Postimees 38, Kolmopäewa?. 15. webruaril. 1895. Kolmaskümnesüheksas aastakäik. KolwasküN.nceüheksas aastakäik. Tellimise hind on : Postiga aastas 5 r. k. Postita aastas 4 r. k. „ V» „ 2„ 60 „ V» „ 2 „ „ „ 1 „ 35 „ »/4 1 „ „ kuus —„5O „ kuus —„4O „ Iga üksik nummer 3 kop. Kuulutuste petit-rida 0 kop., lehe eesotsas 20 kop. Tellimisi ja kuulutusi wõtawad wastu: Jurjewis (Tartus): P. Schmidt, Mäesepp, Millistfer, Reinbaum, Karja, Lell, Zirt, Weidemann, Kurig. Tallinnas: «Postimehe"talit.Harju wärawas, K. Busch, Kluge Ströhm, Niphardt Tõnismäel, Troll. Pärnus: Treufeldt, Dreimann, Erikson, K. Kosorowskp. Toris : A.Martson. Sindis : Kirschbaum.  Uue-Wändra : K. Tomberg. Kärus : H. Leiuberg. Haltingas : Kuusk. Wiljandis : Karow, Leoke. Leppik. Waiwaras : J- Muthmann. Sunreslaanis:  A. Hakkaja. Karksis: kirjutaja J.Jlwes. Põltsamaal : Leihberg, Jürmann, J. Terras. Otepääs:  „Edasi" seltsi presid. C. Eisenschmidt. Numstakul:  Eichenfeldt. Wõrus: Vielrose. Gaffr»n. Walgas : Rudolff. P. Grüufeldt, K. Hiob. Rakwcrcs:  Kuhs, P. Erna ja N. Erna. Kiliugi- Nõmmes : J. Reimann, T. Tammann, Kawilda: kaupmees C. Grünberg. Oldres: J. Lammas. Paudiweres : Inglist. Simonas : köster E. Peterson.  Jõhwis : A Roht. Narwas: Grigorjew, Schöndcrg.  Wacker. luhkentalis : Paap. Kreenholmis: kuusmann. Paides : Seidelberg. Kalles : Luuk. Keilas: Maaberg, Rosenwaldt, C. Tambach. Haapsalus  : A. Koppel. Kimberg. Kuresaares : Lange. Waiknal: Weidermann. Peterburis: Seeland, Leopas, Aunbaum. Gatschinas : Wainow. üksnes mitte pühapäewadel, suurtel pühadel ega kroonupühadel. Toimetus on Peterburi uulitsas nr. 3 (Henningi platsi ääres) K. A. Hermann'i trükikojas. Tallinnas on ..Postimehe" talitus Harju wärawas, Tesloni majas. Toimetuse adress liht- ja rahakirjadel<: ..Postimehe" toimetusele, ; Wene keeles: Li. raueiu ..Postimees", Loodusrahwa usust. (Jarg.) 2 Nõnda on niihästi australialasel,  kui ka manal amerik-,  afrik—  ja asialasel oma kindel spüha) usk. Australlaue usub, et üks hää maim hinnal: Cayon, Motogon) on, kes üksnes hääd teeb; tema on looja; tema ütles : „Saagu maailmataewas,  saagu maa, saagu mesi" ja maata, nõnda sai. Tema on ka päewa loonud. Kuri maim (Wandong)  uidab ööse ümber ja püüab inimestele  kahju teha. Punasenahalased (Rothhäuter), algonawtd  ja mingwed ' ujuwad, et üks wägew maim (Mischabuj kõige looduse isa ja tema ülespidaja on. Selle wägewa maimu täest palub indianlane  kõik, mis temale tarwis on ja tänab teda, kui põld hästi õnnistanud  ja tema töö ja ettewõte hästi korda läinud. Lenapide-laul ehk palme, enne kui nad sõtta lähemad, on, nagu Heckwelder  kirjutab, nõnda: „AH, ma waene! oma maenlase  wastu pean ma wõitlema minema,  ma ei tea uulte, tas ma saält enam tagasi tulen >.ht mitte, et ma rvnl oma armast naist ja lapsi näha ja minö oma armusülesse wötta mvitS. „La maime loom! sinul ei ole ühr.gi meelewalda oma elu üle jmul ei ole ühtegi meelewalda oma ihu üle sina täidad ainult oma tohust oma suguwendade ja rahma haäks. „Sina suur ja wägew waim sääl ülemal halasta minu naese ja minu laste pääle, aita, et nemad minu surma pärast mitte oma meelt ära ei heida, kergita nende leinamist, mind