Saarlane lk 46. Teisipäewal, 13. Nowembril 1891. VIII. aastakiiik. maksab: PookZ aastas 1 „ 3K „ Ilmub igal ioifrpÄoivcrk. Kuresaares nr. 17. Kirjad käiivad: Saarlase toimetusele. Kuresaarcs. riim ehk selle ruum MW Uleöldiüe poZitilni ajaleht «»- ja li»»»r«h«»Ie WZ See peaks nõnda olema! Ehk juba „karskusest" (õigem kainusest) küllalt on ajalehtedes kirjatud, kohalikudct koosolekutel läbi rääkimisi peetud ja teda nii moodi enam walitsewale wõimule püütud  aidata; aga ikka on see mahakiskuja maim selle kasuliku töö pea wastane ja suurem takistaja seiamaani meie Saarlaste,  kui ka mõnede muulaste juures olnud, et ühed „karskust" ja teised jälle „parajust" selle asja edendamiseks õigemaks ja paremaks  püüawad seletada, nii et auustatud alkoholi waenlased oma suurema töö rammu  näiwad ainult ühe teisega waidlemifekZ  ära tarwitama. Sellepärast auustatud  „karskuse" ja „parajuse" sõbrad, lubage et ka mina mõne sõnakese senna kohta tohin awaldada. Kas mu mõte selles asjas küll tõesti õige on, seda ma tõendada ei tohi, maid jätan selle suurema hulga ja tatgemate meeste otsutada; kuid seda tahan ma siin seletada, kuidas see minu mõtte järele oll.ua peaks. Täielikud karsked soowiwad ja nõuawad inimeselt täielist joowastawate jookide maha  jätmist, kuna „parajad" seletawad, et see õige ei olla, sest kui wiina, weini ehk õlut parajal möödul saab joodud, ei tehja see kellegile midagi häda. Need mõlemad, nõudmine täiesti maha jätta ja seletus „parajaste" pruukida, on aga nii kitsa piirilised õpetused, just kui mõni mana sõna, millest igauks, kes tahab, hoopis  teist mõtet wmb walja seletada, kui sääl öölda on tahetud. Nõnda nimeiud täielist karskust, ei peaks mitte täielist joowastawate jookide maha jätmist inimeselt nõutama, maid selle nõudmise juures peaks lihtne ja arusaadaw seletus olema, et joomastamaid jookisi peaks ainult tarwilikul korral pruugitud saama ja nimelt „tarwis" sõna selles asjas, tõsises mõttes, igaühe südame tunnistuse  järele maksmaks saaks tehtud. Siis on inimesele täielik wabadus jäätud ja ta wõib joowastawaid jookisi niipalju juua, kui ta tunneb omale tõesti tarwis olewat ja seda „tõesti" ei tule mitte igaühe juures ühel möödul ette. Ühel ci tule aasta kohta kordagi seda „tarwis" ette, kuna teisele aga, wõib olla, ehk weel sagedaminegi,  kuidas kellegile termis, ehk mõni muu iseäraline juhtumine seda sunnib. Aga ärgu mõteldagu selle juures mitte, et siin „söömaalust" ka tarwituse sekka arwan,  muidu kui tohtri käsk ehk iseenda tõelik tundmine selleks asja ei anna. Ja ka karskuse seltsid peaksiwad selle pääle enam rõhku panema hakama, et nad igale sisseastujale liikmele ara seletaksiwad, et ainult tarwilikul korral wõib, ehk õigem peab tarwiliku möötu pidades natuke  wiina ehk weini wõtma. Aga kui seltsi liige hakab juba rohkem seda kallist märga mekkima, kui ta „tõsise tarwitusele" waja oleks, mis jo peagi iga ühele teatamaks saab, siis peab seltsi toimekond ta juures esmalt kohaseid abinõuusid „tösise tarwituse" poole juhtimiseks katsuma pruukida ja kui see ei aitaks, siis liikme armust maha kustutama, selle seaduse järele, kuidas ühegi seltsi põhjuskirjad seda nõuawad. Tehtakse nõnda, siis oleks „karskuse" seltsi eeSsiht rahwale palju arusaadawam ja palju enam meeldiw kui ta praegu on, kus aga ainult sedasama tuttawat „täielist maha jätmist" õigeks seletakse ja igale ühele soowüakse, igalt seltsi astujalt ta nõutakse. Ka seltsi töö jõud oleks sell wiisil enam mõjuwam. Mis aga «parajusest" õigeks tuleb arwata,  siis peaks ka «parajus" sõna tõsises mõttes seletatama ja endale kohuseks tehtama,  sest parajuse pidamine on jo ikka igas asjas kõige parem, kui ta mitte kahjulikust järeldusi ei sünnita. Aga «parajus", mida suuremast hulgast õigemaks kiidetakse, ei ole wiina ega õlle joomises mitte selles mõttes kasulik, kuidas seda mitmed seletada püüawad, et sööma alla, terwise joomiseks, sõpruse otsimiseks