Saarlane tk- is. Teisipäcwal, 23. Märtsil 1833. X. aastakäik. maksab - Postiga saadetud aastaZ. Ä „ „ Posles aastas I „ IZ „ Ilmub igal toifrpÄosV«»t. Kurcfaares kaubauulitsas «r. 17. Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele, Kurefaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab 2 kop. UU Kltilbisk jigiülks ajaleht «aa- ja linnarahvale. MW "Ju sääl teisi küllalt on!" See on üks sõna, mida üks lühikese silma ringiga inimene alati suust mälja ütleb, kui teda kusagile nõutakse, knS üks Larwilik toimetus ehk nõuupidamine ees on. Seda ütlemist kuulema ütlema ülema kui ka alama wa suust üsna sageli, mille pärast enamast kõik meie üleüldised rahwuslikud toimetused longus ja ripakile scisawad. Mull oli nõuu täna nimelt meie seltslikust  elust natuke näidata, kui wäga sagele liikmete suust seda sõna kuuleme: „Ju süül teisi küllalt on!" Sellest kõneleb ka Kuresaare Saksakeelne leht, ja kurdab, ct see sõna ja selle sõna järele tegemine, seltslitusse elusse maga suurt kahju sünnitab. Kuresaares elutseb vraegus 3 surma kassa seltsi, kelledel iga! ühel pääle 100 liigmet on. Siis on ka weel teisi seltsa, ehk küll wähem liikmetega, siiski ikka on pääle 30, kes ühe seltsi liikme nimekirjas ülcwel on. Teeb üks selts nüüd üleüldise koosoleku, kus terme aastane aruanne ja seltsi tegerous  liikmetele teada antakse ehk ette loetakse,  ehk tuleb ka aasta lõpul uue eestseisuse  walimine, kus tõeste kõik liikmed peaksiwad kokku tulema, aga kõige hulga suust kuuleme: „MiS ma senna lähen, ju sää! teisi juba küll on!" Hiljuti pide.simad siinsed surma kassa seltsid, kelledel igal ühel rohkest üle 100 liikme on, oma üleüldist koosolekuid. Iga selts pidi paar korda kuulutud saama, sest efimise kuulutuse järele ei olnud nii palju liikmed koos, et oleks wõinud koosolekut ära pidada. Teise korra pidi seda, ilma selle pääle waatamata kui palju koos oli, ikka ära pidama ja arwaku nüüd, kõigist nendest suurest hulgast liikmetest oliwad wacwalt 20 kokku tulnud. Nendega pidi nüüd kõik seltsi asi õiendatud saama, nendest pidiwad nüüd uued eestseisuse liikmed  Valitud saama! Paari nädala eest pidas ka siitne Eesti selts oma peakoosolekud, kus ka oma 30 liiget on. Ajalehtes sai mitu korda kuulutatud;  siis kirjad kui ka ringkiri igale ühele kodusse saadetud, kuid ometegi oliwad  wiimaks ainult 10 liiget kokku tulnud. Nendega pidi nüüd kõik asi õiendatud saama. „Ju Ml teisi küllalt on," ütleb igaüks siis, kui teda palutakse kokku tulla, aga pärast seda on neil niisugused pahad sõnad ja temused käepärast, mida siis neile kaela loobitakse  ja neid ähwardakse, kes koosolekul ilma nende teadmata midagi tegiwad. Üks ega teine asi pole ilmaski õieti tehtud, aga nad ise kokku ei tule, ka mitte alandliku palwe pääle. Mis miga see on? See on tuimus, mis iveel nii kaugest meie rahwa seas walitseb ja teda madala järje pääl kinni peab. Need tuimuse ja hooletuse juured on meie rahwale nii sügawasse juba kaswanud, et teadmata saab olema, millal need ära kui» wama saamad, et hea elukäik meie seaS elule ärkab. Praegu on ajalehed, praeguS on head õpetlikud raamatud rahwa hulkas küll liikumas; praegus peetakse tihti õpetlikust  kõnesi, et rahwas ikka peaks ergumaks  ja enam elawamaks jääma - aga see näitab kõik nagu ohakate sekka külwatud  olewad, ta ei kanna wilja. Kas peaks lootma, et meie noor sugu edespidi ärksam ja elawam saaks olema, on küll raske uskuda ja loota, sest mana sõna ütleb: kuida künd nõnda wõsa. „Ju sääl teisi küllalt on," ütlewad ka laulu koori liikmed, ehk muud, kes midagi etendada tahawad. Üks tuleb täna, teine tuleb Home kokku ja nõnda kidub ka seesugune  rahwa meelelahutus meie seaS. Ilmaski ei saa seda, mis hea, maid ainult tuhat korda ennemine, seda, mis halb on. See wiga on meeste kui ka naisterahwaste  juures praeguS meile päiwil igal pool elutsemas. „A e g kõik asjad parandab," arwawad mõned ärksamad inimesed aga lootust on selleks wähe! Waatame kord Soome rahwa seltsliku elu pääle, säält näeme ja kuuleme palju rõõmsamaid asju. Sääl elutsewad seltsid, sääl elutseb ühendus ning ühel nõuul ja jõuul edeneb rahwa elu ja käekäik. Pole sääl ühtid kuulda: „Ju sääl teisi küllalt on," waid igaüks on oma eest platsis, ega looda mitte teise pääle. Nõnda harib rahwas ja haritud rahwas elab palju Õigus wöidab. 