saadik kui Joosep Spekbaher oma poisiga meid waatamas käis. See oli n'a nelja nädali eest. On üks südamelik poisike, keS ise weel mitte kümmet aastatki wana ei ole, aga laseb minuga wõidu märki, et ma küll temast kolm aastad wanem olen. Ma pean tema ees üsna häbenema sellepärast!  Ja kui wäga ta ka Baierlasi ja Prantslast wihkab! Küll nad teda tundma saamad, kui mäss lahti läheb! Meie oleme juba üksteise wahel seda maha teinud, et meie mõlemad oma isamaa eest Välja tahame minna Vaenlaste Vastu." „Wäga hea, Priidu, wäga hea," ütles isa. „Sa tead juba enam, kui sul tarwis teada oleks. Aga kas sa pead ka oma suud, Priidu, et sa enne kes teab, mis sa tegema pead, kui et sa oma isaamaad ära annad, mis?" „Küll ikka, isa," waStas pois wälkuwal filmil. „Mna ja Andres teame wäga seda ja oleme ühendatud meeles. Enne laseme endid tükkideks raijuda, kui et meie suust midagi wälja tuleb. Andres on mull küll kõik ära jutustanud, sest et ta mind usub, ja ta wõib mind ka tõeste uskuda." „MiS ta on sul siis jutustanud, Priidu?" küsis isa naeratades. „wist küll midagi uudist, narr poisike! Mis tema ka teab?" „ No, no, isa, küll teab ka, mis wiimsel kooskäimisel Glitte!'is oli maha tehtud," wastas Priidu tasase häälega. Nüüd jutustas ta, kuida nõuu oli peetud, juba nüüd ehk talwe pihta panema hakata, aga Andrese isa pole seda heaks arwanud. kuna wiimaks kõik selle pääle jäenud, et I tulewal kewadel wälja astuwad, seda I I kõik olla Andres salaja kuulanud ja pärast > jälle temale rääkinud. (Järg iuleb). Ja kolmas kelder oli umbest sell kohal, kus praegu oreli koor seisab. Senna maeti kõik rotmeistrid ja muud kiriku ametnikud Eesti rahwa seast. Meie kõrge ketserina Katerina 11. walitsuse ajal anti käsk, et kirikusse ei tohtinud enam matta ja siis said ka need keldrid mullaga täidetud. Üks iseäralik asi, mis kohe inimesele silma paistab, kui ta Anseküla kirikusse sisse läheb, on see suur pilt, mis kiriku seina küljes rippub ja 9 jalga lai ja 8 jalga kõrge on. Niisugust on liig mähe Balti maal kirikutes leida. Selle pildi pääl näeme meie wana endise pärris herra kuju oma proua ja oma lastega. See härra on Üks Sandrat GuStav Heinrich von Rading ja ta praua Katerina, sündinud von Brevern. See mõisniku sugu, RadingiuS  ehk Radicius, kellest ka Tiinuse mõisa oma Eesti keeli nime on saanud, elas saal ju Daam walitsuse ajal. Rahwa jutt räägib nüüd sest pildist nõnda, nagu tahaks ta näidata ülewel nimetud härra kolmiku laste matmist. Kiriku raamatute järel pole see aga mitte õige. Need lapsed, kes sääl pildi pääl, kolm ühes kirstus puhkawad, on küll nimetud härra lapsed, aga mitte kolmikud, waid esimine neist on 1726, teine 1727 ja kolmas 1730 kohe pärast sündimist surnud. Wiimse lapse sündimisega suri ka proua ära, ja härra laskis omas suures walus ja kurbtuses tema mälestuseks ühe suure pildi maalida ja kirikusse ülespanna. Nõnda on see pilt ärassletada. Härra ise suri aasta pärast seda, pärast proua surma 1731. See Radingsi mõisniku sugu, on nagu ma ju tähendasin, suuremalt kõik kiriku altari põranda alla maetud. Nime- tatud Landrathi Gustav von Radingst poeg müüs see mõisa 1740 ära. Ka tema surnu keha on senna toodud ja maetud; ja see mõisniku sugu on, nagu meel 62 teised Saaremaa mõisniku nimed, ajaloost kustund. Kui Anseküla kirik 1864 uuesti ehitati, siis rikkuti see nimetud pilt prügi ja lubja läbi nenda ära, et ta püha kotta enam ei kõlband. Endine õpetaja Kõrber aga palus mõisniku kojast selle pildi paranduseks abi. See palme wõeti mõisnikude poolest, kes ikka meie kiriku ülespidamise ja ehitamise heaks lahkel wiisil on aitnud, ka seekord kuulda; nõnda seisab siis see pilt sääl kirikus mälestuseks manast ajast. 