Sakala Politika, kirjanduse, põllu- ja käsitöö ajaleht. s- 30. Wikjunäis, 21. Juulil. 1898. Ll-llr asstakiik. Ilmub igal Teisipäeval. Tellimise hind: «««tas postiga Zr. k. postita Zr.LO k pooles aaSt. . Ir. eok. . 1r.30! U«S 10 eksemplari tellib, saab ühe ilma hinnata ehk lv protsenti. Ütfik nummer maksab 7 kop. Xuulutuite korpusrida maksab 5 kop. lebe ««otsa» 10 kop. Sagedamalt kuulu, taiad jaawao odawamalt. Toimetuse adreS: .Sakala" toimetusele WtlsandiS. Svene keeles: r»» .OannAu" Tellimisi ja kuulutusi wõtawad  waStu: Wiltandis pääle lehe toimetuse: A. Rennitt ja A TõllaSsepa raamatu  k. J. Kiis. Sari ja Rillo. G -KSpnS K.Laksberg. S .Jaanis - kaupmees Hakkaja Kaarlis:P. Jllus. U.KariStes A. Johanson.  Hallistes. Lossmann, Kilingi» Neiman. Tarwastus : J. Käger ja wallakirj.  H. Wässar. HolstreS: wallakirj- J Raudsepp. Pillistweres: kaupmees H. Martin. Jöhwis H. Nordmann. Arusaares  T.Allik. Karksis: J. siiwisäk. Pärnus raamatukaupmees KosorowSlU- Jurjewis K E. Sööt. Wõrus kooliõpetaja  J Walgas : E. Murrik. RakwereS: N. Erna. Paides - Seidelberg.  Tallinnas Pühade toimetaja  A Pert. Haapsalus'. Kimberq. Kuressaares: Th. Lang RarwaS: R. Põder, ja J. Reinwaldi kauplus JoaoruS. PeterburZis: Palmgren. Vallakirjutajad  J Oört Roopes J. Waril W?i-fikas  ja klloliõx. J. Waga Rõika wabrikuS. Rasked süüdistused. Wiimasel ajal on meie maa Saksa ajakirjandus,  tui ka muud Saksa ringkondade liikmed  eestlastele, kui ka naabrite lätlastele rahwuslist  tuhinat, kihutamist ja muid selle sarnaseid  raskeid süüdistusi kaela laduma hakkanud. KuS kohalised rahwad kunagi, olgu usulikus, seltSkondliseS eht kodanlikus elus, midagi iseseiSwalt  mõtelda ja ütelda julgesiwad, siis ei võetud sugugi enam waewaks, neid mõtteid erapooletumalt läbi kaaluma hakata, waid omast Vaatepunktist otsustades, tuldi igakord ühele ja sellesamale otsusele: kihutamisel», ja muud midagi.  Kõike seda tähele panneS on Vaikimine täitsa Võimata ja katsume sellepärast, niipalju kui Võimalik, teatud asjasse walgust saata ja süüdistuste koormat eneste päält ära Veeretada.  MiS sarnaste nähtuste kohta esmalt üleüldiselt  ütelda wõib, on see, et nad meile ka omast kohast kasulikud on, sest et nad heledate valguse kiirtena udu lahutanud, pimedust peletanud,  meile meie seisukohta selgeks teinud ja Spa uäitanud on, kui kindla põhja pääle tuttawa  uue sõbruskonna aluS rajatud on, mille pääle nii mõnedki „Balti isamaalased" meie kodumaa tulewiku hoonet ehitada plaanitasiwad.  Niipea, tui kõlavate sõnade asemele  sellekohalisi tugesi nõudma hakati, oli liist langenud ju täitsa põhjendatud soovide  täitmise asemel hakkas süüdistusi ja sajatusi  tulema, nagu alamal näitama saame. Ja ometi on see lugu kurb küllalt. Kellel iganes praegused põllulise majanduse kitsikused üheS selle kannul käiwate järeldustega tuttawad on ja tuttawad, vähemalt kuulu järele, on nad wist kõigil —, see teab ka, kui HSdaLte siin kõikide põllutöösse puutuvate seisuste kokkuhoidmist  ja käsikäes töötamist tarwis oleks, et ühisel  jõuul ja nõuul üleüldisel rahwaste majanduSlise  Võistluse Väljal enestele hääd ja kindlat  seisupaika wõita. Just see oli see hiilgaw eeSfiht, mida uue sõbruskonna rajamise juures ettenäidata. PääliSkaudselt vaadates ei ole see ka sugugi Võimata. Ja siiski, niipea kui Vähegi sügawamat pilku meie kodumaa asjaolude  pääle heidetakse, tema minewikku ja olewikku  tähele pannes, piab igaüks tunnistama, et sarnase sõbruskonna eluwõimu sisse uskumine  liig kitsast silmaringi awaldäb. On palju tähtsaid, põliseid põhjusmõtteid, mis sarnase käsikäes käimisele säält poolt kõiki teele wastu astuwad,  kus ühede kasu otse teiste kahju, kus ühede edenemine