Postimees Rr. 212. Reedel 24. septembril 18SS. Aelzasüümneskotrnas aastakäik. Tuleb iga pciew üksnes mitte ."LhapSewadel, suurtel pühadel ega kroonupühadel. Igat «Sdatit ik«ub eralila. adress: le" toimetusele Weue teeli: Ki» rss. lÕpkevi. pluch. rv6. Toimetaja kõnetund: linna Raekojas, lehe talituks  kell I—2 l. talitus ja trükikoda, kus ka muid rUk Uööfld toimetatakse, vu Jurjewis linna raekojas, nsscnnltek Suure Turu poolt. Tallinnas on abitatitus  Harjuwärawas, Tesloni majas; Wiljandis abilatttus.  Lossi uul., Ellrich'i majas, A. Tõllasepp'a raamatukauplus. Narwas abitalitus/ Walsati uul. Leulbaumi majas. Tellimise hind on: Postiga 12 luu pääle sr. t., pvSuta 1' tuv räcile -tr » 11 „ . r. K 5 r., » 11 „ „ 3r. 70 » lv „ «tr. 50 k.. , 11, , Ar. 85 s „ « Br. °?5 . i> . 3r. -> ? « Br.ts ?, 6 „ 2r. 70 7 .. 8r.05 t. « 7 .... 2r. 35 6 ~ « 2r. S 0 « 6 « ~ 2r. ö .. , 2r. 20 k., ~ 5 « „ Ir. 70 t 1 r. «') , 1 « 1 ! > 35 . 3 „ « Ir. 35 k., .. 8 „ „ 1 . «t „ ~ r. Ä5 k. « 2 1 „ « —r. 50 1., .. t ~ 7. .0 Väljamaale 2 korda nädalis saates >; cd!., iza p.iem saates 1.) rbl. Üksik nummer 3 kop. d kop., lehe eesotsas 2v k. Kell 11 e. l. Ülesantud kuulutused wõiwad wee selsamal püewal ilmuda. Tellida wõib ainult iga kuu 1. päer-ast alates. ?l dressi muut inise eest tuleb 10 kop. maksta ja wana adress ülesanba. Saamata  jäänud numbrid saadab lehe talitus ainul: iis maksuta järele, kui neude tellimine 14 päewa jooksul pärast numbri ilmumist postile vu pandud. Meie rahvakooliõpetajate ametisse panemisest ja lahtilaskmisest.  i. Lugejad on kuulnud, et teatama te ringkondade häälekandjad meie rahwakooliõpetajate  ametisse panemise ja lahtilaskmise kohta käiwa seadusliku  korraga mitte rahul ei ole. Nende arust ei ole mitte sugugi sünnis,  et 26. jaanuaril 1887. aastal Liiwi-, Eesti- ja Kuramaa alguskoolide  walitscmise kohta antud ajutised  eeskirjad meie rahwakoolide olu põhjani muutes endisest seadusest weel selle juhtmõtte maksma ou jätnud, mille järele Ewangeliumi-Luthcruse uju rahwakoolide kooliõpetajate lõpuline  ametisse panemine ja lahtilaskmine  Maakonna - kooliwalitjuse ehk „Maakoolitohtu" käes peab seisma, kuna selle otsuste paale „Ülcm-maakooliwalitsusesje"  edasi wõib kaebada. See seaduse nõudmine olla nende meelest meie maa endise õiguskorra jätiseks, mida tarwis oleks ära kolikambrisse  heita, sest sarnased seaduse määrused takistawat ainult asjaajamist.  Ainsaks inimeseks, kes meie rahvakooliõpetajaid, nende Lööd ja tõlblist seisukorda lähemalt tunda, olewat rahwalootide inspektor. Selleparast  olewat ka loomulik ja tarwilik,  et siis just inspektorile wõimus  saaks rahvakooliõpetaja ametisse  seda seada, keda tema sündsaks arwab, ja rahwakooliõpetaja kohalt seda lahti lasta, keda tema koolitööle  sündsaks ei arwa. Koguni paha olewat see, et meie rahvakooliõpetajatel  õigus on rahwakoolide inspektorite poolt tulnud lahtitegemise  otsuste üle maakonna - kooliwa- kitsusesse edasi kaebada. Sest kaebtuje  teel wõiwat asi weel „Ülemmaakoolikohtusse  edasi minna ja jäält hariduse ministri ette cht