Saarlane Kleiildine politikn ajaleht maa- ja linnarahvale w 38. Teisipäewal, 23. Septembril 1898. XV. aastakäik. maksab: Pooles aastas. . . . 1 Ä5 „ —-S Ilmub igal tsisi.zsä,s»Vcrk. Karskuse tegewusest Rootsi-Norraja  Soomemaal. Teiste maade karskuse tcgewuse pääle «vaatamine wõib ka meie juures wäga kasulikult  mõjuda. Selle läbi wõime näha, kudaS teistes maades karskuse tööd tehakse, kudas sääl karskuse asi edeneb, kui kasu toomalt karskuse töö rahwa hää käekäigu pääle mõjub jnd- Teiste maade karskuse tegewuse pääle pilku heites saame meie oma töös nagu uut julgust, uut elu ja paremat püüdmist karskuse hääks tööd teha. Et nimetatud maades karskuse töö palju korda saata ja häädust teha on jõudnud, siis saab nende maade, karskuse tegewuse pääle wuatammemeile wäga kasulik olema. Rootsimaa oli paarikümne aasta eest joomise poolest üle ilma kuulus, kusagil maal ei joodud mitte nii palju, kui sääl; seda maad nimetati koguni „joodikute maaks." Joomise kohta ei olnud mingisugused seadusi antud, igaüks majaomanik, olgu see maal ehk linnas, mõis tarwituseks" nii palju kui tarwis, wiina põletada. Sellestgi tuli, et sääl wiina «valmistamine ja tarwitamine suurel mõõdul õitses. Nenda oli Rootsimaal aastal 1830 173,000 wiina põletamise kohta ja wiina «valmistati iga aasta läbistiku  160 miljoni liitrit s. o. meie mõõtude  järele pääle 130 miljoni toobi. Läbistiku  tuli siis lelle järele iga ühe hinge pääle Rootsis, ka rinnalapsi juurde arwates, 42 liitrit wiina, s. o. 35 tospi ja iga 5 maja pääle tuli üks kõrts ja «viinapõletamise koht. Selle üleliigse wiina tarwitamise ja walmistamise järeldus oli aga see, et rohivas  ikka waesemaks ja «vaesemaks jäi, et korratu kombeta elu õitses, mille järeldus ka mitmesugused haigused oliwad. Nüüd on aga Rootsimaal täiesti teine lugu: rahwas on kaine ja clukombete poolest, nagu see ka muidu olla ei wõi, korralik. Seda on aga sääl karskuse meeste tegcwus ja püüdmine teinud. Karskuse mõte ärkas Rootsimaal 1830 aastate ümber. Aastal 1857 asutati sääl „Rootsi Karskuse Selts," kes oma töös wäga südi ja hoolas oli. Selle seltsi tegelaste kcskes oli ka palju tähtsaid mehi, nagu üle ilma kuulus heemika  prohwessor Berzelius ja selleaegne  Rootsima sõjaminister krahw Sparre. Ka sellest wöiksiwad karskuse «vastalised ära näha, et karskuse töö mitte lapsik iga kergemeelsete  ettewõtte ei ole, sest et ta ka suurde ja tähtsata meeste tööpõld on olnud ja seda praegu weel on. Nii kui ütlesin, tegi „Rootsi karskuse selts" oma tööd hoolega. Pärast kümme aastalist tegewust oli nimetatud  seltsil Rootsimaal 500 abiseltsi 500,000 liikmega. Ehk küll karskuse seltside  elu õitses, siisgi nägiwad karskuse töölised ära, et nende töö karskuse seltside asutamisega ilma kohaliste seadusteta rah- wa sisse sügawasti juurdunud üleliigsele joomisele mitte otsa teha ei jõudnud. Sellepärast  hakati siis ka selle eest muret pidama,  et karskuse seaduseid saada. Selleks meelitati rahwa saadikuid karskuse poole et riigipäewal karskuse seaduste wastu, wõtmise tarwis häälesid koguda- Ja see ettewõte ei olnud asjata. Aastal 1854 saiwad mitmesugused mõjuwad seadused maksma pandud- Kodune wiina põletamine keeldi kogunisti ära, wiina wabrikute arwu wähendati, mis weel lahti jääti, pandi kange ülewaatamise alla, ja aktfisimaks tõs« teti wiimaste päält hästi kõrgeks, wiina ei tohitud ka nendesgi kohtades mitte iga! ajal põl tada, waid selleks saiwad tähtajad määratud.  