Saarlane tis 4Ä. Teisipäewal, 15. Oktobril 1891. VI!!. aastakäik. „Sc»crrt«»»re" maksab: Pooles aastas ... . 1 „ Lg „ Ilmub igal tsifrpäs»Vt»k. Kuresaares kaubauulitsäs ur. 17 Kirjad käiwad: UleSliililc politikil ajaleht «aa- ja linnarahvale Kergemeelsed teud. Kergcmeeleline elu kipub meie päiwil päris liiale minema, nimelt noore rahwa seas. Kergemeele juttudele andwad noor rahwaS ise küll sagedasti nalja nime, aga ometi ei ole see kellegi nalja asi. Kergemeele  juttudelgi on enamast iga kord õiged pahad tagajärjed, seda rohkem meel kergemeele  tegudel. Waatame näituseks, mis moodi see peiude  ja neiude juures ette tuleb. Keegi noormees  ja neiu saiwad kusagil tuttawaks, hakawad juttu westama, ilma et järele mõteldakse, kas ka seda jõuab täita, mida kergel meelel teisele lubatakse. Näituseks lubab noormees ühe tütarlapsele kõige paremad ja kergemad elu, kui ta temale, ega kellegile muule, eluseltsiliseks tuleb. Noor neiu, kellel wee! ilmaelu kõikipidi tundmata on, usub seda ja arwab, oh mis mull siis wiga elada, kui ma nii hea elukorra sisse saan; annab oma „jah" sõna, ilma suurema järele mõtlemiseta, pea on pulmad ja see loodetud õnnelik elu on käes! Nüüd aga alles näeb noorikene, et ta omas ette loodetud õnnes mitte nii roosilises  elus ei ole, kui ta seda lootis ja mida kallikene ka tõutas. Noormees näeb, et temal ka kõige parema tahtmise juures wõimalik ei ole kõiki lubamisi täita, mis ta järele mõtlemata ja kergelmeelel oli lubanud. Noh mis nüüd tehja! Õrnakese hari läheb punaseks, et tema seda oodetud head elu eest ei leia ja temal on peyaegu ka selleks õigus. Temal on õigus oma mehe käest kindlat meelt nõuda, aga mitte seda, et ta tütarlapsi oma wõrku meelitada oskab. Oled sa head elu mulle lubanud, siis anna nüüd ka kätte ja tee oma lubadus tõeks! Kõige hullem ja paham on siis weel lugu, kui noormees ühe tütarlapse ära on eksitanud ja siis ise, kus seda ja teist läinud, ilma et kordagi oma libedate ja meelitawate sõnade pääle oleks mõtelnud, nagu seda paraku praegusel ajal wäga sagedasti ette tuleb! Siin pean küll meeste sugule suureks häbiks tunnistama, sest see on see kõige häbematam ja kergemeelelisem töö! Häbi olgu seesugusel mehel weel päikese all liikuda ja mehe nime kauda. Üks auus mees ei tee kedagi teist õnnetumaks,  waidneed on ikka niisugused, kellel enam inimliku tundmust rindus ei ole. Olgu igal mehel teada, et ta iga sõna eest, mis ta suust tuleb, kui mees peab wastama, ja igat lubamist peab püüdma nii palju kui wähegi wõimalik täita. Iga tegu, mis kergel meelel oled teinud, kisendab kättemaksmist sinule; sellepärast ära püüa ise oma eluteed agadega täita. Kergel meele, saab weel mittugi teist paha tegu tehtud, nagu waraStud, waletud, sõimatud, ja kergemeelel joob mõni ka en« naft joobnuks, mida ta pärast küll kahetseb, aga siis on juba hilja. Lõppeks tahan ka armsate neidudele paar sõbraliku sõna ütelda, mis, kui seda tähele saab pandud, mitte ilma kasuta ei saa olema. Armsad Eesti neiud! kui teie nüüd mõne kergemeelelise noore mehega kokku juhtute, kellel ehk kamal nõuu teiega on, siis näitke, et teie mitte tema kerget meelt kohe malmis ei ole uskuma ega tema libedaid meelitamise sõnu. Näitke, et teil elutarkust ja küpsust on, iseenese ja oma auu eest seista. Pidage seda mana sõna meeles, mis ütleb: „Kes palju lubab, see pisut täidab!" Näete teie, et keegi auusal moel teiega püüab tuttawaks saada ja kes mitte kergemeele  ega meelitawate sõnadega teie ette ei astu, sellele astuge ka kui auusad ja haritud neiud julgesti sammu ligemale. Juhtub, et ta siis teie kätt ja südant auusal moel palub ja teie südame tunnistus  teid seks lubab, siis ütelge julgesti oma „ja" sõna ja ärge siis ise jälle kergemeelelised  olge, et igat tühja juttu, millest praegusel ajal ilm täis on, uskuge, maid püüdke tema kindlat meelt ja tugewat armastust teie wastu ära proowida. Tunnete,  et need tugewad küllalt on, teid siin tormilisel ilma merel toetama, siis olge ise ka kindlad ja ärge laske endid kergemeele  ohwriks langeda. Sellepärast siis armsad Saarlased, wanad Isamaa armastaja ja tema waenlane. 