Saarlane NB Üleüldine politika ajaleht maa- ja linnarahwale UM w ÄS. Teisipäewal, 17. Juulil 1890. VII. aastakäik. maksab: Saaremaal aastas. . . . t rbl. F(> kp. pooles aastas 1 „ Äg „ Ilmub igal koisipÄSlvcdk. Kuresaares kaubauUlitsäs nr. 17. Saarlase toimetusele, Kuresaares Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab Ä kop. —S- „Saarased on kanged jooma. mehed!" Nii olen ma mitmes kohas Suuremaal kuulnud Saaremaa töömeestest õeldawat. See tähendab, et Saarlase tundemärk teiste Eestlaste seaS, on ta joomine ja selle järele peab Saaremaal rohkem joodama, kud mujal Eestlaste maal. Et see, kahjuks, tõsi on, seda wõib üsna kinnitada ja tõendada. Et Saaremaal rohkem raha kõrtsi wiiakse, seda ei wõi küll just ütelda, aga et Saaremaa  rahwas üleüldse rohkem joob, kud muud Eestlased, seda näeme iga sammu pääl. Saaremaa kalarandades leiad sa „ maamehi" õlle waatidega ja wiina pudelitega,  sest wiina ja õlle eest saamad nad oma aastase kala. Saaremaal wiinaga kartuhlid, õlga ja tütar on wäiksest põimest saadik wanemate „miina kruus." Saaremaal saamad wabadikud mitmes kohas wiina eest puumaa meeste käest heinamaad ja mõnda selle sarnast, kunas Ülemaal wiina ja õlle eest mitte midagi ei saa ja ka ei katsutagi saada. Saaremaal katsub iga peremees, olgu ta teab kui kehwa, ikka Jõuluks paar wakka õlleks tehja; ka Küünlapäewaks jäetakse üks waat, ehk tehakse koguni uus tegu; jõukamad tegewad ka suwiste tööde ajaks ja Mihkli päewaks ja mõnel ei lõpe aasta ümber õlut majast. Suuremaal tehakse wäga wähe kodus õlut. Jõulute ajal käisin ma mitmes kohas Tartu- ja Wiljandimaal, aga kusagil ei leidnud ma Jõulu pühadel õlut kodus ja sääl läksiwad pühad niisama lõbusasti ilma õlle tilgata mööda. Wiljandimaal ei tehta pulmadekski õlut, waid toodakse pruueli majast. Olgu nüüd kodusse õlle tegemisega lugu kuidas on; ega see põllumehele suuremat kulu ka ei tee ja seda laita ka ei wõi, kui töö ajaks õlut saab tehtud, sest rammu andjat on jo sell ajal inimesel tarwis; aga pea wiga on ikka kõrtsis joomine, see rahwa riisuja. Suurelmaal tõusewad nüüd kasinuse seltsid üksteise järele elusse, just kui tähed õhtul selges taewaS. Ka Saaremaal  oli paari aasta eest kasinuse seltsi asutamise nõuu, mis aga kahjuks rahwa poolt kaastundmist ei leidnud. Hilja aegu andis ka W. Mägi ajalehes „Saarlases" seda nõuu uuesti, millel wist wähe mõju näib olewat. Saarema rahwa seas praeguS kasinuse seltsi asutada, on wist koguni wöimam, sest neil on isa-isade eluwiis nõnda luusse ja lihasse kaswanud, et sellest teda ükski wägi ei wõi ära kiskuda. Kõige Eestlaste seast on Saarlane kõige kangem manast wilunud wiisist kinni pidama. Näituseks üks kroonu wald Saaremaal, mis kaunis wiljakas maa nurk on; iga peremees nuriseb sääl oma elu üle: heina olla wähe, põllud sandid, raha saamine wäike ja rent kallis, aga ometi jäeb tal sce silmade wahele, et hein ära juuakse, et elajaid palju ei saa kaswatada ega pidada, et põllud harimata jäewad, et sellepärast raha saak wähikene on ja seegi kopik mis saab, ka kortsu läheb. Kui maadele nüüd wäljaostu maks pääle pandi, siis saatsiwad nad asjata palwe kirjasid kubernerile, et aga nendele endine rent järele jäetaks. Saab tale äraseletud, kus ta wiletsuse põhjus on ja kuidas ta wõiks parema poole pöörda, siis lööb ta käega: „ÄH, said mo wanemad nõnda läbi, siis a'an ma ka omad elupäewad nii surma poole!" Ta ei saa paremast aru, ehk kui ta ka saab, siis on ta parema poole püüdmine nii nõrk ja jõutu, et ta ennem heameelega ikka mana juure jäeb. Ta tunneb ennast nagu maha rõhutud olewat ja nõnda õhkab ta lootuseta rumaluse wõrkuS. Niisugustes pimeduse paeldes suigub praegus kõik Saaremaa. Ajalehtede äraseletused  on kui hüüdja hääl kõrbes, kellele keegi wastu ei kosta. Päälegi õigust ütelda, rahwaS ajalehti