Postimees «2 34, Reedel, 10. webruaril. M, Kolmaskümnesiiheksas aastakäik. Kolmaskümnesüheksas aastakäik. Tellimise hind on: Postiga aastas 5 r. k. Postita aastas 4 r. k. " " "' 1 „ „ kuus —„5O „ kuus —„4O „ Iga üksik nummer 3 kop. Kuulutuste petit-rida t) kop., lehe eesotsas 20 kop. Tellimisi ja kuulutusi wõtawad wastu: Jurjeivis (T ärtus): P. Schmidt, Mäesepp, Millistfer, Reinbaum, Karja, Lell, Zirk, Weidemann, Kurig. TMinnas: „ Postimehe "talit.Harju wärawas, K. Busch, Kluge 6 Ströhm, Niphardt Tõnismäel, Troll. Pärnus : Treufeldt, Dreimann, Eriksou, K. Kosorowskp. Toris : A.Martson. Sindis : Kirschbaum.  Uue-Wändra : K. Tomberg. Kärus : H. Lemberg. Hallingas: Kuusk. Wiljandis: Karow, Leoke, Lcppik. Waiwaras : J. Ntuthmann. Suureslaanis:  A. Hakkaja. Karksis: kirjutaja J. Ilmes. Põltsamaal : Leihberg, Jürmann, J. Terras. Otepääs  : „ Edasi" seltsi presid. C. Eisenschmidt. Nuustakul:  Eichenfeldt. Wõrus : Vielrose, Gaffrsn. Walgas : Rudolfi, P. Grünseldt, K. Hiob. Rakweres:  Kuhs, P. Erna ja N. Erna. Kilingi- Nõmmes : J. Reimann. T. Tammann, Kawilda: kaupmees C. Grünberg. Oldres : J. Lammas. Paudiweres : Inglist. Simonas : köster E. Peterson.  Jõhtvis : A.Roht. Narwas: Grigorjew, Schönberg,  Wacker. luhkentalis : Paap. Kreenholmis: Kuusmann. Paides: Seidelberg. Kalles: Luuk. Keilas : Maaberg, Rosenwaldt, C. Tambach. Haapsalus  : A. Koppel. Kimberg. Kuresaares : Lange. Waiknal : Weidermann. Peterburis: Seeland- Leopas, Aunbaum. Gatschinas: Wainow. Tuleö päerva^ üksnes mitte pühapäewadel, suurtel pühadel ega kroonupühadel. Toimetus on Peterburi uulitsas nr. 3 (Henningi platsi ääres) K. A. Hermarm'i trükikojas. Titllimmö on ..Postimehe" talitus Harju wärawas. Tesloni majas. Toimetuse adress liht- ja rahakirjadele. ..Postimehe" toimetusele. Wene keeles: Li» raöeiu ..Postimees", Pidude-maks meie riigis. Lugejale on tuttaw, et 1. oktobrist  1892 üks seadus hakas maksma, mille järele kõiksugu awalikkude etenduste ja pidustuste päält iseäralikku kroonumaksu hakatt  wötma. See maks on etendustest,  pidustustest jne. osa wõtwa rahwa pääle määratud, mida kroouu sel wiisil sisse nõuab, et igal pidu-piletil kroonumark  pääl on, mille hinna pileti-ostja  ära maksab; maks kõrgeneb wõi,Zlaneb pidupileti hinna suurema wõi wähema kõrguse  järele. Kroonu tarwitab sel wiisil saadud maksu häätegewaks  otstarbeks, nimelt keisrinna  Maria häätegewate asutuste  üles pidamiseks. Seda maksu wöetakse -Europa- ja Aasia- Wenemaal, maha arwatud ainult  Soome- ja Poolamaa, milledesse  seadus mitte ei puudu. Hiljuti on nimetatud asutuste walitsuse poolt esimene pikem aruaanne selle maksu üle ilmunud,  milles niihästi statistikaliselt,  kui ka asjaloolikult räägitawate  seaduste pääle waadatakse ning nii mõndagi seletust ja ülewaadet antakse, mida meie ka oma lugejatele huwitawaks arwame. (Kirja-töö Wene keelne nimi on: o?n6'i"i, o (?1. ii Mi'p!Mk>i Unniu e'i> 1. On- 1892 no 1. Knnnpn 1894 n. Aruandest saame kuulda, kuda maks riigi üksikute osade pääle jaguneb, missugused kodukohad  siin ja sääl on, missuguseid  ühes kohas rohkem, teises wähem on jne. Et lõbukohtade iseloomu, paljuse ja nendest wähema wõi rohkema osawõtmise  järele riiginurkade ja maakondade  hariduslist seisukorda kaunis hästi wõib määrata, siis on räägitawal aruande - raamatukesel  kahtlemata oma haridusajaloolist  wäärtus ja tähtsus. Kõige esmalt, ajaloolise jao poole pöörates, saame aruandest kuulda, et juba keisrinna Katharinna  11. aastal 1763 oma asutatud leitud-lastemajade hääks niisuguse pidu- ehk lõbumaksu oli seaduseks teha lasknud. Nende asutuste põhjuskirjades, mis keisrinna poolt kinnitatud on, seisab järgmine tähendus: „Köigi awalikkude etenduste päält, nagu: näitemängude, ooperite,  balli-pidude ja kõigi teiste lõbustuste päält on neljas osa sissetulekutest leitud - lastemaja hääks pärida." See uus maks käis terwe riigi kohta. Aga teda nõuuti pidude ja etenduste asutajate käest, mitte, nagu nüüd, osawõtjatelt. 