rõõmsamine ja teeb neile head, kellel seda tarwis on. Haridus teeb ka rikkamaks ja kautab mitmelt suured mure kortsud kulmudelt. Saa ka armas Saare rahwas kord seesuguseks  ja jätta see sõna unustuse hõlma „Ju sää! teisi küllalt on," waid tee kõik, mis sa aga iialgi wõid ja oskad, oma kui ka teiste kasuks! C, A l l i k. lasu; km tuul ühel kergete, -vahest kogum känsend riiete läbi -vilistab, kui lumi oma külma katet ta üle lautab, ehk külm -vihma hoog teda läbi leutab nahani, läbi külmetab kondini! Ja, ja, noor härra Rudolf, kes seesuguse kodumaata ja rahuta eluga harjunud  on, kui mina sell korral olin, see teab seda kalliks pidada, missugune armuand -varjan- tuba ja soe -voodi on. Mina -vähemast magasin õnnelikult sell ööl, ehk küll kaua tuuris, enne kui minu ülesergustud  mõtted ja mälestused mind lasksiwad magama jääda. Ka magasi» ma kaua, sest päike paistis juba heredast minu palge pääle, kui ma teisel Ho mikul ärkasin. Ma panin ennast ruttust riidese, pesin ennast, ja koputasin ukse pääle, mida ma -veel ikka lukkus leidsin olewad. Üks tüdruk tegi lahti ja -viis mind alla elutuba. Saal leidsin ma puusse Leena jälle, sest et tema see oli, kes mind majase wastu -võitis, -võite Teie juba anva-u-d olla, noorhärra ta kõrivas istus üks tore -vana mees rohelise küti kuuega. Tema suur habe oli juba pool halliks läinud, aga ta põsed õitscsiwad nii -värskel-, kui ühel noorel mehel, ta silmad lüikisi-vad selgelt, kuni ta minu sisseastumisel tcrawast mu pääle waatis. Tule kord siia, poiss, ütles ta minule. Tule Äge minu ligi, ja maata minu silmist  ning -ras-a suusalt kõige pääle, mis ma suli küsin. MetsahanneS on su nimi ja oled üks mustlase poiss? Ma nötkutafin  Lled sa juba -varastanud? - Ei, Min ma, ning ei taha ka mitte. Ka mäletanud pole sa mitte? küfis ta ja waatis vesisel: ja terawalt minu filmist. Ei, ütlesin ma jälle. Ma ei -valeta ! mitte, sest kes waletab, on üks arg lontrus! i Oiete õöldud, mu poiss, ütles mctsawaht ! oma sügama passihäälega ja koputas sõbra!  kikult minu õla pääle. Kui sa ei maleta, siis oleme hääd sõbrad, ja sa wöid Jumala nimel meie juure jääda. Pead mu koerdepoisiks  saama ja hääd pääwad sull olema, kui saa auus ja tubli oled. Hiljem saab ka meel paremat sinust, ning mahest koguni, kui sa midagi pahandust ei tee, üks õige jahimees. Nüüd söö oma homikust ja pärast  näitan ma sulle sinu tööd kätte. Minu meelepärast oli, mis metsawaht ütles. Olin ma nüüd ometi marju, kaitsmist  ja toidust hääde inimeste juures leidnud!  Ma pidin koeri söötma ja talitsema, püssid puhtad pidama, aidas tööl olema ja meel mõnda teist tegema, nii palju kui mu jõud ulatas. Metsawaht oli hää ja sõbralik minuga, je punane Leena muretses mu eest kui ema. Üksnes mõnikord, kui ta mõistus segane oli, oli mull Vilets. Üleüldse armastas ta mind ja oleks mulle meel enam hääd teinud, kui metsawaht, ta wend, seda sallinud oleks. Aga see pidas mind Lugemaste. Ta ei pea mitte ärae  liitud saama, ütles ta sagedaste oma sõsarale. Lase teda ümber jooksta, kuida ta harjunud on. Kingi ja sukki ei ole temale tarwis. Punane Leena kaebas küll see üle, aga metsawaht tegi oma tahtünst. wääl ilusas kambris ja woodis ei tohtinud mina ka enam magada. Metsawaht andis mulle koera lauda kõrwas ühes ksmbri- I keses