nud; . . . Aga kuidas tuli tema siia? See ei olnud ju sugugi wöimalik! Tema üritatud meeled kujutasiwad temale üht wiirastust ette. Ära unustamata noore põlwe armuke oli maailma mere ja tuhande pennikoorma läbi temast lahutatud, ja ometi kas see ei olnud tema sale kõrge kuju, mis läbi pimeduse ikka ligemale tema poole sammus. „ Georg!" kordas mõrras ja järgmisel silmapilgul hingas ta tema rinna najal. Ei, see ei olnud silma moondamine! . . . tema hoidis kalliste armastatud naist oma kätte wahel, kelle päälc ta igal ajal ja ka sell tunnil mõtelnud oli. Kõige tema wiletsuse sees oli mõte tema palawalt armastatud pruudi päüle teda toetanud ja temale julgust annud ka seda kõige raskemat kannatada. „Anni! Oled sina see tõesti?! Oh minu Jumal, see on liig! ..." ja tugcw kindel mees, kellele 12 aastane wangi põli midagi teinud, mürises kõigest kehast ja waaruS kui joobnud. „Jah mina olen see," wastas naisterühmas  ja õnnelik naeratamine mängis tema näo pääl. Juba aaSta päewad hulgun ma Lääne-AmeerikaS sind otsides ümber ja ma ei oleks mitte enne rahule jäänud, kuni ma sind leidnud oleksin." Ta surus ennast tugewasti tema rinna wastu. Elbah ei wõinud liigutuse pärast sõnagi rääkida. Tema hoidis oma armastatud Annist kõwsSti kinni, nagu kardaks ta, et keegi teda jälle temalt ära kiskuda wõiks. »Nüüd olen mina igaweSti sinu Georg!" sosistas Anni. „OH, mina ei wõinud ju mitte aimatagi, et Hans nõnda tige ja karval oli. Tema jättis mind selle arwamise sisse, et sina tõesti süüdlane oled ja mu süda pooris ennast mürisedes oma wenna mõrtsukast ära. Nüüd oli temal wiletsal hõlpus asi wõitu saada. Tema teadis, et mina teda mitte ei armastanud; aga ta tahtis mind siisgi omale saada. Tema nõudis ainult seda, et ma sind pidin ära unustama ja sulle kirjutama, et sinu kuritöö meid igawesti lahutab ja et ma ei pidanud ialgi enam sinu käest üht kirja oma näppu wahelc wõtma. Nii sai ta mind oma wõrku ja pidas mind sääl täies pimeduses, kuni sinu äraootmata tagasitulek korraga minu silmad lahti kiskus." „Ja kuidas oled sa tema käest ära pääsnud, sest tema püüdis sind ju ikka meel kõigest mäest omale pidada?" „Tema on juba ammugi oma raske süü nuhtlust saanud," ütles Anni tasakesti. Teisel homikul pärast sinu lahkumist tõmbafiwad  kala mehed tema surnu keha järwest wälja." Georg waikis ühe silma pilgu sügamas mõttes, siis ütles ta walju naeratamisega: „Wist arwati, et ma oma wenda ka olen ära tapnud?" Anni nikutas tõendamiseks pead. „Ja sina, Anni, sina ei wõta mitte osa neist jõledatest arwamistest minu kohta? Sina oled see ainuke, kes mind usub?" Anni waatis täis usaldust tema silmi ja ütles: „KaS ma ei uskunud kohe sinu sõnu, kui sa Hansu ette astusid ja temale tunnistasid, et mitte sina, maid tema süüdlane  olla. Mina nägin kuidas Hans ära kahwatas, kuidas tõe wõimus teda kõrkjat wintsutaS, ja ma teadsin, et sinu suust meel ialgi malet ei tulnud." „OH kuidas tänan mina sind sinu põhja- tuma usalduse eest, sina teed sellega kõik, sina teed sellega paljude aastade piina jälle heaks." Nüüd jutustas Anni kõik, mis tema sellest tunnist saadik läbi elanud oli, kus nad wiimast korda koos