j. n. e. joowastawaid jookisid tarwitada nõnda nimetud «parajus" on. Niisugune „mekkimine" ei ole aga mitte parajus, et ta sagedasti ka mõnda üleliigselt waimustab, upakile ajab ja weel mõnda muud paha mõjuga nalja sünnitab, mis terwisele kahjulik on ning mitte ühesgis asjas kasulik ei ole. Truu Else. 4 Eestistanud K. L. Külas aga arwati, et Hans ennast kurja maimudega kokku on löönud ning Weidile puhuti mitmesugust juttusi tema sõbrast kõrwa. Wanake aga raputas kõige üle umbusklikult pead ja pidas seda kõik tühjaks. Ühte asja pani ta siiski Hansust imeks. See oli, et ta igal reedel, homikust õhtuni oma kambri sisse lukkus ukse taha jäi, aga ükski ei täädnud, mis ta Ml tegi. Wiimaks, kui Weit selle asja põhjust järele küsima hakkas, ütles Hans, et üks tõutus teda sundiwat, iga rcedist päewa omas kambris waikseS palwes ära pidama. Weit oli sellega wäga rahul ning Hans käis jälle kui endine auuwäärt sõber, iga päew Wcidi uksest sisse ja wälja. Wiimaks näitas ta üsna awalikult, et temal kõma nõuu oli, Weidi tütart Elset kosida. Elsel aga käis igakord, kui ta Hansu nägi, wärin kõige keha ja meri soondes tarretas, kui see temale ligemale tükkis. Sellest ei pannud Hans midagi tähele, waid awaldas aga Weidile oma mõttid ja palus Elset omale abikaasaks. Wanake ei rääkinud mitte poolt sõnagi selle wastu, waid käskis Hansu ennast tüdruku juures onne katsuda. Ühel õhtul ei olnud wana Weit mitte kodus; Else üksi istus kodus ja müristas mokki. Ühe korraga läks uks lahti ja sisse astus see mees, keda Else enam kartis, kui surma. Ehmatand kargas ta woki tagant ülesse ja hüüdis wärisewa häälega: Mis teie tahate siit? Isa ei ole täna mitte kodus! Pea! hüüdis Hans. Ega see suurt wiga ei tee! Meie wõime jo ka ise paar sõna lahkesti juttu ajada, kulla Elseke! Nende sõnadega istus ta kõige suurema rahuga tüdruku kõrwale tooli pääle. Else aga nihutas ennast tooliga Hansust kaugemale,  kes sellest ometi midagi tähele ei pannud, waid seda paljalt tütarlapselikuks arguseks pidas. Ta arwas omas mõttes, et naisterahivaga ümber käies peab ikka õige julge ja südamelik olema, kui neid oma wõrku tahetakse meelitada. Sellepärast wõttis ta Elfe ümbert kinni ja ütles meelitama  sõnadega: Mis see on? Kas see ilus Else ei taha mitte minu kõrwa istuma jääda... ? Hansukene ei saanud oma meelitawaid sõnu wist meel kõiki wälja ütelda, sest Else kiskus ennast ennemine tema käte wahclt mägist lahti ja tahtis tuast wälja pugeda, õõldes: Laske mind rahule jääda! See ei ole mitte kena, et ma teiega üksi tuas olen! Tühi halpimme puhas! hüüdis Hans ja wõttis tüdruku ümbert tugewasti kinni. Teie isa on teid jo mulle ära luba- nud, ilus Else; nüüd tuleb mull teilt meel küsida: kas tahate mulle abikaasaks tulla? Ma teid ennemine lahti ei lase kui seda mulle lubate! Nende sõnadega andis ta Elsele mitu korda suud, mis tüdruku pale pääl kui sinepi plaaster kipitas. Ilma asjata pani ta Hansul wastu, ilma asjata hüüdis ta appi, aga ometi ei olnud kuuljat ega appi tõttajat kedagi. Hans läks, oma wõimust pruukides, ikka julgemaks ja hullemaks. Wiimaks tuli abi, säält, kust keegi oota ei wõinud. Else kandis omal ühte pisukest risti juba lapse põimest saati kaelas, mida ta oma kadunud ema käest pärandanud oli. See ristike oli rabelemisega rätiku alt wälja tulnud ja puutus Hansule silma, kes selle pääle nõnda ehmatas, nagu oleks tal puuga pähe löödud. Ta wärises nagu haawa leht, kargas Else juurest kaugele ära ja pühkis wiimati uksest wälja. Else tänas Jumalat, kes teda nõnda imelikul kombel päästnud oli; kui isa koju tuli, rääkis Else temale puhas, kuda Hans mägist tema kallale tunginud ja kuda ta risti abiga teda enesest eemale peletanud. Weit tõmbas  kulmu kortsu ja näitas enda Hansu üle õige pahaseks saanud olewat. Teisel päewal pandi kõma maenitsuse sõnadega Hansule tema ülesastumist ette, kes oma tegu sellega wabandas, et ta oma suure armastuse tuhinaga ennast ja oma