ikka, nagu peaks iga puu ja iga põesaS, iga küngas ja iga mättas temale siin enne nähtud olema. Pidi ta ehk enne siin ilurikka metsa all juba enne jalutanud olema? . . . Ometi stds ei olnud ta; Juri teadis jo, et ta siin poolgi enne käinud ei olnud. Wiimaks jäiwad puud arwemaks ja häkitselt seisis kõrge, järsk kalju sein tema silmade ees. Imestades waataS Juri seda wägewat looduse ehitust; tema silmad otsisiwad asjata kuskilt laugemat kohta mis senna otsaronimist oleks wõimalikuks teinud. Loodus oli oma ehitusega weel ülalt poolt natuke laiemale läinud, nõnda et senna otsaronimiseks ainud kärbse wöi rähni jalad oleksiwad kõlbanud. Juri astus ümber kalju nuki teise poole ja häkitselt seisis sinaw meri tema silmade ees. Mere poolt küljest oli see päratu kalju rüngas, aja hamba all, enam waremetesse lagunenud, nõnda, et senna otsasaamine wõimalik oleks olnud. Juril aga ei tulnud  otsaronimist enam mõttesse; tema silmad  waatasiwad ainult sinama mere poole, mis praegu lahkujal päikese paistusel säras ja hiilgas. See oli üks üpris ilus waatemäng, mis Juril praegu silmade ees seisis. Hiilgamas  wees ujusiwad arwamata hulk hancsi, kajakaid ja teisi weelindusi. Palju kalameeste  ja ka muidu lusti sõitjate lootsikuid oetsusiwad mee pääl. Ka kaugel, kõrgel merepinnal, kus taewas ja mesi sinises udus kokku sulasimad, nähti mõne suurema laewa purjud paistmad. Ka mõned pisukesed  saared paistsiwad kaugelt sinise udu seest. Silmad pahemale poole sirutades paistis uhke linn, nagu päratu suur luige kari mere äeres, mille tornid omad otsad kõrgele taewa poole sirutasiwad. Ühe kandi pärast wenis linn kaugemale mere sisse, kust wiimaks kaunis suur sadama sild, ankru ahele otsas kõikuma laewadega, silma paistis. Mere poolt lehwis mürske kosutaw tuuleõhk ja jahutas Juril kuuma otsaesist. Tükk aega läks mööda, enne kui Juri omad silmad sellest kenast pildist raatsis ära Läenata. Wiimaks pööras ta ümber ja rahtis rahwa pidu plaatsile minema hakata. Sääl langesiwad tema silmad jälle mana kalju künkude pääle ja tahtmata imestus sundis teda, neid terasemalt tähele panema. Siin leidis ta mitmesugused koopa sarnatsed  löhestikud, kolud ja praud. Suured maha pudenenud kiwi tükid seisiwad hunikute kaupa maas. Kui Juri neid rususi pikemalt  järele waatas, tuli temale jälle see aimamine ette, nagu oleks ta neid ka enne juba näinud olnud. Ikka tuttaw uäitas see koht temale. Wägise püüdis Juri seda aimamist enesest tagasi suruda, aga see polnud kudagi moodi wõimalik. Ikka tuttawamalt ja jälle tuttamamalt asus see jälle uuesti tema silmade ette . . . Sääl lendas korraga üks hele kiir läbi tema mõtte tumeduse . . . Kõik see koht, see mets, see kaljumägi, see meri oli tema Jõuku öösel unenäus nähtud omadega üks kui üks . . See oli tõeste imelik... aimata imelik . . . Juri waatas teraselt järele ja leidis ka marsi see lõhestiku ülesse, kuhu see tundmata mees teda uneuäuS sisse miinud oli. Pool hirmutatult ja pool imestades astus ta senna sisse. Kõik oli alles just nõnda, kui siis . . . Juri silmas seda «äikest, samblale ga kinni