teiste tagaspidi minekut tähendab. Ja need põlised, korporatsionilised põhjusmõtted  on nii tugewad, et nende wastu ülema! awaldatud ühenduse projektid armetumalt puruks  põrkavad. Ülemal tarwitasime sõna „isejeiswalt," mida mõtleme meie, awalikus eluS, selle sõna all? Ei midagi muud, kui seda, et meie, kui wagewate Wene Isevalitsejate armu läbi inimese  öiguslisteks tehtud truud riigikodanikud, säält poolt meile antud õigusi tarwitades ja säättpoolseid juhatusi tähele pannes oma elukorda nii sisseseada ja edendada püüa, me, kuidas see meie elukorra parandamisele kasulik on, ühtlasi säält poolt nende wigaduste  ja takistuste wastu abi paludes, mis meil tähendatud teel ees on ja mida meie ise kõrvale saata ei jaksa, selle kohta enne oma läänepoolt sissetunginud kaaskodanikude käest nõuu ehk hääksarwamist küsimata. Kui meie teisite teeme, teistsugust aateid taga ajame, oleme eksiteel, olgu nii ehk teisiti. Eesti rahwas teab, kellele ta tanu Võlgneb ja kellelt ta ka edespidi abi oodata wõib, ja ei ole sellel mingit tähtsust, kui mõned tema eksiradadel rändajad liikmed uuest sõbruskonnast kõlawaid sõnu räägivad ja minewiku  auustajatele kontwõõrastena agaralt kaasa HSiSkawad. Rahva silmaring on laienenud ja selginenud, kõigest tolmutegemise püüetest hoolimata.  Kui pärisorjuse lõpetusel mõisnikud oma talupoegi mõisadesse kokku kutsuda lasksiwad  ja neile seletasiwad, et „meie ühes teiste härradega, oleme nõuuks võtnud, t»id priiks laSta, ja piate selle eest oma mõisa nematele  tänulikud olema," siis wõisiwad talupojad. ehk küll südame põhjas kahkledes, seda siiski uskuda ; kui aga mõne aasta eest Eesti saatekond keisri Aleksandri I. hauale, wabastamise eest tänu awaldates, pärja maha pani, ja „St. Petersburger  Zeitung" ja «Tallinna Sõber" selle kohta tähendasiwad, et eestlased õieti Liiwimaa mõismkude haudade pääle pärgafi panema piaksiwad, sest need olla nende Vabastajad. Siis ei ustud neid enam. See on meie iseseiswns, mida meile ajaluo  murdmata käsk ette kirjutab, see meie rahwuslik  isetundmine, mis meile iseenese edu ja alalhoidmist pühamaks kohuseks teeb. Et sarnane  isetundmine meie ülemal tähendatud kaaskodanikudele,  kellede kasudele see osalt otse wastu käib, meeldida ei wõi, see on selge, aga et meid täitsa aSjata süüdistama on hakatud, siis piame eneste eest wälja astuma, eneste seisukorra oma kaaskodanikude wastu selgeks tegema ja süüdistused  eneste päält ära lükkama, sinna poole, kust nad meie pääle weeretadi. Algame waimuliku ehk usuliku küsimusega, sest et see praegu meie kodumaal kõige enam „ kihutamise" süüdistamise all on. Enne, kui meie aga praeguse aja nähtuste ja nende põhjuste  juurde läheme, et asja tõe wärwil walge ette kanda, piame usu asjus lühikese pilgu minewikusse  heitma. Wabalt wastuwõetud, oma enese südame tundmise järele hääks arwamd ristiusku pole eestlastel olnudki. Mil kombel katoliku usku 700 aasta eest meile toodi, kuidas ehk mis otstarbedel teda wastuwötma sunniti ja mis selle kaasaS meie esiwanematele osaks sai, see on juba kõigil enam ehk wähem tuttaw, Sugugi  parem ei olnud lugu Lutheruse usu wastuwõtmise  ajal. Rahwas, kellel ei endisest usust mingit õiget aimu ei olnud ja keda wäärt ei arwatud, et temale ka uue usu Põhjusmõtteid enne tuttawaks teha, aeti nagu karja, ümberristimisele  kokku, kust nad niisama targalt koju läksiwad, kui tulnud oliwad. Mis asi saatis siin sarnast tembutamist korda ? Ei mingi muu, kui maa ja rahwa pärisowanikude  mõisnikkude  omakasu. Teatawaste oli katoliku wai- muliku seisuse käes tähtjas osa maad, mille parast  selle ja rüütliseisuse wahel tihti tigedamad tülid tõufiwad; katoliku waimuliku seisuse lõppemisega  langesiwad selle maad rüütli seisuse saagiks.  