1783. aastast pääle nõuuti neljas osa puhtast sissetulekust, 1798 määrati  maks aga kümneks osaks üleüldiseks sissetulekust. Esimesel  ajal nõudsiwad Moskwas iseäralikud  maksuametnikud raha sisse, Peterburis aga ja teistes linnades polizei. Astal 1891 wõttis keisrinna Maria Feodorowna lertud-lastemajade  juhatamise otsekohe oma kätte ning sellega ühes ülema walitsemise pidude - maksu sissenõudmise  üle; sellest ajast saadik hakasiwad sissetulekud rohkenema ja saiwad korralikumaks. Keisrinna  Maria, kes Wenemaa hariduste  ja häätegewate asutuste tuluks lõpmata palju on töötanud,  kelle heldus, armastus ja lahtine käsi awaliku häda karmis  alati saadaw oli, tema walwas ka suure hoolega selle üle, et pidude-maks rikkalikult ja korralikult jooksis ning määratud  otstarbeks õigesse paika sai. Kui keiserlikkudes teatrites Keisri nime- ja sünnipäewadel maksuta etendused oliwad, siis maksis keisrinna iga kord oma kassast 1000 rbl. asutuste hääks, mida ta nendest prii''- etenduste päält tulemata jäänud maksuks arwas. Selle hoolitsemise tõttu tuli siis ka selle aja kohta kaunis  rohkesti lõbumaksu sisse, nimelt  läbistikku 50,000 rbl. banko aastaks. Keisrinna surma järele (24. okt. 1828, hakas maks silmanähtawalt  kahanema; ainult mõlemas  päälinnas tuli weel raha sisse, mujal riigis aga peaaegu ei midagi. Sissetulek langes aastal 1828 juba 27,000 rubla pääle banko, 1848. aastal 3000 rbl., 1862 toguni 990 rbl. pääle ning 1867 ei tulnud rohkem  sisse kui 110 rbl. See suur kahanemine tuli kõik sellest, et keisrinna Maria mitte enam asja tipus ei olnud,  sest tema suur mõju oli ametnikkusid maksu korralikule  sissenõudmisele sundinud ja kõik takistused ära wöitnud. Terwe seadlus ja maksu nõudmise-wiis  oliwad ka puudulikud; kui keisrinna wõim ja mõju kadunud,  tuliwad puudused seda kahjulikumalt nähtawale. Ühelt poolt oli enamasti raske, peaaegu wõimata, etenduste wöi pidustuste  sissetulekuid ära määrata, et selle järele õiget maksusummad  nouuda. Aga kui see ka oleks wõimalik olnud, siis oli maks ometi nii kõrge ja rõhuw etenduste ja pidustuste ettewõtjatele  ja nad püüdsiwad endid igal wõimalikul wiisil seaduse eest peita, mis ka puuduliku ülewalwamise läbi hästi wõimalik  oli. Lugu läks wiimaks nõnda, et leitud-lastemajade walitsus  kümnenda osaga puhtast sissetulekust pidi leppima, wõi ta tegi ettewõtjatega lepingu-teel maksu suuruse maha ja wõttis wiimaks wastu, mis ettewõtjad omal hääl tahtmisel ise and- siwad. Lõppeks oligi lugu nii, et ainult wabatahtlikult annetatud rahad pidude maksuks jäiwad. Maksu tähtsus ja tähendus kadus  sel ajal ka juba seeläbi ära, et leitud-lastemajad muude eesõiguste läbi rikkaks oliwad saanud, kõige päält suure laenumaja  läbi, mille tulud kõik nim. asutuste hääks läksiwad, nii et wiimastel muid abihallikaid enam tarwis ei olnud. Räägitaw laenumaja, mis leitud-lastema- Jutunurk. Walge haud. Inglise kirjaniku Hugh Convay roman. Eesti keelde P. Grünfeldt. (Järg). 