Saarlane tk 33. Teisipäeval, 13. Augustil 1891. Vill. aastakäik. maksas - Saar««aal aaStaS.... 1 rbl. SV kp> Saaremaas poole? aaStaZ t „ „ Postiga saadetud aastas. S „ „ Pooles aastas t „ SS „ Ilmub igal tsiftpä6sV«»k. Kuresaares ur. 1?. Saarlase toimetusele. Kuresaares. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab 2 kop. Kltiiliuilt pilitiki lljileht «»- ji liimrshWle Õienduseks. Saarlase toimetus annab oma poolt teada, et „Saarlase" nr. 32 juhtkõnes: WastuS küsimise pääle, ons Saaremaa rahwaS waene? mis LI. allnimega kirjutud oli, eksitus ette tulnud on. Sääl oli nimelt kirjutud: „Rahiva rikkusest ja «vaesusest wõiks tänawu aaSta kõige selgemat pilti saada, keS waewaks wötaks ühe kuu aega rahwa seas elada. Tühi kõht ja wesised silmad on igopäew näha. Kõige suuremat puudust  tegi see rahwa sekka, et kommissari herra magasinist wilja ei luba laenata; sügisel tegid waesed inimesed omad majad puhtaks, nüüd ei saa kusagilt abi juure. Waesemad inimesed on omad loomad pool muidu, hädaga ära müünud, et oma perekonda  ülewel pidada." Saarlase toimetusel yn selgeste teada ja tal on selleks ka tunnistusi, et niisugune käsk kommissari herra käest mitte tulnud ei ole, kuS seisab et magatsini aitadest ei tohita wilja wälja laenata. Seaduste järele on walla walitfustel igal ajal täitsa õigus, wilja wälja laenata, kuid ainust selle tingimisega, mis Baltimere kubermangu maakondade hea elukorra seaduse H 7 punkt ä järel on kinnitub, et kolm neljandik magatsini wilja warandusest peab tingimata magatsini aita jääma. Ülemal tähendatud seadus ei saanud endiste kihelkonna kõhtude ajal mitte täidetud, ja walla ametnikud ei annud mitte üksnes rohkem wilja, kui seatud on, waid sagedaste ka kõik magatsini aitas olewa tagawara wilja laenuks. Niisuguse wõeriti wilja läbi sai tähendatud  seadus rikutud, ja kui kommissari herra oma kohuste pärast walla walitsuste käest nõudis, et see seadus täielikult täidetud saaks, siis arwasid palju mehi, sest et nemad seadust ei tundnud, et niisugune käsk seaduse wastane ja kommissari herra enese arwamise järele wälja tulnud on. Selles on siis X. omas juhtkirjas eksinud ning ülesnäitanud, et temal sugugi tundmist ei ole nende seaduste Üle, mis walla magatsini kohta käiwad. Edespidi saame sellest weel rohkem kõnelema. Isamaa armastaja ja ts lutuStus Tiroolimaa talupoegade sõjast Napooleon'! I. ajal. Franz Hoffmann i järele. Märtsi kuu lõpetus oli käe, ja kohe tuli ka üks sõnumetooja Spekbacherist saadetud, Daami Waldhuberi juure, kes Priidule ühe kirja kaasa tõi, mis Andres, Spekbacheri poeg temale oli kirjutanud. Kirjas seisis nõnda kirjutatud: „Sa pead ligi tulema, Priidu! Mina tulen ka, Andres." Nüüd ütles isa: „Kuule, poeg, sa pead nüüd kolmeks wõi neljaks päenmks siia üksi jääma; aga et sa siit ära ei jookse. Kui ma jälle kodu tulen, et sind siis eest leian." .Kuule, isa," ütles jälle poeg. „Ega urtsik siit ära ei jookse; see oleks parem, kui sa mind ka kaasa wõtakfid; sest Andres Spekbacher arwab seda ja tuleb oma isaga ka ligi." Daami ei tahtnud küll hakatuses poja soowi täita, aga wiimaks andis ta ometi järele ja läkfiwad õhtu eel teele, ikka ülemale  mägestikku, kõrwalist rada kaudu, kuna ühe pidupaikaS seisawa urtfiku juures seisma jäiwad, kus suusad taluinimesed feeS elasiwad, kes neid lahkeste wastu«Stfiwad.  