moodi. Nõnda ilus ci olnud ta küll ; mitte, kui esimesel ööl, aga soe ja puhas on ta siiski. Nõnda läksiwad paar ansrad . mööda, ma teadsin waewalt, kuidas. Tööd j oli mull küllalt. Siis, sest on nüüd mõni nädal teed, siis rääkis punane Leena kord salaja oma wennaga, ja teisel päewal ütles metsawaht minule, ma peaks ta'ga ühes minema, ta tahta üht reisi teha, ning cwusalt peaks ma ennast pidama. Kui meie tagasi tuleksime, siis tahta tema mind kütipoisiks wasta mõtte, püssi pidada - ma saama ning saapad ja sukad, ka uue rohelise  kuue, ja pööningu kambris peaks ma magama, ja mitte enam koerde juures, ning ülepää pidada mull parem olema, kui tänini kui koerde poisil. Seega olin ma küll rahul, tänasin juba ette ära ja hakkasin teisel homikul punase Leeuaga minema. Pea käisime, pea sõitsime meie, kuni meie minnaks metsamajakesse tulime, kus meie praegu meel elame. Sääl istub ta ja nutab pea kõik päew ja mull on õige häda temaga. Waewalt, et ta mähe sööb ja joob. Ta ei räägi pea sõnagi, ning iga homiku ja õhtu läheb ta ühe mana haua juure, istub sinna paale, nmab ja wäenab käsa. Nüüd tean ma küll, mis teda sinna ajanud on. See on ta menus mälestus.  Kuida mana metsawaht jutustas, saab ehk üks kakskümmendwiis aastad olema, et ta surma leidis, ning saal ivõib ihaldus, meel kord tema haua paal palwetada, elawamalt  ta südames ärkanud olla, km muidu. Noh, ma tahan truuist ta juures olla ja temale lindusi püüda ja süüa keeta, nii hääst kui ma wõin. Ikka ei jää ta ometi siia. Ning üks õige hää, tubli naine on ta kõige juures ometi, kui ka natuke otseke, kmda sõidud saab. (Järg tuleb.) Isamaalt. Kurcsaarest. Seletuseks sisse saadetud. Auustud Walguse toimetaja! Kui Kella Jüri krimpsu krampsu kraami koorm kraami kukkus, uis õhkas ta pisar-silmil: Seda ma otsisin Juudiga Lääne maale, nüüd olen igcuvest lõngas! Nõnda pean ka mina pisar-silmil hüüdma: Seda ma otsisin „Walgusega" sõnu wahetama, nüüd olen igawest laimatud! Aga waatame, ehk saab selle koorma alt meel wabaks. „Loll," „jultunud," „eba Eestlane," „Baltlaste kannupoiss" on nimed, mida „Walgus" mulle annab, ööldakse et kõik head asja kolm on, siin on aga juba neli nime, see on sus iseenesest mõista: meel parem kui hea. Aga asja juure. Kohe hakatuses hakab „WalguS" oma hoopis! tuule sisse pillama, selle asemel, et ta neid minu pääle langeda laseks. Minu kirja hakatuses  seisis ju, et see sissesaadetud oli, millega lehe wäljaandjal tegemist pole, sääl oleks siis pidand wastus minule, aga mitte „Saare paruni" n>Zi „SaSsi" lehele olema. „Häbita katseks" nimetab  WalguS minu ütlemist, et tema Naljamardi laulu: „Nüüd pange hüüdma palunud," jne. Lutteruse kiriku-laulust, „Nüüd tehke kõrgeks wära- ivad" sne. äraWäSnutai.ud on, „et Sassi lehe wihatud  „Walgusele" sarnast süüd leida, nagu „Balu isandad" soowiksiwad." Ei, kallis „Wa!gus,„ keegi „Balti-isand" ega Eesli mess ei otsiks „Valgusele"  sarnast süüd, kui ta ise selleks asja poleks annud! Pangu keegi need salmid kõrwu ja waatku kas nad nutte silma torkawad ei ole. Ei ole see ka esimene laul, maid neid leiaks meel mõned, nagu näituseks mööda laind aastal, kus esmalt „kuratitest, katuse kiividest, wõitleja Wormsi minemisest"  räegitaksc, mille juure jälle üks salm on lisatud, mis wäga ühe laulu sarnane on. Mida