5 Philippa kargas püsti. „Kuda?" hüüdis ta. „Teie wõite uskuda. . . wõite mõtelda siin, lugege! Alles täna hommikul sain ma seda teada. . Ta wiskas mulle ühe kirja niisuguse  põlgtusega katte, nagu oleks see kiri mõni kihwtine madu olnud. Masinlikult  tegin ma selle lahti. ~Ja," sõnas ta, „ja, Teil oli öigus,  kui üilesite, et ma sügawasti olen langenud. Nii sügawasti, et ma end saata lasksin, kuhu ta tahtis. Nil sügawasti, et ma talle kõik ta sajatused, isegi see löögigi oleksin andeks andnud. . . Ja mispärast? Sest et ta minu teada täna hommi, kuni minu abikaas oli. Lugege seda kirja. . . Oh Basil, kas Teie olete kord mõnda inimest põlganud?" Murega waatasin ma talle silma; ta kõneles palawlku sarnase erutusega; sõnad woolasiwad tal rutuga üle huulte. Aga eks see olnud ju üsna loomulik  ühest naesest, kel niisugune häbitegu  on üles tunnistada? Minu waate all sai ta jälle rahuliseks. „Lugege!" kordas ta paludes. „OH mu Jumal. . . ma olen sügawasti  langenud, aga mitte nii sügawasti,  kui Teie seda usute. Ta peitis oma Palge käte wahele, kuna mina lirja lahti tegin ja lugesin.  Kiri oli Parisist kirjutatud )a järgmine: „On, nagu ei jõuaks meie enam seda naljamängu edasi mängida, mis meil ees oli, sellepärast, usun ma, on kõige parem, kui meie ta nüüd ära lõpetame. Kõige lihtsam põhjus selleks on, et mul, kui meie endid laulatada lasksime, juba naene oligi. Ta on nüüd waheajal surnud, ja kui meie üksteisega paremini oleksime läbi saanud, oleksin ma Teid palunud, et Teie ennast .minuga weel kord awalikult oleksite laulatada lasknud. Nagu asjad aga nüüd on, on mõistlikum, mängu lõpetada. Jääb Teile ometi see Lrööstiw teadmine, et Teie wooruslikus elus ilma laitmata olete. „Kui Teie kui tark ja mõistlik neiu omalt poolt ilma wastupanemata  sellega rahul olete, saan ma seda Teile rahaga ära tasuma. Et ma ühtegi teist oma eest raha asju õiendama er usalda ja ma seda asja mida warem seda parem ära õiendada tahan, jaan ise Jngllsemaale tulema ja Teiega asjad tasa tegema. Kolmapäewa õhtul jõuan Rodingisse; wankrit ei pruugi Teie mulle mitte wastu saata, ma käin parem jalgsi." Kiri oli ilma allkirjata. Mu weri kees, kui ma seda lugesin. Missugune häbemata pidi see mees olema! Tema eneze sõnad tmmistasiwad, et ta üks kurjategija, üks abieluteotaja oli, ja kõige selle juures wöis ta nii rahulikult  rahaasjadest rääkida. Ta pidi niisama häbitundmata kui südametum nis-useta olema, üsna üma südameta, täielik wõllaroog. Ma panin kirja jälle kokku ja pistsin ta taskusse, sest ma tahtsin teda enesele hoida, et teda weel lugeda tulewa 24. tunni jooksul. Pikkamisi pidiwad nad mööda minema see kiri pidi neid lühendada aitama. Philippa ei rääkinud sugugi wastu; liikumata istus ta paigal ja mahtis tule pääle. „Kas Teie selle mehe tõsist nime ja seisust tunnete?" küsisin mina. „Ja, juba algusest saadik, ja otse sellepärast olen ma eksinud olen end rikkuse ja seisuse läbi pimestada lasknud. Aga, Basil, ma olen teda ka armastanud." Kui walus oli see kaebtus, mis mulle nendest sõnadest wastu kostis. Ma pigistasin hambad kokku ja tundsin,  et üks kirg olemas on, mis weel wägewam on kui armastus. „See mees ja mina saame homme kokku puutuma," ütlesin ma tasakesi iseenesele; siis pöörsin ma end Philippa  poole ümber. „Teie rääkisite ühest lapsest," sõnasin  ma. „Eee on surnud surnud surnud!" hüüdis ta metslise naeruga. „Kahe nädala eest on ta surnud. Seekord olin ma see üle otsata