walirsewasse  senatisse jõuda: enne kui see „muinas-muldne" tee ära käidud, wõiwat inimeue ootamisega päris halliks minna. Ja meie rahwakooliöpetajad  olewat mehed kaebama ja „kisa tõstma", kui inspektor nendel  koha ära wõtab mõni nõudwat  kas wöi kahjutasumist. Sellepärast  tulewat seda seaduse määrust, et rahwakoolide inspektoritel õigus on rohwakooliöpctajaid ainult esialgujelt  ametisse seada ehk lahti lasta, ainult seadusc-andja suureks etsituseks arwata. Asja olewat nende joowi mööda nõnda larwis korraldada, et rahvakooliõpetajad täiesti ja ainu -üksi rahwakoolide inspektorite wõimu alla saaksiwad ... Niisuguste mõtetega ei suuda meie mitte kuidagi kokku leppida. Kõige päält ei ole mingisugust põhjust, 1887. aastal meie maa kvoliolude muutmise kohta kinnitatud riiginöunkogu otsuses mõnda osa ainult juureks eksituseks kujutada,  kui see asi mõnele ringkonnale mitte meele järele ei ole. Meie arust on scaduse-andja meie rahwakooliõpetajate  ametisse kinnitamise ja lahtilaskmise  korda just põhjaliku järelmõtlemise  ja ärakaalumise järele nõnda seadnud, et endine lord tähtsal  osal maksma on jäänud. Seda on juba jellestgi näha, et Ewangeliumi-Lutheruje  usu maakoolide kohta kooliõpetajate kinnitamise ja lahtilaskmise  asjus loguni Leiue kord maksab kui meie maa linna toolides ja ministeriumi  - uju koolides. Kaks w.imast liiki koolisid on ka kooliõpetajate ametisse seadmise ja lahtilaskmise poolest täiesti rahwakoolide inspektorite  wõimu alla seatud, aga Ewangeliumi-Lutheruse  usu rahwakoolide kooliõpetajate ametisse fzamise ehk ametist lahtilaskmise üle on otsuse tegemine kohaliku kooliwalitjuse kätte antud. Sellel on häü põhjus: Ewangeliumi-Lutheruse usu koolid on oma laadi ja ülespidamise poolest kohaliku eluga nõnda ühendatud, et üksik inimene, nagu rahwakoolide inspektor, nende koolide tarwituste üle lõpulikult otsustama mitte nõnda sündlik ei ole, kui kohalik koguline ehk kollegial-asutus. Et asi nõuda, tunnistab jn ka üleüldiselt maksew juhtmõte, er koolide  ülewalpidajatele koolide õpe- j õudude ametisse panemise koha mõju lubatakse. Maa - kooliwalitsus on seni ajani küll rüütelkonna juhtida olnud, kes meie rahwakooli ülespidamisest  ainelikult suuremat osa ei Wõta,kuid põhjusmõttelikult ou„Maakoolitohus"  ometi ikka maa omawalitsuse  asutul eks, nii et tema meie rahvakoolile lühemal seisab kui ütsik ametnik. Just sille pärast ongi meie rahwakooli  üle walwamine tähtsamalt osalt meie „maakooliwa!itsnse" kätte jäetud. Eksitust wviks ainult meie „maakooliwalitsuse"  asemikkude ja ametnikkude  ringkondade poolt otsida, kus ühe-wahe see walearwamine maad soki wõtuud, nagtt bü oleks „maatooliwalitsujel"  meie rahwakooli asjus enam midagi tarwis teha. Nähtawasti  on aga teatawates ringkondades  sellest eksitusest juba aru hakatud jaama, nii et maakooliwalitsuje  asemikkude poolt jälle tarwilitku  tööd wõib loota. Wõitlus Rooma pärast. AettX ajalooline romaan. Ümberpannud J. Itwes. WLies raamat. 73 Teine osa. Ta olgu igawene, teraw, raudne, külm wahe meie wahel.  