saadik weel wäga wähe on tehtud. See on kurttummade aitamine tõe walgusele.  Eks need waesed ja õnnetumad ei ole oma usu ja Jumala tundmise poolest weel suurcmasgi pimeduses kui paganad? Nende õnnetu lugu on ckcil küll igal ühel tuntud. EkS nende õnnetus ei hüüa meie poole: „Tule alla ja aita meid!" Ja kui sigimise armastus neid ei aita, siis jäewad nad oma pimeduse sisse ja nende lugu on mitmesgi asjas weel palju pahem kui waestel paganatel. Nemad on need, keda Kristus oma „wähematckS wendadeks" nimetab ja kelledele ohwerdud andide pääle ta nõnda waatab, nagu oleksiwad need tema enesele antud, kui ta ütleb: Matt. 25, 40 „Tõest mina ütlen teile, mis teie ial olete teinud ühele mu wähemate wendade seast, seda olete teie mulle teinud." Ja tema ei taha ühtegi head tegu nende heaks, kui see peaks ka paljalt üks karika täis külma wett olema, mitte ilma tasumata  jätta. Mis läbi wõime siis neile abiks olla ja neid nende pimedusest päästa? Ei ühegi muu asja, kui ainult kooliõppuse läbi. Need koolid aga, mis meil praeguS siin Saaremaal on, ei wõi seda ülesannet mitte täita, maid nendel peawad omad koolid olema, see on: niisugused koolid, kus koolitajad nende õpetamist mõistawad. Seesugusid koolisid ei ole aga meil Saaremaal  tänini mitte olnud ja sellepärast on ka meie kurttummad paraku peaaegu kõik ilma koolimata oma pimeduse sisse jäänud. Üks ainus seesugune meie keeleline kurttummade  kool on, see on Wändras Pärnumaal.  See ei wõi aga ruumi puuduse pärast mitte kõiki meie rahwa kurttummasid wastu wõtta. Ja kai sääl ka, nagu esiotsa,  ruumipuudus wastu wõtmist ei takistaks,  siisgi ei wõiks Saarlased mitte kõik ome õnnetumaid kurttummasid lapsi senna saata, sest nii pitka tee taha on ilm wõimata neile kodust teiwa kott seltsi panna ja ilma selleta läheb jälle raha maks Saarlase jõu kohta lnaks. Saaremaal  arwatakfe prasgus umbes 60 kurttumma  olewat ja ainult 2 neist on Wändras koolis käinud. Eks see tunnista,  et Wändra kurttummade kooli poolest küll Saaremaa kurttummad enamisti  kõik oma õnnetuse ja waimupuuduse sisse jäewad. Seda häda ära tundes, on nüüd nõuuks woctud siia meie Saarele üht kurttummade kooli asutada. Ilma rahata on see aga wõimata. Kapitaali sellel koolil ei ole ja kooli raha, nnS lapsed maksawad, ei jäksa ka seda kooli mitte ülewel pidada. Kust peab nüüd seks raha saama? Siin peab, kui see asi peab edasi minema, lige mise armaStuS appi tulema, muidu peawad nad, nagu ülewel nimetud, oma õnnetuse ja waimu-pimeduse sisse jääma. Noh, on see asi ligemise armastuse pääle põhjendatud, siis ei seisa ta mitte liiwa pääl. Armastus ühises meeles on maa pääl suuri asju teinud ja teeb meelgi. „Armastus", ütleb ap. Paulus 1. Korint. 13, 8 „ei wäsi ial ära." Sellepärast niikaua kui meil ühe asja wastu armastust on, niikaua seisawad ka meie käed ja südamed tema wastu lahti. Et seda üliwäga tarwilist asja edendada, on Kuresaares mõningad kokku astunud ja soowiksiwad tulewal suwil näitemüüki  ehk basaari selle kooli heaks teha, millest nemad oma kaaswcndi ja õdesid ka paluwad lahkesti osa wõtta, niihästi asjade andmises kui ka uaitemüügi  päewal äraostmises. NaiSterahwa poolt loodame iseäranis asjade «valmistamises  oma ettewöttele toetust. Nemad on seesuguses asjas palju osawamad ja wöiwad meile mitmesugusid näpu töösid seks ajaks walmiStada, aga meesterahwa poolt jälle asjade äraostmises, sest neil on ennem raha kopik. Kõik, kelle nimed siin all, on malmis näitemüügiks tänuga asju wastu wõtma. Armastage ome õnnetumaid wendi ja õdesid ei mitte üksipäinis sõnaga, waid teuga ja tõega! Kuresaares wõtawad andisi waStu: pr. M. Tilk, neiu A. UljaS ja hrd. Hugo Goritz, M. Paju, J. Awik, küster  J. Etruk, C. Allik, C. Grönberg, Joh. Kingissepp ja W. Rosenbaum. Kerlal hr. kaupmees J. Saulin. Walljalgas hrd. küster J. Paas ja Wana-Lõwe walla kirjutaja C. Leppart. Johan Mickau Tahulas. Kuresa ares, 20. Januari-kuu p. 1893. nende poole, kellede nägudest kohe näha mõis, et need wend ja õde oliwad. Heledate hääldega terwitasiwad nad juba eemalt wanemid ja ruttasiwad siis, et rõõmsa terwitamisele meel musu ja käe laksu anda. Kuhu juba nõnda wara, Rudolf? MsiS graf Wilhelm oma Litswa poja käest, kes püss ja jahitask selgas ja truu koer körwas, tema juure aõtuS. Oled sa juba oma töödega malmis, poiss? Sa tead, ma ei armaSta seda mitte, et himmude järele tehakse, enne kui kohus taieste täidetud