kurb täna on see mulle otse troostiks. Waadake, mul on leinariided seljas, aga homme panen nad ära. Mispärast  pean ma üht õnnelikku juhtumift  leinama? ... Ei, homsest päewast pääle ei kanna ma enam musta riiet." Philippa oli wäga erutatud; tema sõnad jätgnesiwad palawiku sarnase rutuga. Ma wõtsin ta käed oma pihku; nad oliwad kuumad kui tuli. „Kallis Philippa, jääge rahuliseks. Lootuse järele ei taha Teie ometi enam seda inimest näha saada?" „Ei, ma ei taha teda mitte enam näha. Et ennast selle eest hoida, olen ma Teie juurde tulnud. Äiul ei ole küll õigust Teie käest abi paluda, aga minu hädas tuliwad mulle Teie sõnad meelde, mis Teie mulle kord ütlesite ja ma tuliu nüüd Teie, oma ainsa sõbra juurde. Aidake mind, Basil! Nagu õde wenna juurde tuleb, tulen ma Teie juurde." „Nagu õde wenna juurde," kordasin  ma. „Teie leiate mind walmis  Teid aitama," lisasin ma juurde, wajutasin ühe musu Philippa kahwatu otsaesise pääle ja tõotasin iseenesele, temale oma elu pühendada. „Kas tahate nüüd siia jääda?" küsisin ma. „Ei, ma pean kodu tagasi minema; aga homme tahan ma tulla homme Basil, armas wend, wiige mind siit ära kaugele siit ära." „Kuhu aga tahate," andsin ma wastuseks; „mul on üks kõik, kus maal ma elan." Ta andis mulle õiguse, wenna õiguse tema ja ta mehe wahele astuda, kes teda nii rängasti oli teotanud. Homme pidi ta tulema siis pidime suu suud wastu seisma. Philippa tõusis püsti. „Ma pean minema," sõnas ta. Ma pakkusin talle klaasi weini ja süüa, aga ta ei ütelnud tahtwat, ei pannud aga sugugi wastu, et teda kodu saatsin. Meie astusime uksest wälja, ta wõttis minu käe alt kinni ja nii läksime tema kodu poole minema. Ma küsisin tema kodukondsete järel, ja ta jutustas mulle, et ta ühe lese juures elada, kelle nimi Wllsou oli ja kel kaks last oli. Sir Mervyn Ferrand oli tal käsk nud selle naese juurde minna, keda ta enese sugulase ütles olewat ja oli lese Wilsonile käsu andnud, Philippad haiguse ajal rawitseda. Jällegi uus tunnistus selle mehe taewapoolekarjuwaft kergest meelest, et ta selle naese, kes ennast ekslikult tema abikaasaks pidas, ühe oma sugulase  juurde saatis. Ka sellest pidi ta aru andma! „Missuguse nime all elate Teie proua Wilsoni juures?" küsisin mina. „Tema käskis mul ennast proua Farmeriks nimetada, mis nime ta ka ise weel praegu kannab, mispärast, seda ma ei tea. Aga ma ei tundnud ennast tõe warjamiseks mitte kohustatud  olema. Mispärast pidin ma ka wõõras majas ja wõõraste inimeste keskel elama, kui ma mitte oma õigusi maksmaks teha ei wõinud? Ja nii olen ma proua Wilsonile kõik tunnistanud,  kuda lood on." „Ja tema uskus Teid?" „Ta ei wõinud mitte teisiti. Et iga kahtlust tema hingest kaotada, olen ma talle oma laulatuse tunnistust  näidanud. Aga muidugi mõista, teab tema üksinda seda saladust: temale olen ma proua Ferrand. Niisugust alatut tükki ei oleks ka tema mitte aimata teadnud lord Ferrandist. Oh Basil, kuda on see wõimalik, et niisugused inimesed elamad!" Esimest korda näitas jõud Philippa kehast läinud olewat, ta tahtis maha langeda. Seni oli teda wiha ja põlgtus jalul hoidnud, nüüd wõttis walu wõimust. Südantliigutaw ohkamine  tõusis ta rinnast; asjata katsw sin ma teda wmgistada, trööstida. Ah! kui mähe mõjus see! Raskesti ja mürisedes toetas ta end minu najale ja tükk aega käisime waikides üksteise kõrwal edasi. Wiimaks ütles ta mulle, et ta kodu ligidal olla. „Kuulge, Philippa," ütlesin mina; „ma lähen Teiega ühes ja tunnistan