Saarlane lk 45. Teisipäewal, 6. Nowembril 1890. VII. aastakäik. maksab: Saaremaal pooles aastas 1 „ postiga saadetud aastas . S „ „ pooleS aastas 1 „ Ig Ilmub igal tsisipÄsrvct-k. Kuresaares kaubauulitsas ur. 7. Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele, Kuresaares. -4 Nlesildiiit politiha ajaleht maa- ja liaaarahwalt Isamaa. Oh missuguste sõnadega pean ma sust rääkima ja sind kiitma mu isamaa! Sa oled see, kelle pääl minu wanemate wanemad on elanud, head ja kurja kannatanud. Suures rõõmus ja kurivastuses, hädas ja ahastuses oled sa minule kallis kaswamise koht ja ilus elumaa olnud. Igaühe õige isamaalase süda tunneb häda ja walu, kui isamaal midagi häda on, nagu laulik ütleb: Mu isamaa on minu arm, Ei teda jäta ma. Kui peaks sada surma ma Ta pärast surema. Kui laimab wõera kadedus Sa siiski elad südames Mu isamaa! Õige isamaa poeg ei tee ilmaski wahet kellegi wahele, kes tema isamaal elab, maid ta soowib et igal ühel headus oleks ees» märgiks. Tema tunneb ainult sellest rõõmu, kui isamaalased asjad ilusasti edenewad ja isamaalaste käsi heasti käib, et kõikipidi täidaks headus tema pinda ja ülendaks ta auu ning hinda. Kes iga rahwa seltsile püüab wahet tehja ja ühest teisest lahutada, niisugused ei ole mitte isamaa armastajad, waid wihkajad. Lahutus rahwaste wahel on kõige suurem rahwaSte häwitaja, aga ühendus on kõige ilusam isamaa armastuse tundemärk. Suured  on maailma mäed, kauged mere laende wäed, aga kõik elawad ühenduses! Kui meie ühte mäge läbi kaewame, siis leiame säält suuri ja wäikesi kiwikcsi ja liiwa terakesi, nendest kõigist kokku ühendatud on see suur mägi ometi ehitatud ja kokku pandud. Nende ühendusest on see suur mägi, aga nende lahus seismisest ei oleks mitte seda saanud. Nõnda on ka isamaa asjus ja ettewõtmistes. Ärgu waatku keegi selle pääle, mis rahwa sugust keegi on. Kõige wäiksem kiwi killuke on suure ehimse juures tarwis, ega wõi sääl suurem wähemale ütelda: Sind ei ole siia tarwis! Rahwa seas on ka muist suure muist wähema asja ajajaid ja toimetajaid, aga need peawad kõik ikka ühenduses ja kokku leppimises elama. Nõnda armsad Saarlased, olge igaüks omalt poolt teine teisele, kui ihu liikmed ja ärge waatke mitte rahwuse ega rahwa sugu pääle, maid waadake isamaa headuse ja kasu pääle. Meil siin ei ole palju mitmesugust rahwast, waid kes siin laidu pääl elawad, on kõik isamaalased, Saarlased. Meie kõik, kes ühel maal elame, oleme siis ka kui ühed perekonna liikmed; nagu ühes perekondas mitmesuguseid õigusi ja wõimusi on, nõnda olgu ka meie isamaal; kuida perekondas kõik ühist tööd tegewad, nõnda tehku ka igaüks meie kodumaal. Ärgu püüdke keegi teise tööd maha lõhkuda, mis teine waewaga teinud on. Meil on meel wäga palju tähtsaid töösid tehja ja toimetada, sellepärast on meile suurt ühendust tarwis ja ühist töö jõudu, sellest selgub siis et meie mitte oma isamaad  ainult sõna ja keelega ei teeni, waid teuga ja tööga. Sellepärast ühisele tööle, armsad Saarlased!  oma isamaa ja rahwa kõige kurjemate  waenlaste waStu. Täitku headus teie rinda ja ülendagu auu teie hinda. Asutagem  kasinuse seltsisi, laulu koorisi, raamatu kogusi, lautage ajalehti rahwa seas laiale, soowitage neid iseäranis meie noore rahwale. See kõik on töö, mis meie isamaa kasuks tehja tuleb, see kõik on töö, kellest meie isamaale  eluaegne pärandus järele jääb, meie suguwõsale kalliks mälestuseks. Meie Saaremaa ägab weel praegus tuimuse rüppes ja unistab wanasi muistesi orja põlwe mälestusi, mis juba ammugi unustuse hõlma suikunud on, sellepärast tõttagem ruttu selle tuimusele appi! Juhtumine Michigani järwe pääl. Felix Lilla järele. (Järg ja ots.) „Ühe lahtise purjulaewaga?" »Jah." „Neid oli seitse meest?" „See on õige. Enam ei ole ma neid mitte näinud." „Siis peame meie lääne põhja