oliwad. Kuidas tema kindlusega oma mehele seletanud oli, et neid nüüd sellest silma pilgust saadik sügaw lõhe lahutab, ja kuidas tema kindlaks jäänud kõige oma mehe palawate palwete wastu, kuidas Hans siis mccltäraheiteS majast wälja jooksnud ja mitte enam elusalt tagasi tulnud. „Mina ci kahetse küll mitte oma malibust," lisas Anni tasase häälega juure ja tema mürises praegus meel selle hirmsa tunni pääle mõteldes, „aga meie tahame tema õnnetumale andeks anda, tema on oma raske süü eest teenitud nuhtlust saanud ehk see küll hilja tuli." „Jah meie tahame temale andeks anda," kinnitas ka Georg sügawasti liigutatult. „Tõe wõimus on teda ära rusunud," algas Anni uuesti. „Ja nüüd ei wõinud ma mitte enne rayul olla ega puhkada, mina pidin sind leidma, et sinul ütelda, et meie elu nüüd igaweSti ühendatud on ja et minul ühtegi teist soowi ei ole kui sinu südame haaivu parandada, mis elu sulle löönud. „OH minu ainus armastatud, kallis Anni," hõiskas Georg ja surus teda kõwaSti oma rinna waStu. Aga kust wõtfid sa seda julgust, kuni siia maailma nurka minu järele tulla ja mind siit üles otsida?" .Selle julgusega, mida õige ja kindel armastus annab, olen ma kõige hädaohtudele wastu panna jõudnud," wastaS tema naeratades.  „Sina ütlesid sell õhtul, et sa õhtu Kõne. mida EeSti-Seltsi aasta päcwal, 2. Detsembril, herra Undrih pidas. Silmade keel. Keeletu on sa siiski kõneleb. Mis see on? Silm on sündides ju täielik ja kaswab mahe. Ta on wäikene saladust täis riist, tähtsam weder meie keha kunstlikus masina märgis. Kõige ilusam koht meie keha täielikumast jõust, peast. Missugune ime-jõud walitscb temas! Missugune ilu hiilgab sääl sees! Meie katsume, maitseme ja haistame puudutamise läbi, silmal polo seda tarwis, ta tungib läbi ruumi, ilma kehaliku puudutamiseta. Temas kujutab ennast sisemine ja wälimine ilm. Silmaga wõid sa inimest nähja, silmast tema sisemist  olekut tunda; mitte nagu kasupüüdjad maitsmine  ja kuulmine, mis ainult wastu wõtawad, ci, silm wõtab ja annab ühtlasi! Sellepärast on silmal suur mõju meie waimn elu kohta ja põhjuseta pole silm kõige teaduse märk, millega ka kõige Kõrgemat tühendakse, kelle silm kõik läbi näeb, paksemast pimedusest läbi tungib ja kõrgemast taewast ja mere sllgawusest läbi ulatab. paistab meile arusaamata, salaja hingeelu silma. Ilma silmita on meile teise inimese pale jäud mõistmata hirogliisid, marju jooned eluta ja wärwita  pildis, üksnes silm awab meile nende täie arusaamise. Tahame pale ilu mõõta, waadame silmadesse. Wälimine wõib mõnelegi külm ja kange olla, maata silmadesse, sääl loitab mülkani tuli, nagu Ätna mäe lumega kaetud harja all. Nagu hiilgaw lahti puhkew roos, mis koidu kastes läigib. on nciu süüta waga silm. Nagu tecmandi kiivi, mis päikese walguse jõgesid wikcrkaari wärwil wälja saadab, särab ta õnnes. Mis ime, kui silm mõjub ja neiu pilk kui wälgu tuli noore mehe südamesse langeb. Kui keegi räägib: Püüame ta silmadesse maadata, mitte suu päälc! MikSpärast? Sellepärast, et üks keel olcinas on, mida ei kuulda ja siisgi mõistetakse, kuskilgi ei kirjutata ja igal pool loetakse, seaduste läbi teda ei kinnitata, gramatikat