iga laps tunneb; waatku ise järele, kes soomib. Saarlane ei ole mitte nii „loll" et ta !eda ci teaks, ci sõnad ja mõtted, salmid ja kirjad sünnitawad,  miite aga riimus ehk wiis," ta teab ka seda, et üks laul miite teise sarnatseks ei wõi minna, kui seda mitte meelega sckS ci tehta' „Kristuse waslaue mõttetarkuS" ajamad mind nii „ju!tunud kombel" pühast-kirjas! räekima, et igawesel elusönal haisu ütlen olemat. Kallis „Walgus," kas Teie meelega ei taha mõista, ehk kas Teie iialge kuulnud pole ütlemad: tal on mähe seda haisu juures, ehk, tal ei ole haisugi sest asjast, tähendab: et ta sest wõetud, ehk mitte wõetud pole; ehk, wõtame seda sõna täht tähelt nagu ma ütlesin: „et sellel Lutteri kirikulaulul  ometi natuke Pühakirja haisu juures on;" millega tahate Teie siis tõendada ci igawesel elusõnal mitte haisu pole? see on: mitte seesugust haisu, mida ihuliku ninaga tuntakse, waid hinge ja maimu kosutawad haisu. Kuuni teil wõimalik  pole tõsist tunnistust tuua, et elusõnal sarnast  maimu kosutama! haisu ei ole, palun Teid seda „jultunud" cdeSpidise aja xääle tallele panna. Mis puutub „orjuS, kõrge rent, määramata maade hinnad" meite laulu waiclusese? „Wa!elik kirja mõistmine" ajamai „Saare Saksa" jampnma ja sellest see tulemat et ta ei näe ega kuule, jne. et just need inimesed, kelledele sadande kaupa Sakslaste armsad reegewärsjisi.-pähe tüübiti (tüübiti?  kas käega, nagu heinu kotti, wõi nuiaga, nagu kavStsid keha sisse?) just nüüd need inimesed  on „kcs öösel naabri aidas '.viljapuud riku:- wad." Kallis "Walgus," oleks nad neid „tuubitud reegewärSsisi" meeles ja südames pidanud, siis põieks nad iial naabrile paha tegemisest rõõmu tunnud; inina olen ka mitmed „reegemcirösid pähe tuupinud," aga ühegi seest pole ma juhatust paha tao pääie leidnud, küll aga selle wastupsolist. „BaltlaLte hariduse ja ritmuste mõjult tulewad kõik kurjad teud, rahma maata jätmisest tekkiwad hobuse margad ja röömlid kuulsas Baüias, kuna pühal Wcnemaal, mida Baltia isandad rahwale laidawad, ka waesegi mtsikute keskel hobuse  märgus ja aidalõhkumine kuulmata ja tundmata  asjad on. Wäga rõõmustan? kuulda, kui pühal Wenemaal nimetatud teud kuulmata ja tundmata asjad on, ja mõin ma ainult soowida et ka „Baltias" nii oleks. Kosutama walguse selguse waStu ma iial ci paiweta, sest maigus on ivägcwa Looja kallis armu-anne, aga teada on ka, et kõrwetam ehk külm walgus midagi ci kosuta. „Walgusel", kui tast kasu peab olema, olgu paras soojus ja kosutaw  kaste kaasaö! „Walguse" nõu järel ei hakka ma mitte oma „maStu rindu lööma" ja „meeit parandama," selle karmis on mull püha-kiri ja südame-tunnistus.  „Walguse" kiitust ei hakka ma iial igatsema, niisama mähe kardan ma ta laimdusi ja sõimunimesid;  ma ei hakka ka enam edespidi „Walguseie"  wastama, sest see oleks nii sama nagu kange tuulele võida: miks sa nii waljust puhud. Ma ei oleks ka sell korral waStanud, aga siis oleks ma ennast ~lolliks" teinud, kes kord räegib, aga teist kord enam ei julge suud lahti teha. Tahab „WalguS" wecl teisi sõimu nimest juure lisada see on ju tema asi, ma ootan külma merega mis tuleb, ilma et see mind palamaks ajaks nagu mu esimine kiri näitab „Walgusega" teinud olewat. Lõppeks ütlen ma nagu Jndianlane: Ma olen rääkinud. —d. — JS 12, Saarlane. ILV3.