Kogukondale anti luba, kui suurem hull seda tahtis, ka wiina müümist täiesti ära keelda. Wiina müümine nendele, kes juba wiina saanud oliwad ja alaealistele, kuni 18 aasta manuseni, kui ka purju joomine,  sai kange trahwiga ära keeltud. Need oliwad seadused, mis Rootsimaale kohe teise näo andsiwad ja wiina tarwitamist märksalt wähendasiwad. Keegi kirjanik ütleb selle kohta, et „kui põrguperemees ial ei peaks nutnud olema, siis nuttis tema ometi walusasti sel korral, kui Rootsi riigipäcw seesugused seadused wastuwõttis ja kinnitas." Et selle seaduse järele tuhanded  wiina müümise ja walmistamise kohad kadusiwad, et wiina koguni mähe saada ja Wassiili Tscherepow. Keiser Pauli I. elust ajalooliku teaduste järele kirjutanud H. von Lankenau. Eestistanud A. S. „Ahaa, ma arwan wist ürtuemanda käest. Kas on nii?" ütles Paul naerdes. Teet on sellest asjast aru saanud. Säält ta tuli. Kui ma neid ridasid nägin, siis unustasin ma kõik ilma ära ja ruttasin üksnes tema käsku täitma. Minu seltsilised nägiwad, et-ma oma pää ära kaotanud olin, pidiivad mulle mõõga ruttu järele saatnud olema, keda mulle soldat kätte andmas oli, kui keiserlik Majesteet mind kinni käskisid pidada." See on kena, minu herra, oga kes julges üht ametis seiswat soldatit krahwi Karitonowi  armastuse kirjade käskjalaks teha, olge nõnda hääd ja ütelge mulle seda sõbralikult?  . .. Noh, ma ootan, herra! Keisri hääl läks selle juures jälle waljuks. Tscherepow  wiiwitas waStamisega. Ta ei tohtinud  noort krahwinna wastutamise alla anda, teiseks teadis ta kui kardetaw Pauli üritada  oli. Selles kimbatuses tuli tal äkitselt  meelde, et piletis mingisugust saladust ei olnud; ta tõmbas teda taskust wülja ja andis keisri kätte. Seda lugedes sai tema nägu rõõmsamaks, uulede ümber lehwis üks armuline naeratus. Ta andis pileti Tscherepowile tagasi. „No jah, ma saan juba aru, sõber, et see Sinu südame saladus  on. Noh, sa wõid julge olla, mina xi saa Sind mitte ära andma, ja wõid mulle ka andeks anda, et ma seda Sinu käest wälja awatlefin." Tscherepow kumardas ennast auupaklikult. „Aga," rääkis keiser lühikese pause järele edasi, „kas noor krahwinna ka Sinu tundmustest  osa wõtab?" „Scda ei tea ma mitte, Majesteet," wastas Tscherepow õhates, „ma ei ole seda meel julgenud awaldada, et ma teda küll üle kõige armastan ..." „Aga tema õnne pääle julgesid wiimast õnnetukatit wälja panna? Ha, ha, ha, naeris keiser waljusti. „Ma tahtsin seda jah, keiserlik Majesteet, aga sain selle juures takistatud, ma olin selles kindel ja ta oleks mulle õnne toonud." „Hm . . . parem, noormees, et fee Sul mitte korda ei läinud - - . Mis kuldtükk see Sul oli, mida Sa selle wana soldatile andsid, kes meil silla juures wasta tuli?" küsis Paul, äkitselt oma tooni usaldamataks muutes. „Sellesama? Oma wiimase? Hm! Loomulik!  . . Noh, kas Sa näed, ta on Sinule ometi õnne toonud," hüüdis keiser rõõmsasti  „See on teinud, et mina, ilma sellest teadmata, armu, õiguse asemele olen pruukinud! . . - Tubli tükk, herra major! tubli tükk! Ma näen, et Teil hää süda on ja see on mu meele järele, et Teie ühe auusa naesterahwa pääle oma mõtted olete pöörnud Ma tunnen teda, üks kena neitsi, ma olen Teie walimisega täiesti rahul. Teie mõtlete temale ometi ikka kosja minna?" „Ma ei julge mitte, majesteet." „Mikspärast mitte?" „Majesteet ... ma ei tea weel mitte tõesti, kas ta minu tundmustest osa wõtab..." „Hm, on see tõesti põhjus, kelle üle Teie seletust peate muretsema, ja ma peaksin arwama ..." selle juures wahtis ta Tscherepowi kenat, kõrge waimulist kuju . . . „Aga teiseks?" „Teiseks, majesteet, on minu seisus wäga alatu ja tähenduseta ..." „Noh, seda ei tahaks ma mitte uskuda," hüüdis keiser. „Teie olete ju minu herra, niipalju kui minul tuttaw, oberstleitenant minu kaardewäes, kas ei ole tõsi? ..." „Oberstleitcnant!" kordas Tscherepow rõõmust imeltades ja waewalt weel oma kuulmist uskudes. „KaS teate, minu kõige parema rügimenti stabiohwitser ei ole mitte üks tähtsuseta meeS ja wõib küllalt oma pilku krahwliku tütre pääke wisata, kui ehk mõni  kolmas  waStupidine asi seda põhjust ei kõiguta."  „Ka on, majesteet, üks kolmas põhzuS olemas, minul on üksnes paar weikest mõisakest, kehwa sisse tulekuga, kolm sada hinge kõiges; sellega ei ole ma selle rikka, suurtsugu krahwinnale mitte kohane mees." „AH mis" ütles keiser ruttu wahele, Teie kolmas põhjus on tühine. Tema on ainus tütar ja isal on nii palju «varandust, et kõikidele küll saab. Katsuge aga see efimine  põhjus selgeks teha, teise eest ei ole Teil enam tarwis muretseda." Selsilmapilgul  jöudsiwad nad talwe palee ette- Tschere,