Saarlane H 4. Teisipäewal, 26. Januaril 1893. X. aastakäik. maksab: Postiga saadetud aastas. L „ ' „ Pooles aastas 1 „ LZ „ Ilmub igal koistpäSsV«»r. Kuresaares kaubauulitsas ur. 17. Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele, Kuresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum MM KlkiildlSt politiks ajslkht »m- ja liiiirshsilt. MM Kurt-tummadest. Kõne, mida Kaarma õpetaja herra F. Gderberg Kolme knmnga Päewa! Saaremaa Karskuse seltsis pidas. (Järg.) Teine tähtis kurttummade aitaja on Samuel Heinike. Tema elas preestri l' Epeega ühel ajal ja oli Saksamaal  kiriku köster. Tema parandas Prantsuse õpetamise wiifi. Ta nägi ära, et sõrmedega õpetamine puudulik on ja täielist kasu ei wõi saata, sest kes niisuguse kurttumma sõrme - keelest tahab aru saada ja temaga sõrme-keelel kõnelda, see peab ju ise ka sõrme-keelt õppinud olema. Sellepärast  oli tema mõte see: kui oleks wöimalik  kurttumma rääkima panna, siis wöiks ta iga ühe inimesega kõnelda. Aga kuda õpib ta rääkima, kui ta teiste rääkimist  ei kuule? Ka siin peab ikka silm kõrwa asemele astuma. Kurttumm pangu teise inimese huulte liikumist targu tähele ja kui ta ise niisammuti oma keele ja huuled liikuma paneb, siis sünnitab see niisamasuguseid  sõnu. Selle mõtte pääle rajas Heinike oma häälitsemise õpetuse ja asutas aastal l 778 Leiptsigi linnas esimese kurtummade kooli, kus kurttummad rääk imi  st õppisiwad. See Saksamaa õpetamise  miiS on nüüd uuemal ajal igal maal pruukitawaks wöetud, sest et ta kõige täielikum on. Küll kulub häälte õpetamisega  palju enam aega, kui sõrmede märkide õpetatamisega, aga kui tumma suu lahti läheb ja tema nagu teinegi inimene wõib rääkida, kes siis waewa pääle waatab? Paneme seda praegust kurttummade õpetamise  wiisi natukene ligemalt tähele. Koolmeister istub kooli toaS ja tummad kõik pool-ümmarguses ringis tema eeS. Iga laps waatab terawaSte koolmeistri suu pääle, et huulte liigutamistest tema sõnu ära mõista. Koolmeister küsib tasase häälega,  nõnda et sa waewalt tema häält kuuled, aga lapsed kostawad walju häälega, sest need ei kuule ju oma hääle kõla. Kui juba koolmeistri ammet iseenest palju waewa nõuab, siis on kurttummade koolmeistril mitu korda enam wäsimata hoolt ja tüdimata  kannatust tarwis. Mitu kuud ei saa ta hakatuses muud teha, kui üht ainust häält lapsele ette rääkida. Sellepärast kulub tummade  koolitamiseks wiis kuuni seitse aastat ära. Mis teised lapsed juba ema sülles õppiwad. seda õpib kurttumm alles koolis. Et kurttummal mingisugust waimulikku ega kombelikku teadmist ei ole, siis on koolmeistril  sagedaste palju wõitlemist tooruse awalduste wastu. On kurttumma! ka silmanägemine  puudulik, siis tema küll õpetamata peab jääma. On temal aga pääle kuulmise  kõik teised meeled terwed, siis on need teised meeled temal palju selgemad ja terawainad, kui meil wiie meelega inimestel, sest ta tarwitab neid enam kui meie ja harib neid ste läbi. Silm on haritud kurttummal wäga hea, sest ta wilutab waatmist wäga hoolega, sellepärast ka kurttummade  joonestused kiituse wäärt on. Mõnikord peab pääle silma ka weel mõni teine meel kuulmise aset täitma. Sellest kõneles mulle Wändra õpetaja järgmist asja: Ta istus kord pühapäewa homikul kiriku käärkambris ja mõned kurttummad kooli poisid oliwad ka saal. Õpetaja käskis neid kiriku sisse minna. Üks kurttumm, kes seljaga wastu käärkambri seina seisis, kostis: „Mis meie kirikusse läheme, laul pole weelalganud?" „Kustsa seda tead?" küsis õpetaja. „Sa ei kuule ju?" „Ma tunnen seda sellest, et kiriku müür weel ei wärise," kostis poiss. Nõndaolisiis ihu-naha tundmine kuulmise asemel astunud. Kui kurttumm täielikku kooliõpetust on saanud,  siis ei mõista ta mitte ükspäinis rääkida, waid ka lugeda, kirjutada ja rehkendada. Ta on õppinud piibli lugu ja katekismust ja wõib siis leeriõpetusest osa wõtta. Za oh, mis rõõmu on siis temal ja tema omastel  ja meil kõigil, kui kurttumm altari eeS oma suu lahti teeb ja terme koguduse kuuldes suure häälega usku tunnistab! Siis kiidab ta oma suuga Jumalat ja heldeid inimesi, keS teda on aitanud, waimu pimedusest  walgusele ja ristikoguduse liikmete hulka. Waesi kurttummasid on paraku wäga palju olemas. Maa pääl arwatakse neid ülepea 850,000 olewat s. o. iga tuhande ja kuue !aja inimese pääle tuleb üks kurttumm.  