Postimees Nr. 214. Esmaspiiewal Z 7. septembri! 1899. Vetzaskümneskolmas aastakäik. Tuleb iga päew wälja. üksnes mitte ruh apäewadel, suurtel pühadel ega krsouupühadel. Kgal nSdatir ilmub eralisa. Tvimetuse adress: .Poslinnle" Wene keeli: Lk mees", Rl»ch. rv6. Toimetaja kõnetund: linna Raekojas, lehe talimses  kell I—2 l. ..Postimehe" talitus ja trükikoda, kus ka muid rüktitöösid toimetatakse, on Jurjewis linna raekojas, slsfeminek Suure Turu poolt. Tallinnas ou abitali» tus Harjuwkrawas, Tesloni majas; WiljandiS abitaUlns,  Lossi uut., Ellrich'i majas, A. Tõllasepp'a raattmtukauplus. RarwuS abitalitus, Walsati uul. Leinbaunn majas. Tellimise hind on: Poixiza 12 kuu päält sr. t., postita knn rätile 4 r M 14 » 4r. 65 k., n „ ~ sr. 70 . 10 „ r. 50 '. . 1 » » ~ 3r. 55 S .. . »r. x„ V , .. sr. S « . sr. 45 k.. ?r. 70 7 .. „ sr. 05 , 7 , .. 2r. 35 » 6 „ v 2r. 60 , 5 „ „ 2r. 5 „ 2r. 20 5 , „ Ir. ' ' 4 „ .. lc. s>) . t . Ic. 35 3 „ ~ !r. 25 „ j . Ir. >« 2 ~ t,, >, c. 7» 1 r. 50 ?.. .. , x. Väljamaale 2 korda nädalis saates 6 rbl., iga pae?o saates 10 rbl. Üksik nummer 3 kop. Kuulutustepetit-rida b kop., lebc eesvcsas 2u k. Kell 11 e. l. ülesantud kuulutused wõiwad selsamal päewal ilmuda. Tellida wõib ainul: iga kuu 1. päeu-ast alates. Adressi muutmise eel: mleb 10 kop. maksta ja waua adress lileSanda. Zaamata  jäänud numbrid saadab lehe talitus ainult >.is maksma järele, kui neude tellimiue 14 päewa joekiu: pärast numbri ilmunust postile on pandud. Meie karjapidamisest. Mõisawalitseja J. Lillak IV. Kariloomade tõug. Meie oleme selle küsimuse juurde jõudnud, mille üle täna iseäranis oma mõtteid tahtsime awaldada. Mitte wäga kaugel ei ole see aeg, millal karja meie kodumaal ainult  sõnniku sünnitamise pärast peeti, tast ei peetud suurt lugu, sest põllumehe  sissetulekud ja igapäewane elu ülespidamine lubasiwad teda nii wiisi elada. Aegamööda tuliwad uuendused  ja muudatused ning wanad sissetuleku  alusmüürid langesiwad niaha. Uus aeg pani uued nõudmised ette. Wiljahind langes, tööliste palgad töusiwad ning alam rahwas hakkas paremat toitu nõudma. Põllumees oli sunnitud uusi raha hallikaid otsima.  Siin lauges ta silin sarwlooma  pääle. Wana tuhkatriinu toodi nukast wälja, koputati tolm maha, ehiti ilusasti wälja, et kenam  wälja näeks. Suured põllumehed  ehitasiwad uhked walged laudadelus  õhutorud loomadele wärsket  õhku lätte muretsesiwad, ning sönnikgi wiidakse iga. paew laudast wälja, et puhas lehm mitte mustaks  ei saaks. Hari ja kraas teemad  tga päew looma puhastamise kallal lööd, et roojus ja kõõm lehma teha pää! aset ei  Wiljahiunad,  iseäranis kaera hinnad, töusiwad, sest põllumees halkas oma kariloomale  wägitoitusid söötma seeläbi müüs ta oma põllu produktid kallimalt  ära. Aur, wesi, tuli, tuul, hobuse ja inimese jöuud muudawad piima juustuks ja wöiks, et seda kaugele, suurtesse Linnadesse ja wab- riku rahwale ära müüa. Asi läks kenasti ning sarwloouia tähtsus tõusis.  