wahele sõitma," ütles punase näoga esimees pool tasa järele mõteldes iseenesele. „Palun wabandada! Ma ütlesin, et nad lõuna lääne wahele ütlesiwad endid purjutawat,"  ütles Rihter wahele. „AH soo! Nii lollid ei ole meie mitte, et meie endid Pokampi saadanlikust kamalusest  petta laseme. Ta on kamal kui rebane, aga mina ei ole ka mitte täna sündinud. Tema on teile ütlenud: lõuna lääne poole, et teie seda meile ütlema pidite ja meid seega eksiteele saatma." „See on wist wõimalik!" ütleS Rihter, selle esimehe tarkust imeks pannes. „Müd öölge mulle rutuSti, kuidas teie selle naisterühmaga siia saare pääle saanud olete?" Rihter andis nõutud teadust ja jutustas temale suure aurulaewa „Lewjathani" hukkaminemisest ning tema ja naisterahwa ärapäästmist. Punast näoga politsei ametnik noogutas rahuloldawalt peaga ja ütles: „See on wist kõik tõsi, sest teie nägu tunnistab seda. Korraks peate teie siisgi minuga aurulaewa pääle tulema." »Jah, herra, seda meie ju soowime! Jumala pärast jätke meid mitte siia saare pääle! Meie peame siin nälga surema. Kas ma tohin teist seletust paluda? Mis mehed need on, keda teie taga ajate ja kes meid siia saarele tõiwad? „Need oliwad malts raha tegijad ja iseäranis  Pokamp, nende peamees, on seda asja wäga osawaSte ajanud," seletas küsitaw.  „ Nemad on siin selle üksiku saare pääl, manas lagunud kalameeste urtsikus julgesti ome paha töösid toimetanud, kuni nad wiimaks ometi politseile üles antud saiwad. Mina olen Tshikagost hulga politsei ametnikudega siia saadetud neid kinni wõtma. Õnnetuseks on nad aga õigel ajal seda oma peenikeste ninadega wälja nuusutanud ja minema pannud. Noh, lootuse järele saan ma neid mere pääl kätte. Seepärast peame meie nüüd ilma aega wiitma lääne põhja poole sõitma. Teised politsei ametnikud oliwad selle aja sees kaks urtsikut ja terwet saart, ka rood läbi otsinud, aga midagi paha asja leidnud. „Laewa pääle!" hüüdis esimees Tailor. Tema laskis mere hädalised ühte paati astuda. Kui nad aurulaewa juurde jõudsiwad,  wahtiS kapten teki paält alla ja hüüdis rõõmsalt: „Õnnistud olgu minu silmad, Tailor, kas see on kõik see terme püüd? ÄkS ilus paarikene ja koguni mitte kurjategijate nägu! Noh, ma arwan sellepärast ei oleks mitte tarwis olnud nii palju tolmu teha!" D Mõne minuti pärast oliwad nad kõik laewa lael. Tailor jutustas kaptenile asja lugu. Siis saiwad ahjud tugewasti köötud ja wäike, wile aurulaew tormas lääne-põhja poole üle kõrgete laenete. Rihteri ja Saara eest sai wäga heasti hoolt kantud. Wiimane sai ühe iseäranis kajüti oma tarwis. Nad jõudsiwad lääne-põhja poolse järwe kaldale ja wiiskümmend penikoormat sai kõik ümber kaudu läbi otsitud; aga põgenejatest  ei olnud mingisugust märki leida. Kelmid oliwad kadunud. Tailor oli selle üle wäga pahane, sest kui tema need kelmid oleks kätte saanud, siis oleks see temale kolmtuhat tollari sisse toonud. Aurulaew pööris Tshikagosse tagasi. Sõnum Lewjathani hirmsast hukka minemisest oli juba mõne päewa eest siia jõudnud. Saara wanemad nutsiwad oma armast ärakadunud tütart taga. Kui üliõnnelikuks saiwad nemad, kui nende surnuks arwatud tütar korraga terwelt ja elusalt nende ette astus! Kuidas tänasiwad nemad palawate rõõmu pisaratega seda julget, tublit elupääftjat,  kes nende tütart kõige hirmsamas hädaohus nii truuiste ja hoolsasti oli kaitsnud! Nemad püüdfiwad wäga palju Isamaalt. Kuresaarest. Siin on praegus ronge tobi kangest liikuma hakkanud, kunas see maal juba rohkest inimesi hauda on saatnud ja ka praegu weel. Mõnest kohast on kuulda, et igal pühapäewal B—lo raugesse surnud inimest maha maetakse. Seesugust wõerast pole nüüd siin ammu enam kuulda olnud, kunas ta aga nüüd meie maale „tere" ütelnud on. Linnas näikse tohtrid kangesti järele kuulawat, et kus aga seesuguse haigusega