Euroopa maal on neid Schweitsis Öigus wöidab. 4 Lendwate sammudega ruttas ta nüüd loitawas leetes seiSwa trepi poole, kargas laps kaenlas alla, andis teda all ostjate seltsiliste kätte, ning waatis lapsehoidja, ühe ivana neegri järele, ses kindlas nõuus, ka teda tulest wälja kiskuda, kui ta mitte ise juba ei oleks oma päüsmisc pääle mõtelnud.  Aga Jessi oli tark küll olnud, Antoni näituse järel teha. Ta ruttas jala päält tema järele, sai mõni pilk pärast teda trepist alla ja nägi hirmuga, kuidas see tema taga praginal maha langes. Ons meel mõni elaw hing sääl sees? küsis Anton, maja poole näites. Kedagi mitte! wastas Jesfi. Wana hoidja hoopis üksi pisukese massa Hugo'ga! Oh, mis saab härra ütlema, kui tulema koju meresõidust. Tema sõitlema Jessi, ja Jessi hoopis süüta! Mitte teadma, kuida wöis hakkada tule põlemine. Ole rahul, Jessi, sinu härra ei tule iial enam tagasi, ütles Anton kurwa peawäriStufcga.  lial ei saa 'sina teda enam näha; tema magab igawest und sügamas «Ass mere põhjas. Kuni Jessi kangest nutma ja karjuma hakkas, põõris Anton ennast wüikse Hugo poole, kes nüüd heledate silmadega loitawase lötese waatis ja tule leekitsemist rõõ- muga imestles. See on kena! hüüdis ta. Seesugust lustliku tuld peame meie jälle pea põlema panema! - Sa waene laps, ohkas Anton ja wõttis teda käe pääle, kui sa teaksid ja arwata wõiksid, mis need leeked sulle makswad, su rõõm oleks pea läinud. Edespidi  peame läikima tulewiku mõtted maha jätma. Aga olgu siis! Sa oled nüüd minu laps, minu eestmuretsemise jäuks jäätud, ning tõeste, ma tahan sulle üks õiglane, truu ja hella isa olla! Ta surus üht musu ilusa poisi sõbraliku suu pääle, andis teda musta hoidja hooleks, ja maalis tunvalt, käed rinna pääl koos, leskede edasimineku pääle. Kui ma tealsin. kus see kamber seisab, ümises tema iseeneses, siis wõiks ehk weel kord õnne katsuda! Aga otsiku üks inimene selle tule suil su ja sädemete merest! Siiski pooris tema ennast Jessi poole ja päris selle kambri järele, kelle sees ta endise walitseja pilt rippus. Jessi tähendas  seda temale, aga seega kadus ka miimue lootuse kiir. Otse kui wana selle kambri akende pääle näitis, langesiwad seinad kokku, ja ei jäänud muud järele kui risuhunnik,  kelle üle sööja tuli mängides lakkus. Õhkudes pööris Anton temale selga ja põõris oma meeste-Jessi ja Hugo'ga laewa pääle tagasi, et jääl homiku tulemist oota. Oma kajüütis, wäikse Hugo woodi juures, mõtles ta järele, mis selle lapsega edespidi saama pidi. Ta wankuskaua enne kuita kindlat nõu leidis. Siis aga ütles tema: Ta peab minu pojaks jääma, ning ei iial kuulma, missugused õigused ja pärimised see üks õnnetu-raske öö tema käest rõöwinud  on. Waene laps, grafi kroon pidi kord su pead ehitama, ja selle asemel kisub okaskroon teda ehk meriseks! Olgu sellega aga, kuida tahab künni mina elan, ei pea ükski mõru tuul su pääle puhuma, kui ma seda kuidagi kaista wõin. Pitkaliste, raskede sammudega käis Anton kitsast kajüüti mööda, aeg ajalt pead wäriStes, õlast kehitades, ning ka mõnda poolikut sõna iseeneses rääkides, mis tunnistust andsiwad, et wist üks wäga tõsine ja wäärt asi tema waimu liigutas. Imelik! Tõeste imelik! hüüdis ta minnaks. Ikka enam õpib tundma, mida wanemaks keegi saab, missugune sügaw mee! ja seespoolne tõsidus neis wana sõnades seisab, keda sageste mõtlemata wälja võidakse.  Täna ei taha koguni see sõna mu meelest kaduda, keda mu ema sageste hoiates mo wastu ütles, kui ma lapseliku himmuga metsaloomi waatsin ja omale tahtsin pidada, keda isa, kui ta neid lasknud oli, lossi pääle wiima pidi: Ülekohtune wara ei sigine mitte! Kus on nüüd need temandid  ja kulla kangid, keda Hugo oma pojale korjas! Tuleleeked on neid ürasõönud, ning see laps, kes eile meel, jah mõne tunni eest weel otsata rikkas oli, seisab