12 Kui ma ligemale tulin, nägin ma üht wanat naist maja ees. Ta istus kiwi pingi pääl ja waatiS kurwalt oma ette maha. Ts! oli punane müts pääs ja punane kuub seigas, aga ta pale oli malge kui lumi, nõnda et ma tõeste oleksin arwanud teda surnut olcwat, kui ta mitte aeg ajalt oma kahmaiand uulesi ci oleks liigutanud. Ma läksin õige ta ligi, ilma et ta seda oleks kuulnud, kuni MmakS üks suur koer, kes ta ligidal rohu pääl maas oli, haukuma d«::as Siis tõstis ta pilkele  oma nea ülcie ja nmcttis c r i dc, tumedati. silmudega minu Mle. . .ü lt karjus :a: Toor härra Hugo! Juw -' r cü, kust Tme inlcte? kargas ruttust , m rmtas minu poole. Mis,: na v n-i noor bärra, ma olen Metsshrnn s. d- nsinc ma hirmuga. Üks mustlase i o.',' 01.r.: >u:a ja MÜm kellegi cmumccs! Ta näis nüüd oma rkn:usi aru saawat, ta wändtas kuru?al:  säsd, pani käed kokku ja ütles taZa ise omale: Lb Jumal, see on ju tõp'. Noor dürra Hugo peab ju ammu täiskaslrannd  jn suur ilus mees olema. Aga kuidas sina tema näuline oled, pisuke! Ta waaüs kaua minu paale, hakkas mu toss» alla kinni, lükkas mu paa tagasi, et ta «Me Sest ja selgest palgese w««a möiks, ja ajas oma kumud wakge käega minu segased juuksed tagasi. Jah, jah, ümises  tema, need on ta läikiwad, mustad juuksed, ning ta suured, tulised silmad ja punane suu mis, nii sõbralikult naerda mõistis,  üksnes jah palju pruunim oled sina, pisuke! Noore härra Hugo pale oli kui piim ja meri, ja sina oled pruun ja rapune km mustlane. Ei sa pole noor härra Hugo! Ta naeratas, müristas  jälle pääd ning ta silmad läksiwad imelikuks,  segaseks. Kuule, Hugo, ütles ta siis jälle, kuhu oled sa Antoni jätnud? Tema läks ometi sinuga! Ma kartsin seda imelikku naist, seda mõne uskuda, noor härra, ja mina arwasin  kohe, et ta pää segane oli. Ma ei tea ühestki Antonist, ütlesin ma. Ning Hugu ei ole ka minu nimi, maid MetsahanmS,  ja mina ei taha muud Teite käest, kui tükike leiba. Seda andke minule ja siis laske mind minna. Ta lükkas käega silmade ja otsa üle, ja waatis siis kurwalt, aga sõbralikult minu pääle. Jah, jah, nüüd ma tean juba, ütles ta. Ära karda mind mitte, pisuke. Mõnikord  on mu pää segane ja siis räägin ma imelise asju. Ära pane seda tähele! Tule tuba, sa pead süüa saama ja pehmet iroodit, kus sa öösel magada ja ennast õiete mälja puhata wõid; sest sa oled tõeste mäga Väsinud, seda näen ma sinust. Tule pisuke ; ta Võttis mind kat pidi, ning et ta nüüd hoopis helde ja mõistlik näis olewat, läksin ma tahtlikult tema järele. Ta andis mulle suppi ja metsise praadi ja ka klaas wiina, pani kõik korrapärast minu ette ja näis ennast rõõmustawat, et see minule nii hää maitsis. Kui ma söönud olin, wiis ta mind ühte kena tuba, näitas mulle pehmet, ilust woodit ja ütles, et ma sääl sees peaks magama. Siis surus ta musu mu palge pääle, soowis mulle hääd öörahu, nõtkutas weel kord sõbralikult mmu poole ja läks siis wälja. Ta pani küll ukse oma taga lukku, aga sest ei hoolinud ma midagi, sest ma olin kui taewas. Woodis ei olnud ma ammu enam maganud, ning seepärast oli tõesti minu meelest, kui oleks ma metsawahi  majas üht kodupaika leidnud. Imelikud,  aga siiski armsad mälestused ärkasiwad minu sees ülcse. Woodist ei olnud mull õiete midagi uudist. Ma teadsin  tõeste, et ma juba enne ka ühes seesuguses  olin maganud, aga ma ei teadnud mitte, kus see oli olnud. Aga õnnelik olin mina, kui ma ennast pehmede, puhaste padjadc pääl wälja sirutasin. Naerge  mitte, noor härra Rudolf. Teil on pisukesest saadik oma soe woodi olnud, ja seepärast ei tea Teie mitte, mis see tähendab,  kui seda ei ole, kui keegi suil ja taimel  muud katet oma pää pääle ei saa, kuid halli, pilwcdega-kactud taewast, muud patja pää all ei ole kui lehtede ehk heina