noormees pühapäewa õhtuti oma tuttawatele seda ette lugemas. Esite üteldi küllalt „Mis sa tühja paljast loed, meie oleme ise targad küll; teeme-isa-isade wiifi järele, külap saame nõndasama hästi ka läbi, sest kus oliwad nende ajalehed!" Noormees ei tüdinenud ära, waid tegi oma tööd ikka edasi, kunas nüüd selle aasta senna külasse juba 9 „Saarlast" 2 „Postimeeft" ja 4 ~Pühapäewa lehte" Isamaa armastaja ja tema waenlane. St Jutustus „Ole rahul, mu poeg!" waigistaS isa, „ei saa kaua wältama, siis pöörame oma isamaale Me tagasi, ja meie wabaduse lip saab pea kõrgustiku pääl lehwitama ja rõõmusõnumid  kuulutama. Keda Issand armastab,  seda Tema ka karistab ja nenda  ka meie isamaad! Mida õnnetum ta on, seda palaivamine armastame teda, ja seda selgemine saab päike meile paistma. Julgust,  poeg! Ööpimeduse järele tuleb päewa  walguS, nõnda ka meiegi päike oma särama hiilgusega saab tulema, ja siis unustame kõik seda kurja ja häda, mis meie südant nüüd rõhub, jälle ära, ja see mälestus  sest, saab meile magus olema! Sellepärast  maigista ennast, poeg! Meie oleme oma kohut truuiste täitnud, ja see täädmine olgu nüüd meie troost ja jõud meie kannatuste päiwil." „Ega mu lootus sellepärast meel otsas pole, isa," maStas Priidu, - - „ma loodan niisama ka, kui sinagi, et kui Jumal tahab, wõib kõik jälle paremaks minna." Nenda üksteist trööstides ja kinnitades rändafiwad nad ühest kohast teise, ja igalpool leidsiwad nemad armastajaid südameid, kes neid häämeelega wastu lõõtsuvad ja nende õnnetust kahetsesiwad ja aitasiwad, kus wöisiwad.  Nõnda armastuse abil oliwad nad juba pealinna jõudnud, kus nende häätegija, tubli ertshertsog Johann elas. Ja ilma kartliku mõtte ja tundmiseta astusiwad nad linna sisse, ja Priidul, kes meel midagi polnud näinud, tuli see wäga imelik ette, mis ta nüüd nägema pidi. „Hei, isa „hüüdis ta, „missugune suur linn see on! Meil saab wist kül raske olema,  ertshertsogit siit ülesleida! Ja kui aga ka Hoofer tõtt on rääkinud! Mu süda lööb kartma! Ja mis me siis peame tegema, kui ertshertsog meid mitte wastu ei wõta?" „Jumala pääle lootma, mu poeg! wastas  isa, „küll Tema meid aitab. Kõige päält otsime Spekbacheri sõber, Hottinger üles, kuhu meid esite on juhatud. Tema on ka üks Tiroolane ja saab meid sellepärast  muidugi oma majasse wastu wõtma." Nad otsisiwad, küsisiwad ja leidsiwad wiimaks tema wõerastemaja „Jiseli mägi" üles, mis tema päris omadus oli, ja wiisiwad  Spekbacheri terwised temale kätte. Suure lahkusega wõttis Hottinger neid wastu, andis neile ühe wäikese tua, muretses  söögi ja joogi eest, istus nende juurde ja päris Spekbacheri ja teiste sõbra ning tuttawade järele, ja oliwad pea kolmekeste nõnda harjunud, nagu olekfiwad nad juba ammugi tuttawad olnud. Ka kiitis Hottinger  ertshertsog Johanni wäga, kes Tiroolastest  suur lugu pidada ja neid tõeste mitte abita ei jätta. Priidu wõida Hooferi kirjaga  aga julgeste tema juure minna ja seda kindlaste loota, et teda lahkeste wastuwõetakse.  See andis neile jälle uut julgust, mis Priidu kartust nagu hommikust udu ära puhus. Teisel päewal puhastas Priidu oma riided ilusti puhtaks, säädis korrale, pistis Hooferi kirja taskusse, ja läks siis Hottingeri  poisi saadetusel ertshertsogi juure. Kui ta tema palasti ette tuli, peksis tema süda pisut sees, aga julgust ei kautanud ta sellepärast weel mite ära, waid astus kindla sammuga astmeid mööda üles, sisse ja küsis ühe peenikeses riietes teenri käest, kus ta ertshertsogiga kokku wõis saada? Teener waatas suure silmaga tema pääle ja ütles: „Arwat, et see kõik na kähku läheb, temaga kokku saada? Siis wõiks kõik uulitsa poisid tema juures käijal Kasi ka minema, muidu lasen sind wälja wissata!" Priidul, kui ta enne vaenlaste püssi ja suuretükide otsa ees seisis, kes temale tuhatkordsed surma ähwardasiwad, ei olnud mitte nenda julgus kadunud, kui nüüd, sellesama tühjapalja teenri toreda sõnade pääle, nõnda et ta sõnagi suust wälja ei saanud. Pisarad kukkufiwad temale silmi. Raske südamega põõris ta kodu poole jälle