1) Kiriku riistadest, mis meel manast ajast alali on, on nimetada 2 suurt tinast altari lühtrit. Nende pääl seisab sisse kirjutud: „Wilhelm Rascha, Helene Stoll 1667." Kinkija oli Leo, ehk kuidas see mõisa manast kutsuti Loode härra Wilhelm  Rascha, nüüd 224 aastat mana. 2) Üks mana suur walgest wasest tehtud ristimise waagen, pealkirjaga: „Johann Ruckling, Anna Brummers, 1680" nüüd ka 211 aastad mana. 3) Üks armu laua karikas, kingitud G. H. von Rading'i, C. von Brevern'i poolest, kelle pääl ka näha on. Põhja sõja ajal 1716 tulid Rootsimaa mere rööwlid Sõrwemaale, ja 8. Wiina kuu p. rööwifid nemad Anseküla kiriku paljaks, ainult ristmise waagna ja need manad altari tina lühtrid, jätsid nemad järele, sest et nad neid liig halwaks pidasid. Et nüüd mõnest kiriku teenistuse riistast puudus oli, sellepärast kinkisid ülemal nimetud  Tiinuse härra oma prouaga, seda hõbe karikat, mis praegu meel tarwitakse. Kiriku kellad kandwad aasta numbrid 1319 ja 1820. Kiriku raamatud hakkawad 1718 aastaga. Õpetajate järg, kes Ansekülas ammetid pidasiwad. 1) Joosephus Moierus (Moier). 2) Jakoby  künni 1693. 3) Rascha, Saaremaalt  pärilt, 1693 —1710, suri oma prouga ühel päewal 29. Septembril 1710 katku läbi Leo mõisas ära, mis ta isa pärandus oli. Kiriku mõisa oli aastal 1710 kassakate läbi ära põletatud. 4) Aastast  1710 —1729 pidas Jamaja õpetaja Ansekülas Jumalateenistust. 5) Siis tuli Holmquist, 1729—1746, Rootslane; oli enne Ruhnus õpetajaks, tuli säält Jamajasse ja läks pärast jälle Rootsi tagasi. Õpetajate puudus oli sell ajal suur ja need kes Saksamaalt siia olid tulnud, walitsesid, isegi teada, kõige paremad kohad wälja. Anseküla kiriku mõisa hooned olid, nagu ülemal tähendud, ära põletud. Rahwas oli katku läbi palju kokku sulanud, armutakse,  et üle 1000 hinge Anseküla kirkkonnast katku läbi surma said. 6) 1747 —1775 oli Gonsior, Tallinnast pärilt, õpetajaks. Ta oli efite Püha kiriku pääl, säält läks ta abiõpetajaks Pühawaimu kiriku vääle Tallinna linna, ja säält tuli ta Ansekülasse. 7) Haller, Rootslane, 1776—1788, tuli Mustjalast Ansekülasse. Mustjala kirkkond oli 1640 Kihelkonna kirkkonnast lahutud, ja oli üks liig waene kohake, nõnda et õpetaja Haller, nagu ta ise oma kiriku raamatutes räägib, leiwa puuduse pärast oma wenna käest, kes Hiiomaal Keina kiriku pääl oli, abi pidi paluma. Sellepärast läks ta Mustjalast ära Ansekülasse, kus Ülesande seletus 12. I Me teretame kõiki nii lahkesti nüüd, Me hälitseme, süda täis rõõmu ja hüüd, Ei mõtle meie häda, ei kurbtuse pääl, Kui helisedes kõlab me laulmise hääl: Tere, tere, laulja linnuke oksa pääl, Tere, tere, lahke ilus ilm! Oh tere lauljad, oh tere kuuljad, Oh tere kõik kes keelitsen'd! Oh tere isa, oh tere ema, Tere tere, õde ja wend! Tere metsad orud ja mäed, Tere laulu loomuse wäed, Tere lilled lehed ja puud. Tere ka wainud ja mured ja muud! lB Saarlane 1891