Minu olemise ja sinu olemise wahel. Waigista ennast! Ta peab meid igawesti lahutama. Puhta sina siin paremal pool. Mina jään pahemale. Nii lahutagu, nagu mõõga tera, see öö meid terweks  eluks!" Matasunta rinnas möllasiwad aga kõige langemad tundmused,  hirmsalt ja ähwardawalt heideldes : häbi ja wiha, armastus  ja hõvgaw wihkamine. Ta meeled lätsiwad segi. Ainult ära, ära tema lähedalt, sellest ütsi mõis la wecl aru saada. Ta ruttas utse juurde. Aga kindla käega pidas Witigis ta kinni. „Sa pead siia jääma." See oli Matujuntale liig, la meri lõi keema ja ta langes minestuses maha. Rahulikult waatas teda Witigis. „Waene laps," ütles la, „selle ruumi umbue oht on ta üsna segaseks teinud. Ta ei teadnud, mis ta meeletult rääkis. Kuid mis on see pool-lapselik segadus Rautgundise ja minu südamlõhestawa walu wastu!" Õrnalt tõstis ta meelemõistuseta keha mõõgast paremale  poole pehme padja Pääle puhkama. Ise aga heitis ta täies riides pahemale poole põranda waipade pääle, selg wastu woodit. Kaua istus ta nii, Pää ette poole kummargile ja huuled walt-a juukscsalga. püäl, mida ta karbikeses rinnal  kandis. Uni ei tulnud tal. Esimese kukelaulu ajal lätsiwad wahid wilemüngijate saadetusel, kes neile järele tuliwad, ära. Warstt selle pääle astus la kuningas, täiesti sõjariistus,  toast wälja. Wilepuhujad oliwad ka Matasunta üles äratanud. Aspa, kes kitiwarwul lähenes, kuulis korraga tumedat  häält. Ta ruttas sisse. Kuninganna seisis kuninga pika mõõga najal ja waatas  tuimalt ette maha. Aarese pää oli purustatult ta jalgade ees maas. Kolmas päätük!. Armsasti paistis hilise õhtupoolse päikene kiriku ja kloostri müüridele, mille Walecrius kõrgele mäerinnak, pääle poole wäikest Tagiinae alewit, Apenniinuse jalal, Peruusiast, ja Asiisiumist põhja hommiku poole, Petrast ja Eügnubiumist lõuna posle, ehitanud oli, et oma tütart teise ilma teenistusest  päästa. Klooster, mis säalt maanurga tumepunakatest kiwidest oli ehitatud, piiras ühte wagust, tihedat puiestikku. Puiestiku ääres oliwad ringi jahedad sammastäigud apostlite kujude ja seina pääle waabatud maalidega. Kõik need kunsttööd oliwad tõsist Bitsamsi laadi. Nad kujutasiwad kohtasid pühast kirjast, iseäranis Johannese ilmutamise raamatust, mida sel ajal patju loeti. Ümberringi Wallises pühalik waikus. Elu näis neist lõtvadest kõrgetest müüridest nagu eemale tõrjutud olema. Suurem hulk aia puid oliwad tsipressid ja elupuud, millel linnukeste laulu talgi kuulda ei olnud. Kare kloostri kord ei sallinud lindusid, et mitte ööpik oma igatsewa hõiskamisega wagu hingesid nende jügawas palwetamises ei eksitaks. Kasstodoorus oli see mees olnud, kes, juba Teoheriki ministrina, täis piibli tarkust ja kanget kiriklikku wagadust, oma sõbra Waleeriusele selle asutuse plaani, umbes oma enese. Lõuna-Jtaliassc Skillaatsiumisse ehitatud meestekloostri  moodi walmistanud ja ka kloostri ehitamise järele walwanud. Ja tema waga, ilma ja liha wastu kareda, wvimu mõju paistis sellest ehitusest igalt poolt wälja. Need kakskümmend neidu ja leske, kes siin nunnadena elasiwad, tarwitasiwad oma aja