aga aita, et ma oina waenlast ära wõldan. „Kingi minule jõudu ja waprust oma waenlase wastu wõidelda aita, sina mägew waim, et ma oma eluga wõiksin sõjast jälle tagasi tulla ja oma armast naist ja lapsi ja sugluasi  jälle mõiks näha saada ja nendele rõõmu Ha mõidusõnumid tuua halastaja waim, heida armu minu pääle ja kingi minule minu elu ma tahan sulle ohwrid tuua!" Pääle nende wägewate maimude on puuasenahalastel wähemad waimud (inglid). „Jmeks panemise wäärt on see täiesti" nõnda kirjutab seesama kirjanik edasi -et peaaegu mitte ühtegi loomulist rahwast ei ole/kes mitte tulemast ehk igawest elu ei muks. Sellepärast on ka ühel loomuslisel  rahwal selle küsimuse pääle: „Kas sa tulemast ehk igawest elu usud?" oma kostus malmis. Aga meel enam imeks tuleb panna, et ühel rahwal, keda ka kõige wanemate rahwaste sekka ehk liiki armama peab, s. o. Juudi rahwal, tulemane elu nagu üsna körwaline, aga hää maapääline  ehk kadum elu see pääasi on. Oma niisugust armumist ehk ebausku rajawad nad neljanda käsu pääle, kus öeldud on : „Auusta oma isa ja oma ema, et sinu käsi hästi käib ja sina kaua elad maa pääl." Ehk küll Kristus tulemast elu selgesti, piltlikult ja nõnda on kujutanud, et ka wäikene laps sellest hõlpsasti aru saab, seda ei taha nemad hää meelega tähelegi panna. Kristuse õpetus  oli nendele ju suureks pahanduseks.  Sellepärast kijendasiwad nemad: „Poo risti, poo risti, tema meri tulgu meie ja meie laste pääle!" Et meri nüüd nende ja nende laste pääle on tulnud ja nad Kristuse sõna järele ära wannutud ja üle terme ilma laiali laotatud, ilma oma kuningata ja kuningriigita ja kõigist teistest põlatud on ka sellest ei hooli nad midagi. Et juut oma hinge ja tulemase elu pääle wahest sugugi ei mõtle, maid ainult sellepärast kõige enam Jumalat  palub, et tema hästi elada ja et tema käsi hästi käiks siin maa pääl, sellest siis wahest tulebgi see, et tema teisi inimesi alati kõige-sugusel  musil petta püüab ja teda sellepärast  teistest rahwastest wihatakse nagu ühe ära neetud rahwaga lugu on. Kudas keegi loomusline rahwas tulemast elu ehk elu kaemas enese ette kujutab, on wäga mitmesugune, ja nimelt nõnda, kudas tema waimuharidus  ja tema enesele seda kõige paremaks  arwab olewat Seda siin laiemalt  kirjeldada ei luba selle lehe kitsas ruum. Et aga üks kord taewasje saada, enne aga siin kadumas elus paremini läbi saada ehk õnnelikult elada, peab ini mene siin oma jumala meele pärast elama ja neid loodasju ja kohtasid, mida nemad jumala asupaigaks ehk ka jumalaks ise peawad, pühaks pi- dama, sääl nendele ohwerdama, neid auustama ja auukartusega teenima. Kui meil siin iöige wähemad ööd on, on põhjatipu pool mitu kuud öö. Siis puhkab sääl terme loodus, on nagu surnumaiba alla kaetud, mille juures lund taewast nagu koti põhjast  maha tuleb, maljud tuuled ja tormid walitjewad ja kange külm, mis hingeauru otsekohe jääks muudab,  tiksub ja takjub. Kui aga pääle pika polaariöö sPolarnacht) hommikukoit ämardama ja ju esimejed  päemakiired taewa äärest walgustust  andma halkamad, siis ärkab ka loodus oma talweunest: Lumi hakkab aega mööda sulama, mesi wirisema ja mulisema, mõned linnukesed laulma, rohi maa seest tärkama ja põõsad lehte minema. Kõik see toob immesele  nagu uut elu, troosti, lootust ja rõõmu. Sääl wõib siis niihästi samojed, kui ka jakut ja eskimo rõõmsa südamega hüüda: „Nüüd walju talwe walitsus on laanest lahkunud, nüüd lahke linnu lauluhääl siin kõlab põõsastest  ja kewadine kenadus meil ehib lilled, puud!" Ja, seda kõik teeb päew oma kosutawate kiirtega. Sellepärast  kummardawad ja auustawad selle maa inimesed teda nagu jumalat.  