Ehk jälle: „Tulemal pühapäewal mängitakse jälle näitemängu Lavatsi ilusas aidas. Mari ja Tiina, läheme waatama!" Mis peaks küll siis ühe isamaalase süda sees ütlema, kui ta niisugust sõnu meie Saaremaa  rahwa suust kuuleks! Minul tuleb juba kirjutades rõõm südamesse, kui oleks juba kõik nii olewat; aga kui näen, et meel sõrme otsagi keegi selle toimetuseks pole teinud, siis paistawad jälle endised kurwad pilwed südame seest silmade ette. Oh mu kodumaa rahwaS! Millal saad sa ärkama?! Oleks meil praegus igas kihelkondaSki üks laulukoor elutsemas olemas, ma ütlen, et siis meie Saare rahwas oleks ühe ainsa aastaga juba nii kaugel olewat, et ta, kuidas peab ütlema, musta ja walgele wahet oSkab tehja. Laul on see mis rumalamat kui rumalad harib ja uuele elule äratab. Kui meie rahwaS peaks 10 korda aastas tublid laulmist kuulma ja niisama palju näitemängu nägema, siis wõib rõõmsa südame ja suuga laulda: „Nüüd on Saare rahwas ärkand. Orjus' unest ülesse!" Nii kaua kui meie koolmeistrid, kellede pääle rohkem lootust panna wõib, et nad rahwale kasuliku lõbudust muretfcwad, magawad,  nii kaua magab meie tubli Saare rahwas wcel seda igaweft orja-und, millel siis alles lõpp wõib tulla, kui wiimne päcw kõiki uuele elule äratab. Sellepärast siis armsad koolmeistrid, wõtke seda waewa ette ja asutage igaüks omasse walda ehk kihelkonda laulukoorid! Laulge ja rõõmustage rahwast, äratage neid ometegi sellega üles, sest laulmisest peab ometi kõik kurjus põgenema ja headus edenema. Laulge nii et meie wanad hallid wanemad käed kokku lööwad ja imestusega ütlewad: „Näe imet mis meie lapsed teemad!"  Nõnda saaksiwad siis meie noore rahma praegused lusti ja rõõmu kohad, kõrtsid, „hcngusele" jääma ja meie armsad Saare noored mehed kopikate poolest rikkamaks saama. „Tehke headust kõigile keS seda tehja wõiksiwad!" olema. „Räägi siis ruttu, sest see teeb mulle rõõmu, sinu isast midagi kuulda. Aga lähme ühte kõrwalise kohta sa tead ju ise küll, kui mäga tormis etiewaadata, et jälle mõni Natsi ei kuuleks! Häbi olgu niisuguse kõlwatuma poisile! Küll ta ükskord kasudega tagasi maksetud saab! Räägi siis nüüd siin ei kuule meid keegi." Priidu rääkis temale nüüd seda, mis isa Jumalaga jättes teda Hooseril oli ütelda käskinud, mis paale teine rahulise näu tegi. „Ja, ja," ütles ta, „scda ma armusin juba isegi, et Daami Waldhuuber äraandjaks ometi ei saa, sest truuimat meest kui tema, ei ole siin kõige! mägisel maal kusagil enam leida. See on hea, et ma nüüd tean, et mull temast midagi karta pole, ja Joosep Spekbacher saab ennast ka selle üle rõõmustama, kui ta kuuleb. Pääle selle tahame waadata ja nõuupidada, kuida Taamit wangist lahti päästa, sest tema tuleriistad on wõitlemifeZ palju wäärt, ja ta ei tobi mitte vuududa, kui mässamine lahti läheb." „Sa tuled juba isegi oma jutuga selle pääle, mis ma praegu soowisin!" hüüdis Priidu. „Ja ma ütlen sulle, et ma enne omale ka rahu ei anna, kui isa wangist säästetud on!" Hoofer pidi poist kindlat meelt imekspanema,  kes waewalt alles kolmeteistkümne aastane oli, ja niisugust rasket katset läbi teinud, mis teda peaaegu mehe aun sisse oli tõstnud. „Ei, ei, poeg," ütles Hoofer, „sull näitawad  suured asjad selle taga marjul olemad; ma tahaksin küll heameelega ka kuulda, mis mõtted sull on ja kudaõ sa seda teha tahad. Mägi aga otse wälja, ja kui sull abi ehk nõuu kuidagi tarwis on, siis wõid julgeste minu pääle loota." „Ma arwasin juba küll," kostis Priidu ja nikutas peaga. „Ja nüüd kuule siis, isa Hoofer, mis ma Jnnsbrukist kodu tulles tee pääl wälja arwanud olen." Nüüd jutustas poiss, mis juures tal ise paled punastasiwad, ja Hoofer kuulas seda suure tähelepanemisega. Kui ta wait jäi, ütles see temale: ,Sa oled üks tubli poiss, ja see saab küll raske olema, seda korda saata aga siiski wõid sa minu pääle loota ja minult abi saada, nii tõeste kui ma Andres Hoofer olen. Aga nüüd tule tuppa. Täna ega Home ei wõi meie seda asja wecl mitte ettewõtta, sest see tahab enne heaste järele mõtelda. Puhka ennast nüüd wälja. Küll m'e waatame, kuidas seda õieti teha tuleb." Pois oli sellega rahul ja teadis oma kannatamatu meelt juba taltsutada. Ta jäi Hooferi juure mitu päewa. Nähtawalt ci teinud tema ühtigist, waid istus