on. Ja mina ei oleks tõeste mitte sinu silmade ette astunud, armas isa, kui mu südame-tunnistus selle poolest poleks rahus olnud, Vastas Rudolf naerateS. Minu hea õpetaja, herra Dönhof, on mind täna iseäralise kiitusega äralasknud, ning siis mõtlesin mina, et isa seda ei keela, kui ma metsa lähen, et mõned tedred ja jänesed  laika. Eks ole tõsi, isake, sa lubad seda? Kellu neljast saadik olen ma töölaual istunud ning seepärast eks ole . . . Graf Wilhelm nõtkutas jahates ja naerates  peaga. Jookse pääle, poiss, ütles ta, aga ole püssiga ettcwaatkk, kuuled sa? Ara lase tähelpanemata õhu sisse. Mõnikord käiwad inimesed kõige keelmists wastu metsas, ja sellepärast on tarwis, et sa haüsii ettewaatlik oled. Ja mina, isa? küsis Mathilde, kas ms ei wöiks natuke Rudolfiga ühes minna? Üksnes kuni metsa aere, kus hirwcd söödetakse! Ma rõõmustan ennast igakord wäga, tui ma need ilusad saled loomad näen, kes oma kenade silmadega nii wagaselt  N»der maatwad. EA ole tõsi, isake. ma wõin seltsi minna? Ema on mulle juba seda lubanud. Noh, siis mine! Ära jää aga kauaks ära! wastas gras. Ema ja mina tahame siin su tagasi tulekud ootada. Enne kui üks tund mööda on, olen ma jälle tagasi, ütles Mathilde rõõmsaste ja ruttas kergede sammudega wennaga ära, nii kergelt ja ilusalt, kui need saled hirwed, keda ta wäga armastas ja imestles. Rõõmuga waatsiwad mammad enda laste järele, kuuni nad rohelise metsa marju kadusiwad. Üks tubli poiss on Rudolf, ja üks armas, sõbralik tüdruk, meite Mathilde! ütles gras oma abikaasale. Tõeste, Jumal on meid nende lastega rikkalt õnnistanud, nii rikkalikult, et meie teda see eest küllalt tänada ei wõi! Tõeste, armas mees, wastas grafina. Jumal näeb minu südamese, ja tunneb kõigcwähemad liikumist sääl sees tema teab kui tänulik üks õnnelikema ta wastu on. Ja siiski, Wilhelm, Rudolf teeb mulle palju muret; minu meelest näitab, kui ei oleks ta mitte enam nii tugen? ja õitswa, kui miucwal aastal, ning siis kohkun ma mõni kord selle mõtte juures, et ta haigeks jääda ehk koguni . . . - Oh ei mitte, ei mitte, armas Anna! ütles gras ruttust oma abikaasa juttu sekka ja surus süd imelikult ning trööstides ta kät. Sa petad ennast tõeste ise ning waewad ennast asjata. Rudolf pole iial õitswam ja tugcwam olnud, kui just praegu. Kas sa ei näinud, kui selgelt ja heledast tema silmad wülkusiwad, kui ma temale jahi tarwis luba andsin? Seda küll, wastas Anna. See on tõsi, ma olen wahest wäga kartlik, aga kui ma näen, kui kõmast sa seda waest poissi tööle sunnid, kui ma näen, et ta neli, wiis tundi raamatuke kallal õpib, siis ei wõi ma sest mõttest lahti saada, et nii palju istumine wiimaks kindlamat termist lõpetama peab. Ja siiski armas mees, temale ei ole seda jo tarwis. Ta on meile ainus poeg, ning meie oleme rikkad, mikspärast  nüüd ..." Pea kinni, armas Anna, ütles jälle gras oma abikaasa juttu wahele ja müristas  tõsiselt pääd. Sa tead küll, et meie koguni rikkad ei ole; sa ei wõi ometi unustanud olla, mis ma sulle jutustasin, kui ma sind kosisin. Sa tead, et ma mitte peremees, maid aga Lichtensteini grafkonna mõisade walitseja olen, et ma iga silmapilk  malmis pean olema ootmas, kus selle tõsise ja ainsa omaniku tagasitulek mind sundida wõib, lossi maha-jätta ja kõik ära anda, mis ilma silmis kui mmu omadus on. Ei, armas Anna, meie pole mitte rikkad, olgu siis armastusest teine teise wastu, ning seepärast tahan ma kindlast ja tõega, et Rudolf üht tublid tundmiste marandust korjab, et ta abita ilmas ei seisa, kui Issand kord ülewel ütleb: Pea, siit saadik ja mitte kaugemale! Ole nüüd Rudolfi pärast rahul, Anna! Ta õpib häämeelega; raamatud  on jo tema rõõm, mitte koormaks temale, ning härra Dönhos on mulle mõne päewa eest meel öölnud, et tema Rudolfil palju enam tagasi hoidma kui sundima peab. Jäta temale ta tahtmist! Pole temal kord need korjatud tundmist tarwis hää küll, seda parem; raskuseks ei ole nad temale mitte. (Järg tuleb. Isamaalt. Kuresaarest. Kuida igaüks kuulutusest näeb, saamad Kaarma lauljad meile kaks laulu kontserti andma ja see on 7. Webruaril. Esimine waimulik kirikus, kunas ilmalik õhtu karskuse seltsi ruumides on. Et nad meie linnalastele meel üsna tundmata on, sellepärast peame igale ühele nende laulu täiesti kiitma ja sooivima, et neist mõlemist kontsertidest igaüks rõõmuga wõib osawõtta,  kellel see wähegi wõimalik saab olema. Saarlane, 1893. N 5