Aga koguni teine lugu on selle asja poolest lõuna-pool ja nimelt Afrikas ja Australias, kus päike järsku silmaringi alt tõuseb ja otsekohe  üle taewa keskohal käib ja lõuna aegu inimese pääkohal seisab. Sääl on päewa kintel nõnda suur mõju, et nad sääl selle maakonna nõnda kuumaks kütamad, et kuum sagedasti ka põliste metsade milus inimesi ja loomasid ära lämmatab ja, kus arwasti  wihma sadab, rohu ära kõrwetab  ning puud ära kuiwatab, mille juures hallitud ja jõekesed nõnda ära kuiwawad, et mitme kümne, mõnikord ka saja wersta pääl ühte weetilkagi leida ei ole. Selle järelduseks on mitmesugused haigused ka katkud ja nälg. Weel suuremaks läheb nende inimeste hädaoht ja wiletsus selleläbi,  et niisuguse hirmsa kuumaga, kui tuli kuhugt juhtuma peaks, rahulaaned  ja metsad põlema hakkamad, kus palju inimesi, loomasid ja külasid  tule-ohwriks langemad. Sääl ei peeta kosutawat päewa mitte enam jumalaks, maid nuhtlejaks ehk kurjaks maimuks. Ka taewatähtesid kummardatakse ja auustatakse ja nimelt sellepärast, et nemad, nagu näituseks „pöhjanael" „taewawanker" j. t. n., nendele, kes merel sõidawad, hääks teejuhiks on. Pääle selle armawad paljud, et mõne  tähe pääl mitte üksinda jumala, maid ka hingede ja inglite asupaik  on. Nõnda kui taematähtedest, nii peamad  ka paljud kuust ja tema tegewusest  suurt lugu; tema walgustab pimedat  ööd ja armukeste salateeradasid, toowat külma ja sooja, hääd ja halba ilma. Kui üks puu noorel kuul maha raiutakse nõnda armab mõni rahmas siis kaswatab selle puu känd jälle lopsakaid wõsusid ehk poegi, maha raiutud puu ise aga ei kuiwa kunagi täitsu kergeks, küll aga siis, kui puu manal kuul maha on raiutud, siis peab tema känd aga Jutunurk. Walge haud. Inglise kirjaniku Hugh Convay roman. Eesti keelde P. Grünfetdt. (Järg). 9 Keegi ei tulnud mulle wastu; keegi ei olnud selle hirmsa ilmaga teel. Wiiblmata astusin ma kodu poole edasi ja ütlesin iseenesele, et ma philippa, kui ta teelt kõrwale oli läinud, lgawcsti olin kaotanud sest kuda oli weel wõimalik tema jälgi leida, kui ta lumetuisuga teelt ära eksis? Minu ainus lootus oli, et ta teed mööda minu maja juurde oli rutanud, kuhu ka mina ruttasin. Ei leidnud ma teda mitte, siis pidin naabri juurest abi paluma ja tee kahelt poolt läbi otsida laskma. Kurb waigistus oli ses mõttes, et kõik ümberkaudsed kaewud ja lombid paksu jääkatte all oliwad. Kui ma Wilsoni maja kähedale jõudsin, jäin ma wiiwitades seisma. Wahest oli Philippa siia tulnud? Ei kui teisel hommikul surnukeha üles leitl, wõis mu järelepärimine kahtluse alla langeda. Parem oli enne kodu minna. Wiimaks jõudsin sinna! Järgmisel silmapilgul prdin ma ehk kõige kurwemat  kuulma. Ma walgustasin laternaga