Aga teistel maadel oli häda juba warem põllumehe ulse külge koputanud  ning karjakaswatus ja piimakarja  pidamine oli sääl juba õitjewale  järjele jõudnud, kui meie juures  algust tehti. Parema söötmise ja hoolekandmise läbi oli sääl sarwloom  keha poolest suuremaks ja nägusamaks  kaswanud, ning ta piima and ka ühtlasi tõusnud. Suurepõllupidajad,  kelle silmaring laiem, saiwad  ajakirjade ja raamatute läbi selle üle teadust. Uudishimu ja rema tasu taganõudmisel mureksesiwad  nad ka omale ilusaid piimaloomasid,  ilma et nad millegi ohwri eest tagasi oleks astunud. Nad ohwerdasiwad,  nagu eespool näeme, nende uhkete loomade hääks oma wara ja hääd käekäiku. Wõörad loomad leidsiwad siit eest wöõrast koitu, wõõrast kliimat ja wöõrast hoolekandmist. Lehmad ei toonud loodetumat tasu ning mitmedgi  jätsiwad asja soiku, aga seda suurema waimustusega astusiwad teised jälle nende asemele. Nad õppisiwad  Põhja-Saksa- ja Daanimaa karjakaswatust lähemalt tundma, ehk laslsiwad säält kõrge palga eest mehi siia maale tulla, kes karjakaswatust hästi arwali tundwat. Wüljamaa sarwlooma karjakaswatuseks on Bal- suurepõllumehed paisu kulutanud.  Meie suurepõllumees on karjakaswatuses  sammusid teinud, mis 'arjataswatust küll kõrgele on wnnud,  aga tas ka edasi, ott teine küsimine,  Balumaa on oma wõöramaa  sanvloomadega hiilgawaid näitusi  toime seadnud, aga tas la sellest  tulewa lasuga, seda näeme warsti. Meie wõõramaa karilooma kodumaal  puhub pehmem tuul kui meil, sest et jääl meri ümberringi on. Ta toit on lotkaw rammus h.'.'n, mis luhtadel ja mere alt tammide waral wõidetud lagendikule! kaswab. Meie kodumaal seda neile anda ei ole, meie peame neid külma kliima pärast  pea terwe aasta laudas hoidma ja oma põllnsaadustega söötma. Siis näeme, tui kalliks põllumehele sarnase karja pidamine tähest. On aga põllumehel oma maa koomade tari, ning kui see ka wähem peaks piima andma, siis on temal-suwisel karjamaal tarjast ometi ikka taju. Kolmandaks tarwitab wõõramaa loom 2 —3 korda rohkem ning paremat  toitu kui meie maa sarvloom. Ma olen hirmuga sarnast karja üle talwe söötnud, sest tema toidu himu on juur; iseäranis kõlbmatad on meie maale Hollandi- ehk Jda-Friisi tõugu loomad. Kui nüüd wõõras loom oma keha suuruse ja toidu paljuse tarwitamise järele rohkem loopisid piima annab kui meie maa lehm, siis ei anna ta seda selle toidu wüärtuje järele, mis ta ära sööb. Kui meie Friisi lõugu ja meie Eesti tõugu lehma piima häädust körwu paneme, siis jääb esimine kaugele maha. Rohkem kasu toob wõõramaa  lehm oma piimaanniga ainult paberi pääl. Wõin näitusi tuua, kus EeSn töuHu lehm ja ka Angleriga  segatud loomäd 1400—'1600 toopi aastas piima annawad. See puhast werd Eesti tõugu lehm (kas ta just weel puhast werd on ?) on ühe tähtsama larjaomamku karjas Viljandimaal.  Meie näeme, et meie maa loom ka piimaanui paljuses wõõramaa looma püümannist maha ei jää. Meie wõime otsustada, et wõõramaa piimakari oma piimaanniga  põllumehele mitte rohkem, waid ennem wähem kasu sisse Loob, kui meie maa lehm. Läheme tähtsama punkti ja walusama  haawa juurde, mis wõõramaa looma pidamist takistab, see on kopsutõbi,  mis ükskord nende pidamist meie maal wõimatuks teeb, kui mitte kuidagi wiisi selle wastn abi ei leita. Ei leita küll üht kallist karja meie maal, kus kopsutõbi kui külgehakkaw tõbi ei möllaks. Ma