palwetamije ja kiituse laulude laulmise, patukahetsemise ja oma ihu piinamise pääle ära. Kuid ka tegeliku kristliku armastuse pääle jäi neil aega üle: nad käisiwad ümbruskonnas haigeid ja waejeid waatamas ja trööstimas ning ihu ja hinge voolest kinnitamas. Pühalikla, luulelikta, aga siisgi tõsiseid tundmusi äratas  see päältwaatajas, kui m aias tsipressidega warjamd käikudel mõnda üksikut, waga palwetajannctt woldirikkas tumehallis  riides, püä ümber tanuwiisi lumiwalge rätik seotud, jaluta Uta nägi. Iga ristiwiisi pöetud jöstrapõõsa ette jäi ta seisma ning pani täed rinna pääle risti. Ikka käisiwad uad üksikult ja tummalt, nagu warjud libiscsiwad nad wastutulekul üksteisest mööda. Oli neil ju räälunine ainult kõige larwilikumatel kordadel  lubatud. Kesk aeda, ühe kiwi seest, jooksis kena hallikas. Kiwi sisse oliwad marmorist istekohad walmistatud, ümberringi kaswasiwad warjukad tsipressid. See oli wagune, kena kohakene: tsipresside all kaswas  rõdu kombel tihe tibuwitsa salk ja kattis ühe kiwisse raiutud vüha Tehwanuse ristilöömise kujutuse pea täiesti kinni. Selle hallika juures istus, suure isuga ees lahti olewaid  papiiruse rullisid lugedes, üks kena neiu lumiwalges riides, mille kuldne sõlg õla kohalt kinni hoidis,' tömmukate juuste ümber, mis salkades õladele langes, oli üks peenike eehwei oks põimitud. See oli Rooma tüdruk Waleeria. Siin üksikute, kindlate müüride wahel leidis ta warju, pääle selle kui Neapolis ta isa-maja langenud. Kahwatuks ja tõsiseks oli ta siin jäänud. Äga ta silmad hiilgasiwad ikka weel endises, uhkes ilus. Ta luges wäga isukalt. Nagu näha, oli sisu talle südamesse läinud, La penikesed, kenad huuled liikusiwad pool tahtmatult kuni ka wiimaks lugejanna hääl tasa kuuldawale  tuli: Tütre ta kihlas waskriide kandjale Hektorile Kellele wastu nüüd tuli see, teenija oli tal kaasas Rinnala kandes õrna, weel täiesti wäctit poisslast, Hektori ainumast poega, järawal' tähele sarnast. Waikides waatles Hektor poisikest naerawal pilgul. Andromahe siis lähemal' astus tal pisarais silmil, pigistas tatt tal ja algas siis ruttawal sõnal: Hoolimata ! hukka sind saadab su julgus,ning wäetist pojast Kahju sul pole, uing minust, kes warsti küll Hektori lesk on. Warsti ju surma küll saadab siud waenlaste hulk, sinul kallal' Tormates ühisel jöuul; tõest' parem mul ammugi oleks. Et mind maapind siis kataks, kui sured sa: ei mul ju ole Oodam ühtegi troosti, kui rööwib mult saatus sind ära, Ainult weel leina: sest ammu mul isa on surnud ja ema; Sina weel üksi mul oled nüüd isaks ja emaks ja kõigeks." Tn ei lugenud mitte edasi: ta suured ümmargused silmad  lüksiwad niiskeks, hääl jäi rindu kinni; ta laskis püä ette wajuda. „Waleeria," hüüdis keegi hellal häälel ja Kasstodoorus kummardas tal üle õla. „Sa walad pisaraid troostiraamam juures? Aga mis ma näen see on ju Jlias! Laps! ma andsin  sulle ometi ewangeliumi." Anna andeks, Kasstodoorus, mu süda on weel teiste kui sinu jumalate küljes kinni. Sa ei usu seda mitte, aga mida wõimsamini igalt poolt sest saadik, kui ma siin olen, tõsise enese ärasalgamise mõtted mu pääle Lungiwad, seda kramplikumalt hoiab süda weel wiimsetest lõngadest liuni, mis mind selle ilmaga ühendawad. Meie karjapidamisest. Mõisawalitseja J. Lillak. 