Saarlane sl° 43. Teisipäewal, 23. Oktobril 1890. VII. aastakäik. „S«5-a.re<s-No" maksab: Ilmub igal koisipäö»V«»r. Kuresaares nr. I?. maksab A kop. „ --S-- UU Altüldiüe Pilitik» ajileht maa- ja lianarahmale UW Hinga rahus! Nõnda ütleb wist igaüks, kes oma lahkund sõbra wõi sugulase haua juurest ära tuleb. See on weel see armsam soow, mida lahkunule jumalaga jätmiseks ütelda wõib! Hinga rahus! üteldakse alamale kui ka ülemale, wäikse kui ka suurele. Igal ühel on ju omad sugulased ja tuttawad, kes teda taga leinama jääwad, sellepärast on ka neid, kes seda soowi soojast südamest ütelda wõiwad. Sureb üks ilma miskit tähtsuseta inimene ära, teda maetakse maha ja üksi need, kellega tema koos oli elanud, jääwad teda leinama; aga kui üks niisugune mees sureb, kes kõige oma sugu rahwale siin kallis oli ja kes rahwa põllul midagi tähtsat omal eluajal oli teinud, seda leinab siis kõik tema sugu rahwaS, kes küll teda oma silmaga ehk näinudki ei olnud, ega ka rääkinud; sellele hüüab kõik rahwas siis: „Hinga rahus!" Ja see tuleb tõesti sojast südametest. Niisugust tähtsaid mehi leiame meie iga sugu rahwa seast. Ka meie Eesti rahwa seas on niisugust mehi, kellest juba nii mitmed mulla põues puhkawad ja kelledele kõik Eesti rahwas „hinga rahus!" järele hüüawad. Kes need lahkunud tähtsad Eesti pojad on olnud, ei ole mull siin praegus tarwis kõiki nimetada, mida ju iga Eestlane isegi teab, waid ma tahtsin siin ühest hilja aegu hauda pandud waprast Eesti pojast midagi kõneleda, kelle haua ääres, kui ka kõige Eesti rahwa suust, kaugelt ja ligidalt see sõna kuuldumale tuli: „h in g a rahus!"  See on meile tuttaw vr. M. Weske, keda Kasanis maetud sai. Tema polnud aga mitte säält päralt, aga surm ci anna ju mitte nii kaua aega, künni kõik oma kodumaale jõuawad, et neid siis omakste kõrwa puhkama pandakse, waid kui on kellegi eluküünal lõppend, olgu siis maal wõi merel, kaugel ehk ligidal, senna ta siis jääb. On mõnel rohkest -varandust ja rikkust järele jäänud, siis saab wahest küll tema ihu kaugemalt ära toodud ja oma kodumaa mulda pandud, aga kui seda ei ole, siis jääb ta senna, kus ta suri. Ka meie armastatud sugu -vennal, M. Weskel ei olnud mitte nii palju rikkust järele jäänud, et tema omaksed oleksiwad teda oma kodumaale kunda lasknud, aga selle asemel ärkas kõige Eesti rahwa seas see ilus mõte, raha korjata ja teda säält kaugelt wõerast mullast ära tuua ning kodumaale  oma sugu rahwa pinnale hingama panna. Nüüd on juba ka nõnda palju raha kokku tulnud, et teda tuua -võib, aga üks wäga halb asi on senna juure nüüd asunud, mis iga auusa sugu rahwa südameid  lõhestama ajab. Künni siiamaale läks kõik rahulikult, et armas oli kuulda; aga nüüd, kuida igal nädalal mõnest Eesti ajalehest loeme, on mõned selles korjamises tülisse läinud. See paistab nii wälja nagu oleks mõni seda korjatud raha oma kasuks tahtnud pruukida, mis aga sugugi wist tõsi ei ole ega uskuda ei wõi. Igal nädalal on suured pitkad tüli kirjad ajalehtedes, nimelt „Wirmalises" ja „Walguses",  kunas wahest ka M. Weske nimi ! säält mitu korda wälja paistab. See on I tõesti kurb asi, et nüüd ühe armastuse töö > juures tüli tõuseb, mida kõige rahwale kuulutakse. Meie EeSti rahwa seast paistab ikka weel rumaluse pilwcsi, ehk selle kautamiseks küll palju tööd tehtud on ja meelgi saab, aga ei taha naljalt kaduda. „Arge riielge!" ütleb M. WeSke ise, ühes omas kirjas, aga seda ei taha mõned mitte tähele panna. See sõna on ju tõesti ühest soojast südamest ! ööldud, mis nüüd igale ühele armas ja kallis peaks olema, mida ka peetud peaks saama. Kui see ära lahkunud nüüd ise peaks hauast wälja saama ja oma kõrwaga seda nägelemist kuulama, mis ta küll peaks siis ütlema?! Ma arwan, et walu pisarad saaksiwad tema palet katma! temal, kes meie