wõiksin palju uhkeid karjasid nimetada, kes näitustel  esimesi auuhindasid saanud, aga kus wähe terweid loomi leitakse. Oli wanast piim meie rahwa juures pea iga haiguse wastu rohuks pruugitud,  hoiawad nüüd palju tema kui tihwti eest eemale. Kui mitu ema on oma lapse järele leinama jäänud, sest haige lehma piima tarwitamise järele on tiisikuse bacillused sellele warase surma toonud. See haigus langeb nende ilusate loomade päalt ka meie terwe loomade pääle ning kaswatust ootab kurb tulewik. Ainus põhjus oleks see, mis Hollandi  loomade eest kostab, et Eesti jarwloom lihaloomaks wäga wäikene  on, sest nii mitugi peremeest müünud iga aasta ühe ehk paar härga ära. See on tull tõsi, et Eesti sarrvloom teha poolest wäiklage..  on. aga tas sarnane härjamüüwad,  nagu neid wiina wabritud  iga sügise kokku ostawad, härja kaswatajale kasu toob? Kui keegi selle üle aruannet teeb, siis leiab ta, et ta kasu asemel kahju on saanud, see on, kui kaswacamise kulu waewapalka  kõik rahaks arwala. Kõige selgemat otsust annab see, et weel keegi wiinawabrik siiamaani ise härgu kaswatanud ei ole. Koguni hukka mõista aga ei ole sarnane härja müümine  ka mitte, sest saab müüja ka palju ehk weidi oma looma eest, ta on ometigi  mõne kopika omast tarjast sisse Wötnud. Kokkuwöte wõõramaa loomade pidamise kohta oleks: Nende pidamine,  iseäranis Hollandi ja Jda-Friisi tõuugude pidamine, on meie maal kallis ja hädaohtlik. Olgu paar näitust selle tõenduseks. Kuramaal Dwinski ehk Düuaburi linna ligidal elas üks tähtjas karjakaswataja, ta kirjutas palju meie põllutöö kirjanduses,  tema sõnast peeti lugu. Temal oli uhke punane kari, puhast werd anglerid. Piimasaat oli hää, sellel ajal oli piim hinnas, seega ka sissetulek karjast rohke. Aga ta luges  siit ja säält, et Hollandi tõugu lehmad weel paremad olla. Ta reisis paariks aastaks Hollandimaale, et sääl karjakaswatust tundma õppida. Oli ta paar aastat sääl olnud, arwas ta oma mõisa pääl Hollandi tõugu loomade taswatamist käsile Wõtta. Anglerid müüdi ära, Hollandi  meistrid ehitasiwad Hollandimaa  kombe järele laudad. Hollandini  aalt osteti ühest karjakaswatusest üks, ja teisest karjast jälle teine lehm, umbes 30 —40 tükki, 400 —600 rubla tükk ning weel üks Hollandi härg 2000 rubla eest. Hollandimaalt  wöeti karjamehed ligi ning kari pandi lauta, kuhu kedagi siitmaa  inimest sisse ei lastud. Et aga sääl sarnast rammust rohtu ei kaswanud, siis pandi poole jala sügawusell mulla alla pats sõnniku lord, et sinna wõõramaa rohu seemet  pääle külida. Lauda uksed sei- Wõitlus Rooma pärast. Ketize ajalooline romaan. Ümberpanuud J. Itwes. WiLes raamat. 7? Teine osa. Tema torge seisukoht tegi talle wõimalikuls, koite, mida talle tarwis tuli, teada saada. Juba ta suure erakonna  pärast ei wõinud talle, Amala tütrele ja kuningannale,  riigisse ehk sõjawäesse puutuwaid asju teatamata  jätta. Wana krahw Gripa andis talle köit teada, mis ta ise. kusgtl kuulis wõi nägi. Tähtsamatel kordadel wottis tema ise koosolekutest osa, mis kuninga tubades ära peen. Nii oli Matasuntal kõik, mis riigi seisukorrasse, wäe lugemusesse, omadustesse ja jaotusesse puutus, wäeülemcue lähemad