Saarlane 11° s«. Kesknädalal, 26. Junil 1891. VIII. aastakäik. Saaremaal aastas .... I rbl. Zv kp Saaremaal pooles aastas 1 „ „ Postiga saadetud aastas. S „ „ Pooles aastas 1 „ Sg „ Ilmub igal tsistpÄSsV«»e. Kuresaares kaubaunlitsaS nr. 1?. Saarlase toimetusele, Kuresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum Ulculdinc nlitill» »j»lkht «« j» liimarshmle Rahwa tuimusest. Sellest oleks küll pikalt ja laialt rääkida olewat, aga teeme seekord lühidelt ja pääliskaudselt. Esimiseks tuleb rahwa tuimus tema peremeeste  halwast ümber käimisest. Sageli on kuulda kuida peremehed oma teenijatele halbu sõnu kaela lugewad. Kus kurjus ja halwaks pidamine peremeeste seas oma tööliste wa- u walitseb, sääl asub kohe tuimus teenijate sekka, nii et nad wiimaks sugugi tähele ei pane, mis nendele saab ööldut.  Kui inimene enesele õige,, lugupidamist ei jõua omandada oma ülemate ehk wanemate  juures, siis ei pane tema sest enam imeks, et ta teistele häbiks on, waid jääb aega mõõda ikka uimasemaks, ja selle uimaStusezäreldus on aegamööda igawene tuimus; sellepärast jõudkem igaüks üksteise ette auustusega, elustagem ja äratagem üksteist kõikipidi, sest tuimus on rahwa surma märk! Teiseks tuleb tuimus ka kasimata ja puhtuseta olekust elumajades. Mustusega harjutab üks inimene omad õrnemad tundmused  enesest aegamööda nii ära, et tema peaaegu ühtegi mähet ei saa musta ja korratuma elumaja wahel; see on temal ükskõik, kas puhtus wõi mustus igal pool walitseb. Mustusega ühes harjub tema maim ja hing nii tuimaks, et tal ükskõik on kellega tema koos elab ehk kuidas temaga ümber käijakse. Tuimuses harjunud inimeselt  kauwad kõik tema õrnemad ja peenemad tundmused ära, need surewad tema sees, et ta wiimaks ei auust ega häbist ei hooli. Sageli on rahwa suust ütelusi kuulda: „Ega mina saks ei ole, et minul õrnust ja peenikest elukombet tarwis on; talupoeg ei saa saksa moodi puhtalt ja peenelt elada, ega ei wõi ka temalt keegi peeneid eluwiisisi  nõuda. Talupoeg on musta töötegijaks  loodud ja peab ka selle juures must ja tuim olema!" Armas sõber! Saksamoodi meie küll ei saa elada, ega ei tahagi elada, aga et mustus inimese maimu pääle wäga halwasti mõjub, see on Vaidlemata tõsi. Niisama suur mahe kui palama merelisel Lõuna- ja külma merelisel Põhjamaa elaniku wahel on, niisama suur on ka mahe puhtuses ja mustuses asuja inimese wahel. Lõunamaa inimene paneb Põhjamaalase oma elamusega otse imestama, kuna aga Põhjamaalane Lõunamaalasele otse inetu on waadata. Puhtuses asuma inimese hinges elutsewad kõik hellamad ja õrnemad luulelised mõtted, rimas mustuses elaja ikka ja ikka omas tuimuse unes oma eluteed edasi tuigerdab, rahwa oma sõnaga: Kus täna sääl Home, kus õhtu sääl öömaja! Tuimuse walju waiba alla kaduwad kõik õrnad tundmused, kui lilled öö külma ja kange kaste alla; sellepärast tehkem endid kallid kodumaalased puhtusega ja kasinusega sõbraks, siis kaub tuimus kui külm udu kewadise soja päikese paiste ja lahe tuule eest. Ühel elawal rahwal on ühtlasi ka kõik ilm ja elu palju lõbusam ja lahkem, temal laulawad linnud palju lahkemalt ja paistab rõõmu päike palju sojemalt. Jätkem  siis tuimust, armsad Saarlased!  "U. N. Isamaalt. Kuresaarest. Nelipühid on jälle mööda jõudnud ja sellega ka see armsam ja kaunim aeg. Enne neid pühasid on igal ühel suur aruldane asi kui ta metsa ehk kusagile rohelisse läheb. Kõik on tal uudis ja armas. Nüüd algawad maal jälle rasked tööd pääle, mis kõiki neid rõõmusid  südametest palju wähendab ja suise iluduse nagu igapäiseks teeb. Jah, mis senna parata! Pühad läksiwad linnas kui ka maal kaunis lõbusasti,  noorrahivaS jalutas enamasti kõik rohelises, kuS seas ka manad hallpead lulli lõimad. Mõni wanake tundis küll ennast selles rõõmsas looduse Isamaa armastaja ja tema waenlane. 