Nad jäiwad päewaks finna, aga ööse reisifiwad jälle edasi, ja Spekbacheri sõnumitooja nendega ühes. Kuu paistis selgeste ja näitis meie sõbradele teed, nõnda et nad rutuste edasi wõisiwad astuda. Kesköö ajal jäiwad nad jälle peatama, ühe Passeieri talu õue pääl, ja kui maja sisse astusiwad, leidsiwad nad mitu tublid meest eest, kes nenhe kät südamelikult wapustasiwad,  iseäranis Srekbacher ja tema poeg Andres, kes ennast maga rõõmustas, et Priidu ka ligi oli tulnud. „Siin ma olen," hakkas Waldhuuber rääkima, „ja kui teie mind ja minu tuleriista  tarwitate, siis säädige mind sinna kohta, kus kõige kangem taplus on, ja teie peate nägema, et ma seda mitte äraunustanud  pole, kui mind Jnnsbruki wangihoonest wälja tõite." „Hea küll," ütles Spekbacher, „küll me teame isegi, mis meil sinust loota on. Meie ei tarwita praegu mitte sinu käsi ega tuleriista, maid palju enam sinu pead nõuupidamise juure, ja ootame aga weel Andres Hooserit tulewat." Mehed rääkisiwad nüüd üksteisega seda ja teist oma kodusest Väljanägemisest, ja kui palju igast külast mehi waenlase wastu tulema saamad. Waheajal jõudis Hoofer ka sinna, ja rõõmu hõiskamine kõlas temale waStu, kui ta tuppa astus. Ta oli üks tugema keha, täie näu ja tiheda habemega mees. „ Jumal terwitagu teid!" hüüdis ta passi häälel koosolejatele. „Tere tulemast, Liiwa mana!" hüüdsiwad teised wastu, ja paarkümmend kätt pikkusimad  temale teretuseks. „Hea küll, sõbrad," ütles ta. „Waatame nüüd, kuidas selle asjaga saame, et me mitte haaki ei jää, kui ükskord pitkapanek tuleb, et siis ka tõeste waenlaste üle wõitu saaksime. Istuge jälle maha, ja igaüks ütelgu oma arwamist wälja, niipalju kui ta mõistab." Mehed istusiwad ühe suure wahtrapuust laua ääre maha, ja Priidu oma sõbraga, seisiwad taga nurkas ja kuulasiwad, mis nõuu mehed pidasimad. Kõige enam meeste seast paistis Andres Hoofer wälja. Ta oli nii tubli, sirge ja kena, et teist tema sarnast waewalt Tiroolis leida mõis. Tema suur, laia äärdega must kübar, maharippuwa musta paelade ja kõwera musta süledega, sündis wäga tema näu järele, kui ka riided, mis filedaste tema keha ümber piirasiwad. Ta kandis, nii kui ikka, üht lühikest rohilest kuube, punast kamsoni, kelle üle rohilised püksipidamid  oliwad, siis lai must möö selle maa moodi järele, ja kitsad, mustad püksid, punased sukad ja kingad jalgas. Nõnda istus tema teiste keskel ja seletas selge, osawa kõnega, kuidas ühekorraga igaltpoost ülestõusma saamad, nõnda et waenlane sellepääle mõtelnudgi pole. „9. Aprillil," ütles ta, „peab pidu algama, ja 12. juba Jnnsbrukis olema. Kas olete selle arwa- Kas peame wana isa-isast päritud wiisi kinni pidama? Aastad lendawad aja merde ja sellega muudab kõik elu ja olu. Mis ühel rahwa põlwel hea ja sündlik oli, wananeb ja jääb > puudukseks, tarwitab parandamist ja täiendamist.  Ühes tuleb uuema rahwa põlwega uuem aeg, ühes temaga ka uued nõudmised. See, mis enam ajakohane ei ole ega ajanöudmisi  ei täida, seda wiib ajawoog alla ja saab kõrwale heidetud kuni ta wiimaks kaub. Muutlik on elu-wäli, niihästi riiklikus  kui ka kogukondlikus elus, nõnda ka üksikutes majapidamistes. Seismist ei ole pikemalt kusagil, maid kõiki püüab ajawaim edasi ajada, edasi paremuse ja täiuse poole. Mööda läheb üks aasta teise järele, mööda läheb üks järg teise järge meie elust ja tegewusest. Wiletsast olekust paremale poole püüdmine see on fee suurem ja tähtsam küsimus  kõikide teiste seast. Selle küsimuse ümber liigub kõik meie elu ja olu, kõik meie püüe ja nõue. Ammu aegne wanasõna  ütleb: „Elu on wõitlemine!" ja see on üsna tõsi. Inimene oma eluga on wõitlejaks loodud, ta on otsijaks, uurijaks ja parema poole nõudjaks ehitud. Kõiges selles muutlikus liikumises kestab wõitlemine elu eest muutmata edasi ja mida terasemalt aja häält saab tähele pandud ja mida osawamalt ja täielikumalt ajanõudmisi saab täidetud, seda ilusam on meie wõit, seda lahkemalt ja õnnelikumalt jõuame elu-teel edasi, sest aeg ei muuda mitte meie järele, waid meie peame endid aja järele muutma! Meie peame omale uusi sissetulemise hallikaid otsima, mis meie majapidamist uude, kasulikumate radadele juhib; sellepärast  on seda küsimist üsna hädasti waja läbi mõtelda: Kas peame oma wana isaisast  päritud musidest kinni pidama wõi mitte? üks neist ilusatest waimu annete wõsudest,  mis inimese soo hariduse kännust aegade