kallaletungimise plaanid ja kõik gootlaste lootused ja kartused sama hästi, nagu kuningal enesel, teada. Ning igatsusega ootas ta juhtumist, mis tal wõimalikuks  oleks teinud, onia teadmist hästi ruttu ja suure kahjuga  tarwitada. Belisari enesega ühendusesse astuda ei mõinud la. Loomulik oli siis, et ta silmad ümbruses olewate itallasie poole pööris, kes gootlaste hirmu pärast erapooletud  olimad, südamest aga Bitjautsi poole hoidsiwad, ning kellega ta kergesti ning wähema kui tahtluseta läbi käia mõis. Aga nii sagedasti, tui ta nende nimesid oma maimus üles armas, ei leidnud ta ühtegi, kelle tvöjõuule ja tarkusele ta seda surmamai saladust oleks awaldada wõinud, et Gooti kuninganna oma riigi hukatuse kallal töötada tahab. Need arad ja tühised mehed tublimad olimad juba ammu kas Tsetecguse mõi Belisari poole läinud ei olnud tema usalduse wäärilised ega wõinud neid niisugusteks pidada,  kes Wttigiscst ja tema sõpradest oleks jaksanud jagu saada. Küll katsus la kamatal kaudsel teel kuninga ja gootlaste  eneste käest teada saada, keda nad roomlaste hulgast Lõige tardetawamaks ja tähtsamaks maenlaseks peawad. Aga tõigi niisuguste küsimiste ja pärimiste pääle kuulis ta ikka ainult üht meest nimetatumat, itta ja ikka jälle seda ühte ainukest. Ning see oli ta'st kaugel Rooma kapüoolis: linnaülcm  TseteeguS. Tal oli wõimatu sellega ühendusesse astuda. Oma Rooma orjadest ei julenud ia ühegi kätte nii suurt ja rasket ülesannet, nagu kirja Rooma miinune usaldada. Julge ja tark Numiidia tüdruk, kes oma jumaldatud täskijauna wihkamiscst toore barbarlase wastu täiesti osa wöttis, oli ennast wägisi Ts-.teeguse juurde minema pakkunud. Aga Matasunta ei tahtnud teda saata, sest sõjawügede wahelt Jtaliast läbi minna oli kardetaw. Juba hakkas ta mõttega ära harjuma, et ta oma kättetasumise plaani täitmise Rooma jõudmiseni edasi lükkama peab, aga ta katsus siisgi wahcajal Gooti sõjaplaanisid ja walmistusi suure hoolega teada saada. Nii sammus ta kord ühelt söjanõuukogu koosolekult, nns laagris kuninga telgis ära peeti, linna tagasi. Sest sel ajal, kus sõjawägi juba korda saamas ning iga päew walmis teele minema, oli Witigis, et Matasuntal enam ees ei oleks, palasti tubadest lahkunud ja lihtsa telgi sõjameeste keskele üles löönud. Kuninganna tuletas kõike, mis ta kuulnud, meelde ning mõtles järele, luida seda küll kõige kasulikumalt tarwitada. Aegamööda sammus La, ainult Aspa saadetuscl, wälimiste telkide ridade wahel, pahemal pool mädakallastega Panduse jõe haru, paremal walged telgid. Ta püüdis rahwatuugist ja laagri sisemiste teede kärast  eemale hoida. Kuua ta mõttes edasi astus ja seda, mis la ümber sündis, tähelegi ei pannud, silmas Aspa terawa pilguga ühte gootlaste ja itallaste salka, kes ühe kvmmeti mängija laua ümber kokku oli kogunud, kus päältwaatajate imestuse ja naeru järele arwata, enne kuulmata ja nägemata tükkisid tehti. Aspa hakkas pisut aeglasemalt kõndima, et ka neid imesid näha saaks. Oli noor sihwakas poiss: näo ja paljaste käewarte, luumvalge naha ning ka pika kollaste, Gallia moodu järele korraldatud juuste järele arwata, pidi ta keltlane olema, kuid sellega