45 Jutustus (Ois.) Teenril näitas aga Priidu wastu iseäranis  tviha olewad, sest et pois esiotsa natuke liig julgeste ja nagu õigusega sisselaskmist  nõudis ja tema käele mitte suud ei annud ega teda kummardanud. Pois ei olnud aga sellepärast mitte süüdlane, sest et ta uhke teenride wiifisi ehk kombeid ei tunnud. Süda muret täis, jalutas ta isaga jälle parkis ja wiimane istus ühe pingi pääle ja ütles: „Sedawiisi ei wõi see ikka minna, Priidu!" ~,Aga mis me' peame siis tegema!" küsis Priidu. „Seda ma saan sul warsti ütlema," wastas isa. „Hottingeri kaela pääle ei wõi ometegi jääda. Ta on üks tubli hea mees, aga tal pole ka mitte ülearu käes, ja ajad on rasked nüüd. KaS tead, meie läheme Tirooli tagasi ja pakume endid töösse ühe talupoja juure Ma wõin adra taga meel küllalt käija ja sina kõlbad karjapoisiks ka wäga heaste. Selleläbi wõime ometi kõigewähemast omale leiba teenida." „Aga kui Baierid meid kinni mötawad ja surnuks lasewad?" küsis Priidu. „Sul on õigus, poeg," kostis isa kurwalt. „Aga kuidas meie ennast ülespidada  wõime, ei tea ma mitte, sest nõuu ei hakka kusagile!" Nõnda istsiwad mõlemad kurwalt ja waatasiwad eneste ette maha, ja Daami tegi kriipsust liiwa sisse oma puujalaga. Nüüd tuli üks liht riietes härra tasakeste  kõndides nende poole, ja kui ta Tiroolasi istuwat nägi, tegi ta lahke, osawõtliku näu ja astus nende juure. „Jumal terwitagu teid!" ütles ta lahkeste. „Mikspärast olete nii kurwa näulised, mu armsad?" Daami ja Priidu tõstsiwad silmad üleS, wõtfiwad terwise wastu, ja esimine ütles: „Jah, auulik herra, käsi käib meil wäga sandiste siin, selle pärast ei wõi ka rõõmust nägu näidata." „Siis rääkige mulle, mis teie südant rõhub," wastas wõeras herra, „ma olen siin linnas tuttwas, ja wõin ehk wahest nõuu leida." „Jah, armas herra, kui teie ertshertsogi Johanni tunneks, siis oleks juba hea olewat," ütles Priidu. „Ertshertsog Johanni?" küsis wõeras imestades. „Mis teil temaga siis asja on?" „Meil on Hooferi käest üks kiri temale," ütles Priidu, „aga meie ei saa seda ära- anda, seepärast et meie tema juure sisse minna ei tohi." „Ei tohi! Mikspärast ei tohi siis?" Nüüd jutustas Priidu, kuidas toapois teda igakord ukse eest oli ära ajanud ja wõeras herra kuulas osawõtlikult päält, ning küsis weel tema ja isa juhtuse järele, mis pois selgeste ära jutustas, kuidas tema lahingites ligi wõidelnud ja isaga sääl haawatud saanud, ning ülepea kõigist asjust, mis tale juhtunud, mis meie juba teame. Wõeras herra pani poisikese julgust ja terawat mõistust imeks, ning waataS lahke silmadega tema pääle. „Teie olete ühed tublid ja õiged Tiroolased,  kes oma isamaad südamest armastawad,"  ütles ta wiimaks, „ja niisugust armastan ka mina kõigest südamest ja tean nüüd, kuidas teie elujärjele lugu on, siis peate ertshertsogiga tõeste rääkida saama. Tule aga Home wara sinna," ütles ta Priidule. „Näita mulle seda Hooferi kirja." Rõõmuga andis Priidu kirja wõera härra kätte, keda see oma tasku pistis. „Kül ma muretsen ta ilusti tema omaniku kätte," ütles ta ja tõmbas sõrmuse oma sõrmest, andis seda Priidu kätte, üteldes: „Kui sa Home oma isaga ertshertsogi juure tuled, näita seda sõrmust teenrile ette, ma usun, ta saab sind siis sisse laskma. Head termist!" Enne kui Priidu wõerast isandat tänada sai, oli see juba läinud. Ta süda oli