palju ei loegi. Siin on neil ajaleht „Saarlane", kui palju seda loetud saab, ei maksa nimetadagi ja kui palju Saaremaal rahwast on, teab wist igaüks. Künni seiamaale on pidanud selle lehe wäljaandja igal aastal kuludele juurde lisama, sest need 60,000 inimest ei jõua üht wäikesi lehte ülemal pidada. Toomid sa Saarlasele mõnda kasulikku raamatud möi ajalehte osta, siis on tuttaw waStuS: Palmide all. 11 „ Armas August Banlei! Oma wärisewa käekirjaga pean ma Teid Teie reisi teel eksitama! Teie maapäälne  elu õis on närtsimas, Teie õnne kiir on kustumas! Fiurella, minu tütar ja Teie pruut on haige suremas! Ka kõige targemad Neapoli tohtrid on jo elu lootust tühjaks arwanud. Ruttage tulles, kui teda meel elusalt näha tahate! Jumal kaitsku ja aitagu Teid ja Teie õnnetumad pruuti!!!" Markii de Amalie. Weel hirmsamine, kui elektri löök, mõjusiwad  need sõnad minusse. Kõige mõnusamad  abinõud, et ruttu Neapoli tagasi jõuda, saiwad siin nüüd tegemaks. Senna jõudes pidin ma kohe märkama, kuda surm elu selle õielt ära rõõwis. Endistest õitsemast palgetest paistis surma kahwatus mulle wastu ja mõlema kätega mind oma rinna wastu surudes ütles ta nõdra häälega ja pikamisi: «Jumalale tänu, et ma teid meel enemine näha sain, kui ma oma igawese rahu paika jõuan! Nüüd wõin ma rahulikult omad silmad kinni panna! Minu elu tee on käidud; Taewa isa on lõpetanud! Oh kui maga ma Teid armastasin? Ma armastasin teid, --- kui oma kõige kallimad maapäälist wara ja miin ka see armastuse enesega hauda kaasa! See ei olnud mitte Jumala tahtmine et mina teid siin maapäälses elus pidin õnnelikuks tegema! Meie peame nüüd küll lahkuma, aga mitte igawesti; taewas saame jälle kokku kus meid enam ükski ei wõi lahutada!"  Surija sõnad waikifiwad ja silmad wajusiwad  kinni; wähe aja pärast lõi ta jälle silmad lahti ja tema suust tuliwad waewalt need laulu sõnad kuuldawale: «Kui tahtwad kinni minna Mu silmad, kõrwad, keel. Siis kuule Jeesus sina. Kui mina õhkan meel!" Ta oli surnud! Selle pääle uinus ta magama, aga sest ei ärkanud ta ka hiljemine enam. Ei aitanud siin nutt ega silma pisarad, millega ma surija palet ja rinda niisutasin. Ei aitanud ka see, kui markii meelt ära heites hüüdis: „OH armas Jumal! mikSpärast lased sa noored inimese taimed surra? Miks sa ei wõta mind? Mina olen wana! Minu elu on otsas! Surm aga kostis: „Wana isake, jää rahule! Minul on noored õied armsamad, kui wanad, mis juba kolletawad!" Pääle selle kui meie Fiurella tema wiimse woodi olime hingama pannud, ei maksnud mull Neapolis elu enam. Mina jätsin selle kaupmehega, kelle juures ma esiteks teenisin ja markii de Amalie'ga jumalaga ja purjetasin esiteks laewaga Goa linna, kust ma mõne aasta pärast siia, Kalkuta lähedale, asusin. Ei maksnud sest päewast saadik, kus Fiurella omad silmad kinni pani, enam ükski ilmlik rõõm minu silmas, sellepärast asusin ma siia üksikase paika, kus wiimaks India palmid minu südame haawad aegamööda parandasid. Siin seisan ma ka praegu meel ja ootan igatsedes seda päewa, millal mind mu õnnetuma pruudiga igawesti kokku kuulatakse!" Sellega lõpetas manamees oma jutustust, millest noor Miirolhw wäga sügawaSti liigutud sai. Wahe ajal oli öö täiesti kättejõudnud. Kuu kõrwas, mis tasast maigust üle maa walas, paistsiwad miljonid tähekujud pilweta taewa küljes. Kõik kohad seifiwad ümber kaudu pidulikul waikusel, üksnes öötuul tegi natuke kahinad ja kandis kaugelt jõe kohina meestele kõrwu. Waikne tuuleõhk liigutas sala sahinal paanani puude lehti, mille alla meie tuttawad lehkama ütikese sisse puhkama heitsiwad. Wiimaks hakkas koitma ja mis ime ilus homiku oli see! Tõusew päike maalis taewa kulla ja punaga ja wiSkaS kõige maa üle niisugust hiilgust, nagu noor Miirolhw seda enne iialgi näinud ei olnud. Nüüd ronis Miirolhw wanamehe seltsis