kaSwanud kalju pragu. Peaaegu ilma tahtmatalt sirutas ta oma käe wälja ja kiskus mõned sambla topid sest ära. Tema sõrmed puutusiwad ühe libeda asja külge, mis mitte kiwi tükk ei wõinud olla. Imestus sundis teda, sidaasza hoolsamalt järele katsuma. Tema käed tõiwad ühe wäikese, nelja kandilise asja kalju prau seest roälja, ja nüüd . . . nüüd . . . Juri ei tahtnud oma silmi uskuda wäike raud kast seisis tema silmade eeS . . . See oli seesama kast, mida ta Julu öösel unes näinud oli . . . Seesama . . . Zuri armas ennast jälle unes nägema. Aga ei . . . see ei olnud enam unenägu, maid tõesti ilmsi . . . kast seisis tema näpu wahel. Kast ei olnud mitte lukkus, maid aga ühe pisukese nupu pääle wajutades,  kargas see iseenesest lahti. Aga mis oliwad sääl seeS? . . . See oli tõesti imelikum ime! . . Suur pakk kallid paberi rahast seisis Juril silmade ees . . . Juri pea jäi uimaseks ja meeled läksiwad  segaseks. Ta jäi nagu kiwistatud, senna paiga pääle seisma ... ta ei wõinud ennast liigutada .. . Tema eos läks kõik korraga nii umbseks ja segaseks. Nagu kaugelt läbi udu kerkisiwad igasugused aimamata kujud tema tuhmiks jäänud silmade ette. Ta püüdis midagi näha, aga ometi ei wõinud ta midagi näha ... Ta püüdis midagi kuulda, aga ometi ei kuulnud  ta midagi ... Ta püüdis midagi mõtelda, aga tema mõtted oliwad imelikus meeletarretuses wangistatud . . . Ka siis ei saanud ta enesest weel aru midagi, kui ta oma kiwistatud olekust lahti sai ja mööda merekallast edasi, tagasi käima hakas. Ta ei näinud, kuulnud, ega aimanud midagi... ta oli nagu kuutõbine. . . Häkitselt lehwis mere poolt wärske, kosutaw tuule õhk; Juril kadus uimastus peast ja selge meele ja imestama silmadega waatas ta seda kastikest, mida ta ikka weel lahtiselt omas pms hoidis. Imelikum ime! Kust see kast küll siia peaks saanud olema? rääkis Juri iseeneses.  Kogemata juhtumisel küll wist mitte. Aga wist on teda kedagi siia, mingi põhjuse pärast, ära peitnud ja pärast ei ole ta seda kohta enam ülesse leidnud. Wöima!ik!  Ja mina? Kas mina peaksin seda omale pidama, kuni tema õige omanik seda praeguski weel kahetsedes wõib taga otsida? Ei! Ma pean seda kohtu ülesse andma, kes mulle abiks saab olema, selle warauduse  pärijat ülesse otsima. - Aga see Jõulu öösene unenägu? Kas peaks see suur warandus mulle siin tõesti Jumalast õnneks walitud olema? Kas mina peaksin seda pärima ja rikkaks saama, nagu ses wana mees mulle unes ütles? On küll ka wõimalik. Kui selle -varanduse päris peremeest  ei leita, siis on jo muidugi minu pärandada. Wõib teda jo ka üks niisugune siia matnud olla, kellel teda omal enam tarwis ei olnud ja teistele ei tahtnud jätta, nagu mõned ihuuskaelad seda enne surma tegewad! Wõib jo ka selle -varanduse peremees  nüüd ise ammu juba surnud olla. Näitab jo, et see juba hulga aja eest siia peidetud on, sest kalju pragu oli jo samblatega  päält kinni kaswanud. Aga eks ma waata korra, kui palju raha ma õieti peaksin  leidnud olema. Juri luges ja luges, aga silmad wenifiwad  tal pikaks. Siin oliwad kümne rublasid,  kahekümne wiie rublasid, saja