10 Jutustus „Hea küll, poeg," ütles Hoofer. „Tuleb aeg, tuleb nõuu, aga nüüd tule ja puhka oma pitka rändamise wäsimust wälja." Mõlemad läksiwad Hooferi tuppa, kus Priidu meel mõnda oma teekäikudest pidi jutustama, mis ta siin ehk sääl Baierlastest, Prantslastest ja Tiroolitest näinud ja kuulnud,  mis Hoofer suure tähelepanemisega mõlemate kõrwadega kuulas ja iseeneses imeks pani, et Priidu kõik nõnda hoolega mõistnud tähele panna, mis temale tõeste maga tähtjad oliwad. Sest need oliwad niisugused asjad, mis nende ülestõusmist keelda püüdsiwad ja Austria waStu sugugi heaste mõteldud ei olnud. Sellepärast kiitis Hoofer ka Priidut wäga, et ta seda kõik tähele pannud, ja neile nüüd teada oli, et oma ettewõtmist teisel wiisil siiski korda wõiksiwad saata. TÄscl homikul läks Priidu kodu, kus ta kõigeks talweks jäi, nagu mäger oma pesasse, ega pannud Natsist midagist tähele, et see küll wäfimata oma luusimise tööd edasi tegi ja salaja Priidu hoonete ümber hulkus, kust midagi leida lootis, mis oma sõbrade Baierlastele teada oleks wõinud anda. Aga Priidu oli tema kamalust juba tunda saanud, sellepärast hoidis ta tema eest nagu hiir kassi eest, nurka ja pidas kõik oma südame luku taga marjul. Nõnda läks Natsi igakord pitka ninaga jälle tagasi. Sedawiisi läks talwe mööda; niiske lõunatuul  puhus üle mägede, ja linnud hakkasiwad ikka enam ja rõõmsamine laulma. - Aga Priidu oli ühekorraga kodust kadunud nagu tuulest ärapuhutud. Ükski ei teadnud, kuhu ta läinud, ka Natsi mitte, kelle meel nüüd õieti hapu oli, et waenlane tema silmist ärakadunud. Aga siiski armas ta, teda wist Innsbrukki, oma isa juure läinud olewat, ja hakkas ka sinnapoole astuma; arwamine ei olnud teda ka mitte petnud. Priidu oli tõeste sääl, aga hoidis ennast marjul ühe hea sõbra juures, kust ta tihti ööseti wõeras riides, linnas käis, kus teda ka keegi inimene ära ei tunnud. Enamiste käis ta ikka wangihoonete ümber ja tunnistas  neid sääl tundide pitku igatsema pilkega, rääkis wahest ka wahtidega wärawa suus, ega aimanud kellegile, mis ta siin käib. Ühel õhtul juhtus tema timmukat nägema, kes minema sügise tema wastu nii lahke oli olnud ja temale päälegi teeraha kodu minna annud. Ta kargas rõõmu pärast kõrgese üleSse, hakkas tema käewarrest kinni ja hüüdis: „Tere ka, isand timmukas! Kas tunnete Priidut meel, kes oma isat ükskord hulga aja järele Me maatama on tulnud? Tunned ju mind ometigi ja wiid mind isa juure, mis?" „Õnnetu poisike!" hüüdis timmukas haleda häälega „sa ei tea wist meel ühtige, mis su isal ees seisab?" „Kuidas pean ma seda teadma?" kostis Priidu üraehmatadeS. „Olen hilja aja eest alles siia tulnud ja keegi ei tunne mind, kui sina üksi! Kes peaks minu waese poisikesele  ka kedagist rääkima? Aga mis siis on? Ega ometigi paha midagist ei saa sündima?" „Sinu kohta paha küllalt, waene poiss," wastas timmukas. „Aga et sa meel ei tea, siis kuule. Sinu isa pääle on sõjakohus  mõistetud, teda saab mahalastud! Päris tõeste, mitte enam nalja pärast nagu sinuga sündis. Kas sa sest siis tõeste kuulnud ei ole?" „Ei midagist!" kostis Priidu, näust walge kui kriit. „Ei, see ei wõi tõsi olla, isand timmukas! Minu isa pole ju midagist kurja teinud! Ei, ei, sa tahad aga mind muidu ehmatada! Eks ole tõsi? Räägi parem otse wälja, kuidas on." „Tõe asjas ei tee ma millaski nalja, poisike!" ütles timmukas kurwalt, poisi õnnetusest osawõttes. „Ei iialgi, kõik on tõsi, sest seitsmeteistkümnemal homiku wara, on su isal eluõhtu käes!" „Siis mii mind sedamaid tema juure!" hüüdis Priidu ägedaste paludes. „Seda armu näitad sa ometigi meel ühe waese- Tellimisi "Mi ajalehe „ Saarlase" 1891 teise poole aasta Piiale wõetakse igapäew wastu. Hind Saaremaal pooles aastas i r. ja kuus lS kop.