tünnide pitku PaSscieri jõe kaldal, kes oma tantsiwmd  laenid Hooseri tua ligidalt mööda weerstas, ja wahtis mõttedes nende sisse. Hoofer istus aga tuas oma kirjutuse laua ääres ja kirjutas, mis temal kaunis raske töö oli, sest et ta sellega mitte õieti harjunud  er olnud. Paari päewa pärast oli ta ometigi ühe kaunis paksu pakki kirju walnns teinud. Ühel õhtul kutsus tema Priidut enese juure kambri ja pani ukse taga lukku ja ütles siis: „Nüüd wõid jälle rändama hakata. Sääl on need kirjad; siis waata kuidas sa neid äratoimetada saad. Aga hoja ennast tagaluurijate ja salakuulajate eest, kes hulgakaupa ümber luufiwad. Aga nende meeste pääle, mis ma sulle ülesse annud, wõid sa nõndasama, kui iseenese ja minu pääle oma usutawust panna, ja keegi ei saa sulle ei selle pääle ütlema, mis sa nendelt pärid. Home wara wõid teele minna, ja Jumal olgu sinu saatja kõikis paikus!" „Ma lähäksin parem juba täna teele," ütles Priidu, „sest iga hea tööle peab inimene ikka usin olema." „Arwad seda?" küsis Hoofer lahkeste. „Noh, minugi pärast, siis mine pääle. Ma näen, et sust üks tubli mees saab. Minu poolest palju terwisid ka kõigile, ja ütle, et mina igal ajal walmis olen, kui tarwis on. Jumalaga!" Priidu wõttis jälle püssi selga, pistis leiba ja juustu oma jahipauna ja läks teele. Õhtu oli juba käes ja ilm läks pimedaks, aga sest polnud wiga, sest et Priidul kõik kohad ammu tuttawad oliwad ja kuu ka pea ülestõus ma p idi. Nõnda rändas ta mööda kaljulist mägestiku rada edasi, ja keegi ei teadnud, kuhu ta läks, muud kui Jumal, Hoofer ja tema ise, mis nemad ka kellegile ei awaldanud. (Järg tuleb.) Raamatute wälja laenamisest. Minema! aastal awaldas keegi Saarlases ome mõtteid, et raamatute wälja laenamine kahjulik on, nimelt maal. Nüüd panin aga kord ka pilku linna inimeste pääle, kes raamatuid teiste käest lugeda wõtawad. Küll on ilus asi, et meie rahwas hästi raamatuid armastab lugeda, millega mõnigi hea tund aega kasulikumalt mööda saab saadetud. Aga üks töcZti kahetsemise wäärt tõbi on sellega ka ühes meie rahwa, enam meie linnalaste juures see, et nad wõerad raamatud, mida nad, kas raamatu kogust ehk kusagilt sõbrade käest toomad, hoopis omale pidawad. See on nüüd nmmasel ajal üsna hirmsaks suureks läinud, nii et piirigi ci ole. Siin linnas on pracgus üks ainuke raamatu kogu, mille raamatutel kõigil numbrid hästi suurelt ja ühte moodi pääle on kirjutud. Neid raamatuid olen ma nii mitmes kohas nüüd näinud, mida lugejad hoopis oma kappi on pannud, üteldes: „Necb olen ma juba ammu omale ostanud!" Niisugust raamatute wargaid teaksin ma mitmes kohas awalikult nimetada, sest et ma ise nende kappis neid raamatuid näinud olen, mida kerge teiste hulgast ära tunda on. Mina ise olen ka palju sõbradele alati raamatuid lugeda annud, lootes, et nad jälle ära toomad; aga wõta näpust. Nüüd olen ma järele rehkendanud ja leidnud, et 5 aasta sceS minult pääle 20 rubla eest raamatuid on wälja lugeda wiidud, aga tagasi pole keegi enam toonud. Et minu raamatutel miskit märki pääl ei olnud, sellepärast pole neid enam lootagi! Isegi nende käest enam mitte, kellele umbes tean annud olewad. Sellepärast peab ütlema, et raamatute wälja lugema andmine, iseäranis linnas, wäga kahjulik on. Siis on kõik head sõbrad kui paluma tulewad, aga kõige kurjemad waenlased tagasi tooma. Ma ei tea, mis mõni niisugune inimene ise peaks ka mõtlema,  kui ta teise oma omale peab? Tema arwates wist kogemata! Oh teie seitsmendama käsu üleastujad, külap teile niiimoodi marsi püri ette pannakse,  et enam wõerast raamatud nähjagi ei saa. Miksp ärast ei wn teie raamatuid, mida kusagilt kogust olete laenanud, lugemiseks,  jälle mitte tagasi waid annate edasi oma paremate sõbrade kätte, sellega petate raamatute omaniku, et ühe maksmise eest kümme inimest wõiwad lugeda ja wiimaks raamatu hoopis omale pidada! Häbi teile, ütlen ma ja soowiks, et see pahareti pruuk pea teie juurest kauks ja et igaüks jälle oma tagasi saaks! (?. Isamaalt. Kuresaarest. Pühapäev?, 19. Mail läkfiwad siit linna sadamast 6 noort meest (enamast naisemehed)  wäikese aurulaewaga üleSse reidi pääle suurde Ülesande No 14 seletus. Pudru Oskar Siga Tuba Jifak Malta Ema Elsa Süda „Postimee s." 24 Saarlane 1891