rublasid kõik kokku wiimaks täis 4000 rubla. Jah neli tuhat rubla. See oli tõesti arwamata suur leidus. Kui see kõik tema omaks jäi, siis oli ta korraga rikas mees. Juri hakkas jälle mere äärt mööda edasi, tagasi käima, kui ta kastikese hoolega oma ninarätiku sisse nidunud oli. Tema pea oli nii mõttid täis; ta ei teadnud, kas ta oma leidusi üle rõõmustama, wõi muidu imestama pidi. Öö oli juba ammu käes, enne kui Jurile meele tuli, ka tänast rahwapidu waatama minna. Lühike suine öö ei olnud aga pime. Põhja poolne taewas kumas eha ja koidu ühisuses hiilguses. Nõrgalt-vaatasid  mõned tähed ülewelt sinawalt wõlwilt alla. Ka kuu paistis lõuna pool taewas ja saatis hõbe helki üle mere piuna ja läbi halli karwa uduwoogude, mis soode ja orgude kohal keerlesiwad. Ka kaste pisaratest  niisutatud puude lehed hiilgasiwad kuupaistusel. Tasakesti kõndis Juri läbi metsa. Tema ümber oli kõik nn rahuline ja waikne. Ainult ööpik tõstis puude otsast oma häält nii armsalt ja haledalt. Juri jõudis metsast wälja, lagedale. Pidu platsil põlesiwad hulk tulest, nõnda et see koht eemalt õige tore näha oli. Juri aga ei pannud seda ilu suuremat tähele; tema mõtted wiibisiwad ainult oma juhtumiste paelus. Pidu rahwa seas oli mitme sugust lärmi ja kärinat kuulda. Ühed mängisiwad,  teised maadlesiwad, ehk tegiwad muud nalja. Juri meelest oli aga, nagu oleksiwad need kõik imestama silmadega tema pääle wahtiuud ehk küll keegi tema leidust midagi ei teadnud. Teisel õhtul jõudis Juri aegsasti kodusse. Tõeste imestus ja rõõm oli Juri leiduse üle suur küll, aga ometi ei olnud kellegil himmu, seda omale pärima hakata. Juri leitud raha sai linna, kohtu kätte antud, kust tema omanik teda awaliku kuulutuste  ja teadaandmiste järele jälle wõis kätte saada. Kaks aastat on jutu elustusest mööda läinud. Jälle on Jõulu laupäewa õhtu käes. Ka täna istuwad meie tuttawad, Juri ja Liisu, nende wanemad ja noorem wend ja õde üheskoos, aga mitte enam nõnda kui enne. Nendel on nüüd uus ilus maja; ilusad tekid katawad põrandat, kenat kardinad warjawad aknaid ja meel palju muid ilusad asju on siin näha. Seda uuendust on siin Juri leitud raha teinud, mida kohus terwelt nende omanduseks mõistis, sest et kedagi muud pärijat sellele ei leitud. Juri ja Liisu on juba kirikust ära tulnud; nad istuwad laua äereS ja lugewad.  Wanemad istuwad teises pisemas toas ja ajawad lahkesti juttu. Pisuke õde ja wend maitsewad jällegi jõulu põhkude pääl oma rõõmu. Ka täna oli ilm selge ja ilus, aga külm oli weidi wähem km kahe aasta eest. Korraga pannakse suur ja uhkesti ehitatud  Jõulupuu põlema. Täna ei ole enam tarwis naabri peresse jõulupuud waatama minna, waid seda saiivad nad nüüd ise omast käest paremine. See on üks hiilgan? ja armas maigus, nende ihuliku silmade ees, aga nende waimu silmade ees hiilgab meel palju, palju suurem walgus. Kiites laulwad  nende suud ja õnnistades mõtlewad nende südamed selle tähtsa Jõulu öö pääle millal Jurile nnenäus, nagu imetegu, ette näidatud, mis neid eluks ajaks rikkaks ja õnnelikuks teinud on. (Lõp p.) M 51 Saarlane, 1892