temal ei ole ja saad siiski ikka õieti räägitud: See on silmade keel. Kõne keel wõib olla kurja katteks, walelik, silmakirjaks paljalt, aga silmade oma ei ole seda mitte. Ta on nii loomulik, et teda igaüks mõistab, nii lihtsa, et teda weel keegi inimene ei ole õppima pidanud. Juba rinna laps kätkis mõistab teda, kelle kõriva weel ükski hääle laene kõnekõlawast merest ei ole puutunud. Silma keel on tõesti päris ilma keel, ainus wõimalik ilma keel, niida igaüks mõistab. Kui küsime, kuidas keegi wälja näitab, siis ei tähenda see muud kui seda: missugust  inimest awaldawad teda tema silmad? „See mees on lahke ja tasane" tähendab kõige päält: tema silmadest on nähja, et ta hing rõõmsas ehk tusases olekus on. Sisemist inimest ci püüa meie mitte ära tunda tema kujust ja suurusest, tema pale olekust ehk keha kaswust, maid tema silmadest. Kust see tuleb? Mitte silmade hiilgus, ka mitte silmade liikumine ci ole, mis meid oma poole tõmbab, maid hing, mis silmades särab. Silmad on meie hinge laadi (karakteri) truuim peegel. Kui clawalt ja tõsiselt kuulutab waga silm Jumala kartust! Waata aga õiglase ja waga silma, kui ta rõõmu läikeS end taewa poole pöörab ja waata tuhmi, rahuta kurjategija  silma, kui südame tunnistus kurjad teud temale waimu ette kutsub. Kas wõib süüdlane kohtumõistja nuruvat, karistawat pilku wälja kanda? Mis kurjategija tuhandel kawalal keelel salata püüab, seda tunnistab tema silm üles, kui ta oma tapetud ohwri juure wiiakse. Laulik ütleb: , lisb ' il Missugune meie hing, ilus wõi inetu, seda wõime silmast naha. Missugust tähtsust ka keegi enesele näu ja jume läbi anda katsugu, missugust toredust ta ka maailina ees kandku, missugust seisu ta enesele andku ja kuida wiifi ta ka sisemist tühjust -valimiste ehetega peita püüdku, ei kõik aita midagi! tähtsaks ei pea teda keegi, kui silmadest kõrgem, auusam loomus ja kaunim wooruslikmn maim ei paista. Otsaesine olgu kõrge ja ilus, tark ja mõtle-rikas on mees üksnes targa, mõtte-rikka silma läbi. Olgu nägu kuigi waikne ja rahulik, tõsine hinge rahu saab ainult silma läbi tõeks tunnistatud. Inimene wõib ennast wägiwaldselt naerule sundida, aga kunstlikult kokku tõmmatud huuled ja magushapu nägu jääwad ainult krimpsutamiseks,  sest et silm ei luba, sest hing ei naerata sääl juures mitte silmadest. Kui aga hing ühes naeratab, siis on naeratus kui päikese läik, mis üle lille aasa libiseb. Hinges elaw, tegem jõud ehk jõuetus, tema tõsidus ehk kergcmeel, tema kindlus ehk kergus, tema teramus ehk nüridus, tema mõtlemise selgus ehk segadus, armastus, millest ta täidetud on ehk jäe külmus, milles ta hangunud, tema rõõm headusest ja wooruseft, ehk tema kurjus ja toorus, iludus ehk inetus, hea kui kuri, tema kõrgus ehk madalus: Kus ilmub see kõik selgemalt kui silmades? Õppigu plika enesele kui osawaSti peegli ees kätte, kuidas silmi üles lüüa, kuidas huuled mahedale  naerule seada, terawamalt ja kauemalt silmi waadateZ paistab meile ometi tema hinge tühjus ja südame külmus kätte. Ka inimese tahtmise jõud paistab silmadest wälja. Olgu haritud ehk harimata inimene, seda ta teab kohe, kas kellegi 52, Saarlane, 1890,