toaedist ja süda hakkas mul rõömsami tuksuma: lume pääl nägin ma wäikesi jälgi. Nagu ma palusin, nii oli ka sündinud: Philippa oli otseteed minu kodu ruttanud. William tegi ukse lahti. See oli hää, et jälgedenägemine mind wähe rõõmsamaks oli muutunud, nii et ma nüüd wagujalt Msida wõisin: „On minu õde tulnud?" „Ja, sir; umbes weerand tunni eest!" wastas teener. „Siis ei puutunud meie teel kokku missugune öö l" ütlesin ma, lumega kaetud mantlit seljast ära mõttes. „Kus ta nüüd on?" küsisin ma siis. „Oma toas, sir," wastas William ja tasamini lisas ta juurde: „Ta sai wäga pahaseks, kui kuulis, et Teid kodus ei ole, sir. Noh, kerge ei saa meil teda talitada mitte olema I" Ehk William küll muidu wäga sönawõtlik ja wiks mees 011, oma arwamist  ei salanud ta ka millasgi. Ma tegin ukse lahti ja astusin Philippa juurde. Kuda mu süda tuksus! Ma küsisin iseenese käest, mis talle ütlema peaksin  ja mis tema mulle ütleks mulle, kes seda koledat tegu oma silmadega  näinud. Püüab ta oma süütegu  salata, wõi tunnistab ta seda salgamata üles? Üks kõik ütelgu ta, mis tahab, ta oli minu Philippa ja jäi selleks, keda ma kas iseenese elu ja auu pandiks pannes päästa tahtsin. Sellest kindlast otsusest hoolimata tundsin ma ometi, kuda wärin mu kehast läbi käis, kui ma tuppa astusin;  mu silma ees lehwis see surnukeha,  mida ma Lee ääres olin näinud. Philippa istus kamina suu ees; ta oli kübara pääst ära wötnud ja pikad, niisked juuksed rippusiwad lahtiselt üle õla alla. Ta kuulis ukse lahtitegemist,  ei pannud seda aga miksgi, waid pööras näo nnnust, kui lähemale  astusin, eemale, nagu keegi, kes teisega rahul ei ole. Ala astusin talle juurde, jäin tema kõrwale seisma ja ootasin, et ta kord minu pääle waataks ja rääkima hakkaks. Esimese sõna pidi tema rääkima mis olek- sin mina, kes ma teadsin, mis sündinud,  temale nüüd ütlema pidanud! Aga ta jäi wail ja ei waadanud üles. Wlimaks hüüdsin ma tema nime ja waatasin talle ettekumardades  näosse. Säält paistis pahandus pahandus, mis minu hääle kõla juures meel suuremaks kasivama näitas.  Tõrjudes heitis ta käega. „Philippa," ütlesin ma nii waljustl  kui wõisin; „rääkige!" selle juures panin ma oma käe tema käewarre  pääle; ta raputas end lahti ja kargas püsti. „Mina pean rääkima!" hüüdis ta ägedasti : „Teiega rääkima, kui Teie nnnuga niiwiisi ümber kä'te? Oh, see on häbemata, häbemata, häbemata!  Läbi lumesaju ja tuisu tulen ma Teie juurde, sest er Teie lubasite mind wennana wastu wõtta ja kus olete Teie? Wälja läinud, nagu mulle see Teie rumal teener teatab. Wälja läinud? mispärast wälja läinud? Ja mina olen Teie pääle lootnud! . . . Ilus wend küll, tõepoolest! . . . Kui Teie minust wähematgi lugu oleksite pidanud,  Teie oleksite lodu jäänud ja mind wastu wõtnud. Aga Teie kõik olete minu wasta. . . kõik, kõik selle pääle walmis, et mind hukutada! Mis Teie tahate minule nüüd tegema hakata. . . Teie wõimuse all maju olen! . . . Muidugi saate Teie mind niisama kõrwale toimetama, ära kihwtitama, nagu see teine arst minu lapsega seda tegi. Seda on ta teinud.  . . ma tean seda! Ma olen seda ise näinud. „Häbi laps," ütles ta ja tegi ta surnuks! Kõik, kõik, kõik. . . ka Teie . . Teie, keda ma ujallasm. . . olete minu wastu!..." Ta wärises erutuse pärast ja ta sõnad woolasiwad niisuguse rutuga üle huulte, et waewalt wõimalik oli, neist kõigist aru saada. Wlimaks langes ta jälle istmele tagasi ja ta näo pääle ilmus endine pahandus. Aga ehk küll mina kes ma teda üle kõige armastasin see olin, kelle pääle ta need mõrudad sõnad wälja puistas, rõõmustas see mind ometi, mis ma tema suust kuulsin, enam, kui kõige magusamad sõnad, mida ma ial kuulnud. Rõõmutuhin woolas mu rinnast läbi; pääle selle, mis ma olin kartnud, wöis seda peaaegu  õnneks nimetada. Oli Philippa teinud mis tahes, teda ei wõidud sellepärast mitte wastutamise alla wõtta. Arstina tundsin ma kohe asja tõsise Põhjuse ära: äkiline kõnewool, erutus, põhjuseta kahtlus, meelte muutus  iga ükgk osa tunnistas ja tõendas ininu ja proua Wilsoni arwamist,  et Philippa terwis mitte korras ei olnud. Kui need read minu ametiwendade silma peaks puutuma, nad jaamad mind mõistma, kui ma ütlen, et mul raske on, et ma siin kohal Philippa seisukorrast mitte täielikumat kirjeldust ei wõi tuua, sest et ma siin mttte teadusest ei taha kirjutada, ainult kõige tarwilikumad asjad pean nimetama.  Philippa oli selle waimusegaduse ohwriks langenud, mis pärast lapsewoodit  sagedasti llmub; selle hirmsa seisukorra ohwriks, mis sel silmapilgul,  kui kõik häda juba arwatakse mööda olewat, ühe rõõmsa maja sagedasti  leinamajaks muudab. See on seisukord, mille Põhjus, kui tõendada  julgen, weel mitte seletatud ja kinnitatud ei ole. Niipalju kui mina tean, ei ole selle üle weel midagi teaduses kirjutatud, wähemast ei olnud seda weel sel ajal sündinud, millest ma jutustan. Niipalju olen ma aga arstiteaduse raamatutest leidnud, et see hädaoht sagedasti kohkumisest algab, iseäranis siis, kui kohkumise kaasas häbitundmus  käib. Arwustik näitab, et mitteabielulised  emad, kes oma seisukorra alandust elawalt tunnewad, kõige enam selle haiguse mõju all on. Esquirol oli, kui ma mitte ei eksi, esimene, kes seda haigust tähele pani ja pärast teda on seda palju uuritud. Neil põhjustel on kerge mõista, et Philippa, pärast seda kui ta oma abielu tühidust sir Mervyu Ferrandiga  eila hommikul teada sai, wäga erutuse sisse langes, mis teda nüüd waimuhaigeks tegi. Võimalikul korral  aitas ka külm ja lumi selle juures  hulga kaasa. Ka proua Wilson oli Philippa kahtlast terwise seisukorda  märganud ,a ka mina olin eila seda tähele pannud; alles nüüd tuli see mulle meelde. Missugune pime ma olin! Ma oleksin ometi pidanud nägema, kuda Philippaga lugu oli; oleksin pidanud selle wastu abinöuusid tarwitama! Mina rumal olin seda aga puhta, kirdlise naesterahwa  pühaks wihaks arwanud. Oleksin ma tema erutuse tõsist põhjust  ära tundnud, wähemast aimanud, millele meeleäraheitmine teda kihutas, selle öö hirmus tegu oleks sündimata olnud. Ehk küll meie seisukorra raskused ja hädad selle juhtumise läbi weel kaswanud oliwad, ometi sai mu süda nende õigete põhjuste ülesseleidmisel palju kergemaks. Keegi ei tohiks mu waest Philippa enam kauemini süüdlaseks  pidada, ehk ta küll selle nurjatu  mehe were oli walanud see sündis ju sel silmapilgul, mil ta ise-