kokku leppida ei tahtnud kuidagi süsimustad silmad. Ta tegi tõesti imetükkisid oma lihtsal näitelawal. Kord hüppas ta õhku, lõi lennus kukerpalli ja jäi siis püsti kas jalgade wõi käte pääle seisma. Kord näis ta uähtawa isuga hõõgawaid süsi alla ueelnwat, selleasemel aga rahatükkisid wälja sülgawat. Siis neelas ta ühe jalapikkuse põueoda alla ja tõmbas ta selle järel oma juustest jälle wälja, et teda kolme nelja teise terawats ihutud noaga õhku pilduda ning jäält üksteise järele  haruldase kiirusega jälle kiuni tabada, mis eest talle päältwaatajate poolt naer ja unestusehüüded palgaks saiwad. Aga liig kaua juba oli orjatüdruk aega wiitnud. Ta waatas käststanua poole ja nägi, et tal salk Jialia koormawcdajaid ja Lööpoissa, kes Gooti kuningannat nähtawasn  ei tundnud, tee kinni pani ning just tema ümber, tee pääl, uiis jõe poole lats, oma tempusid tegi. Näis, nagu oleks nad üksteisele ühte asja, mida Aspa ei silmanud, näidanud ja teda kiwidega pildunud. Juba tahtis ta käskijannale järele tõtata, kui korraga kõrwal laua pääl kommetitegija walju kisa tõstis. Ehmatades  pööris Aspa ümber ja nägi kuida see tugewa hooga üle lähemal seisjate pääde hüpates kui nool itallaste kallale tormas. Juba seisisgi ta nende hulgas ja oli korraks nagu kadunud. Aga korraga oli ta jälle näha. Sest üks ja kohe selle pääle teine itallane langesiwad ta rusika hoopide tõttu maha. Silmapilk ost Aspa kuninganna kõrwal, kes rutuga kakeluse lähedalt eemale oli tõtanud, nüüd aga, orjatüdrnku wõõrastujeks, seisma jäi ja sõrmega salga pääle näitas. Ja tõesti, see waatemäng oli haruldane. Imestuse wäärt jõuuga ja weel suurema kärmusega oskas kommemegija terwet tosinat kallaletungijaid eemal hoida. Wastastele kallale karates, pöördes ja wäärudes, tagasi põigates ja siis jälle järsku ette hüpates, ühte jalust maha tõmmates, teist tugewa hoobiga rindu ehk näkku maha lüües, kaitses ta ennast. Ning seda kõik ilma sõjariistata, ja ainult parema käega, sest pahemat kätt hoidis ta, nagu midagi warjates ja kaitstes, rinna pääl. Nii kestis see haruldane wõitlus mitu minutit. Ikka rohkem ja rohkem wee lähedale tungis teda wihane ja lärmitseja wastaste salk. Sääl heitis korraga sõjariist. Uks koormawedaja, keda raske hoop hirmsale wihale oli üritanud, tõmbas noa ning haawas ta'ga kommetitegijat seljast. Valukisaga langes see maha, kõik teised asusiwad ta kallale. „Minge! kiskuge neid ära, aidage seda waest," hüüdis  Matasunta sõjameestele, kes tühja laua poolt lähenesiwad.  „Ma käsen seda. Mina, kuninganna." Gootlased lõttusiwad kisklejate hunniku poole; aga weel enne, kui nad sinna jõudsiwad, jhüppas kommetitegija, kes ennast silmapilguks waenlastest wabastada oli suutnud, sellest hunnikust wälja ja pistis wiimase januga põgenema, just kahe naeskerahwa poole, tema järele itallased, teda wähesed  gootlased tinni pidada ei jaksanud. Missugune nähtus' Tema Gallia päälistuub oli räbalateks kistud; salk kollaseid juukseid rippus selja pääl ning waara, nende alt tuliwad süsimustad juuksed nähtawale, walge kaela nahk läks aga rinna pääl pruuniks. Wiimast jõudu kottu wõttes sai ta naesw juurde. Sääl kuudis ta Matasunta ära.