rahwast ometi armastas ja selle põllul töötas. See oleks palju parem olnud, kui keegi selle äratoomise pääle ei oleks mõtlema hakkanud, waid parem senna tema hauale ühe ilusa mälestusi lasknud walmista, sest kuhu jääb see sõna nüüd: „hsinga rahus!" Juhtumine Michigani järwe pääl. Ikka hirmsamaks ja koledamaks läks tulemäng, mis kaugelt ümber ringi udu punaseks wärwis. Kisa, hulumine ja ägamine  jäi aega mööda ikka waiksemaks. Ühe weerand tunni järele ei kuulnud nad laua pääl muud midagi kui laenete sulisemist ja tule raksumist. KaS nad oliwad siis ainu üksi ära päästetud?  Nii näis see küll olewat. Rihter hüüdis paar korda kõigest jõust nii palju kui ta suutis, kas keegi sääl ligidal on? Aga Lhtgi waStust ei tulnud sest märjast hauast, mis nii palju alla neelanud oli ...! Aeg wcniS pitkamisi mööda. WöiS juba kellu üksteistkümne aeg ööse olla ja ikka weel möllas tuli edasi. See wõiS weel kaua tüürida, kuni kõik need puutükid tule leekidest ära söödud saiwad. See oli neile ikka meel troostiks. Nende ainukene pääs«ise  lootus näis selle pääl seiswat, et kaugele paistaw tulekuma mõnda laewa juure kutsub. Wefi oli külm ja õhk kare. Näha osi, et õrn naisterühmas seda mitte wäga kaua wälja pidama ei saa. Tema liikmed tarretasiwad aeg ajalt ja tema õrn kiha jäi külma ja märja pärast roidunuks. See oli hakatuses juba Rihtcri kartus, kes kaastundlikult  oma waese kannataja seltsilise pääle waatas ja omast raskusest palju wähem hoolis, kui see muidu sündinud oleks. Nemad ei tunnud üksteist koguni mitte. Tema oli keskmise ruumi reisija olnud, kuna neiu selle wastu naisterahwa kajüütis wiibis. Laewa püül ei olnud nad selle nelja päewa sees mitte enne kokku juhtunud. Noormees armas siiSgi kohaseks temale teada anda, kes ta päästja on ja tegi seda lühikeste sõnadega. Neiu sosistas selle pääle külmast wärisewal häälel, et tema nimi Saara Plandsort on ja et ta üheksateistkümmend  aastat mana ning ühe rika Tshikaago linna põllutöö riistade wabriku omaniku tütar on. Tema olla Puhwalos sugulaste juures wõersil olnud ja tahtnud nüüd Lewiathaniga koju reisida. Siis palus ta nöörimeest silma meega, kui see peaks olema, et ta ära sureb ja noormees eluse jääb, et ta siis tema wanematele tema surma sõnumid kätte müks. Seda lubas Rihter liigutud südamega ja püüdis teda surma mõtetest ära pöörda ning uut lootust tema sees äratada. Saara jäi siisgi ikka nõdremaks  ja ka tema ise hakkas kangeksjäämist omas liikmetes tundma, mis kaua külmas mees olemine sünnitas. Kas nad pidiwad siis mõlemad siin surema, mõlemad nii noorelt sügawasse mee woogudesse teadmatalt kaduma? Põlema laewa tükid ujusiwad neist mööda ja ükskord ka ühe mehe surnu kiha, mida ujumise wöö wee pääl pidas. Wist oliwad mitu tükki temast kinni hakkanud, nõnda et ta waene kõige oma ujumise wööga ära uppus. Nad pöörsiwad haleduse ja kurwastuscga  oma silmad neist asjadest eemale, mis peagi laenetest edasi kistud ja udu sisse ära kadusiwad. Wecl üürikene aeg ja laud ei uju ka mitte enam kahe hinges, maid surnud inimesega ümber. Hirmus mõte, millest nad mõlemad mitte lahti ei saanud. Sääl tõmbas Saara äkitselt oma kihaga. „Kuula!" ägas ta. „Kuulsite midagi?" küsis Rihter. „Ma kuulsin praegus häälest." „Kiidetud olgu Jumal! Kust küljest?" „Säält. Kuula, nüüd jälle!" Tõesti kuulis nüüd Rihter ka segaseid meeste häälesid ja tüüri kägisemist. See pidi juba üsna ligidal olema. „Api, api, inimesed!" karjus ta helkja häälega. „Siia lootsikuga! Api! Api! Loodsik tuli ligemale, näha ei olnud aga weel mitte. Meie ei peaks seega mitte oma aega wiitma," ütles üks nuker, kare hääl udu katte taga. Mis pagan, päälik, kui meie mitte wee pääl ei oleks, siis peaks ütlema: maa põleb meie jalge all. Nii suur rutt on meil!" „Edafi!" ütles üks teine hääl käskides,