11. On weelgi kohtasid, kus sõimel ehk redelil laud põhja all ei ole, ning toit palja sõnniku pääl on ja knhu kõige parem, see on peenem, toit langeb, ilma et loom teda ära sööks. Läheb ilm juba natuke soojemaks,  siis lastakse kari talise kulu pääle rvälja, kuni wiimaks ka noor rohi tärkab, siis hakkab mei- kariloomal  parem aeg: ta kosub ning pinnasaak on suur. Nii ütleb wähemalt  perenaene. Warsti aga tuleb  palaw aeg, rohukasw jääb kinni ja karjamaa läheb paljaks, paiguti kui päälun. Kodust lastakse lapsi kartuli- eht kapsa-aiast lüpsilehmadele rohtu katkuda, mis suuremalt jaolt mullaga segi närwinult loomadele ette antakse. Warsti on piim halb ning kuri silm arwatakse üle käinud olewat, aga ei teagi, et ise süüdlane, sest loomale peab päris wärslet rohtu, ehk täitsa kuiwa heina söötma. När< winud rohi sünnitab loomale sedasamasugust  haigust, kui tilgastanud ehk poolhapu piim inimesele. Sügise  poole algab jälle natukene parem  aeg, heinamaad saamad lahti ning kõrred pakuwad rohket orasheina  toitn. Juba puhuwad külmad tuuled, wihm, rahe ja wiimaks lumi sumnwnd karja omanikku tarja ulu alla ehk talikorlerisse panema. Laudas  on nüüd wahem sõnikut, kui kewadel,  ning seega ka lauda õhk parem. Kuis on lugu karja söötmisega talwel? Põllupõht ou ta oääwit ning harwa ka heinu sekka, sagedasti  öösel ka pikki rutti õlgi. Juua antakse ainult ükskord päewas, see on külm kaewu wesi ning seda peab loom suuremalt osalt kaewu juurest otsima minema. On lehm wasita toonud, siis antakse talle palawat sulpi, kus hästi rohkesti wett olemas  on. Põhku antakse paar korda päewas, mis, nagu eespool nägime, mitmes paigas sõnniku pääl on. Alt tungib läbi põhu jõnnikuhais ning päält looma hingeaur. Sagedasti antakse põhku nii suurel mõõdul, et loom seda ära süüa ei jaksa, ning tewadel on suur toidu puudus, nii et sagedasti katuse õled loomade toiduks  tarwitati. Sarnane toitmine hoiab looma waewalt elus, aga liha, piima ega wõid ei wöi säält loota. Et wäga paljudes kohtades asi parem on, see on kindel, aga sellest ei ole tarwis siin rääkida, sest ainult haige tarwitab  arstirohtu. Kuis peame aga siis loomi toitma, et nende seisukorda parandada. Siin on iga põllumehe suurem hool, et ta rohket ja paremat toitu muretseks.  Praegusel ajal, kus lina enam mingitsugust lasu ei too, ja wiljahinnad  odawad, on wäga soowitaw, tui suuremal mõõdul pölluheina ja juurikaid (porgandist ja peetisid) kaswataina  hakatakse. Juurikate kaswatamine  on meie wäikepõllumehele küll alles uus, aga kui ta oma talwist  tarja söötmist parandada tahab, ja karjast kasu nõuab, siis ei jää Lal küll mitte teist nõuu üle, ta peab juurika kaswatamisega hakatust tegema.  Näituseks oleks ühel keskmisel  ralul umbes 1 wakamaa juurikate  all, siis saab ta säält umbes 300 —400 wakka loomatoidu. Porgandist  antakse umbev 10 —1ö naela päewas lehma pääle. Kui rohkem