See ei olnud aga ainuke põhjus. Nii mõnedki piiskopid tegiwad ühele ehk teisele rüütlile, kes oma pärisorjade rõhumii-s ehk muidu nendega ümberkäimises ja „ kombelikus kaSwatamises"liig kangele läksiwad,terawaid noomitusi.  Nüüd saiwad nad need tüütused oma kaelast ära, et ükski asi enam nende südametunnistuse  rahu ei rikuks ega nende õnnetaewast  ei tumestaks. Pääte selle meeldis neile ka Lutheruse usu põhjusõpetus: „et inimene armust õnsaks saab usu läbi, ilma käsu tegudeta."  Seda seletasiwad nad nii, et nüüd enam sugugi tarwis ei ole, tegude pääle rõhku panna, s. 0., et nüüd kõiksugused teod lubatud on. Lutheri õpetajatest polnud neil midagi karta: need sõimad nende armust leiba ja pidiwad siis ka ainult nii rääkima, kuidas see nendele meeldis. Lutheruse õpetuse hää ülesanne, rahwa maimu valgustada ja tema kirjandust ja koolisi edendada, jäi meie kodumaal  kaua aega tundmatakS ja täitmatuks. Selleaegsed  ajaluo kirjutajad jutustawad, et Ibso. aaSta ümber rahwa käest agaraste koolide tarwis maksust korjati, aga koolisi ei olnud kusagil. Pühakirja hakati alles paarsada aaSlat biljemine,  s. o. pärast Lutheri usu tulemist, rahwa keelde ümberpanema ja sedagi alles siis, kui Rootsi kuningad selleks käsku andsiwad ja omalt poolt riigi kassast selleks tähtsad summad määrasimad.  Mis tegiwad siis sel wahe ajal Lutheri õpetajad meie kodumaal? Sellevääle annab üks ajaluo kirjutaja Russow omas raamatus nLoriptores rerum lüvouiearmu II." otsekohese  wastuse : „Pastorid ei mõelnudki jumalateenistuse  ja jutluste tegemise pääle, waid nende ainukene amet oli, ühe ehk teise oma kihelkonna mõisniku juurde wõõrusele sõita, kuS nad endid  toredaste ülespidada lasksiwad. Kes neist häSti lustilik mees oli, naljajuttusi westa ja mõisnikude meele järele rääkida mõistis, seda peeti alles mehiseks pastoriks." Lõbu ja teaduse jagu. Akteeja. Hugo Wjõstbert roman. Eestist. R. Hansson Kui ta lõpetas, ajaS tuule hoog leekisi tema lahedale. RahwaS tungis metSlikus hirmus aia poole. Poppeia jooksis ruttu trepist alla ja kadus lossi ruumidesse,  orjad peitsi mad endid kujude taha. Kuid Neero ajas ennast platwormi äärele sirgeks, sirutas kaed mälja ja hüüdiS: „Tule jumalus! tule jumalus!" NähtawaSte soojendas ta tule wastu oma käsi. Tigellinus ja Epafrodites tungifiwad tema juurde, mötsiwad  ta kätest kinni ja wiisiwad lossi, kuna tema ikka edasi tule-jumala poole hüüdis. XXI Tund aega enne tulekahju algust oli Tiitus hariliku  õhtuse korra lossis ümber käinnd. Kõige esmalt läks ta Akteeja kambrisse, keda endisel wiisil teenida ta omaks otsekoheseks kohuseks pidas. Neiu elutses meel ikka lossis, kmd tema oma päewad oli mad mööda ja tema olemas oleminegi unustadi ara. Isegi Seneka, keS teda kangelt Saamoast siia oli toonud, oli teda maha jätnud. Ta oleks häämeelega Tseesari majast ära läinud, kuid ta! ei olnud ei rikkust, ega ka sõpru RoomaS. Mureta, kui laps, ei olnud ta raha koguda püüdnud. Mõned kallid asjad ja riided, mis keiser oli kinkinud, oliwad tema ainukene warandus. Neero, Poppeia wörku sattudes, unustas teda ära ja ta isegi püüdis omast endisest armukesest eemale  hoida. Tema hingesse oli uus walgus paistma hakkanud. Palju, millest ta enne arusaada ei wöinud, sai tale nüüd üksikuses, pärast pikka järelemõtlemist, selgeks. Ta maitses seda rahu, millest jutlustaja rääkis. Kui Tiitus tema kambrisse astus, seifis ta põlwili  akna all, käsa rinna pääl risti hoides ja taewa poole waadates. Soldat ei olnad inimeste kohta liig terane tähelepaneja, siiski ei jäänud Greeka neiu meeleja  ülespidamise muutus tema eest körmale, mis temas nagu salahirmu sünnitas. Tema nägu oli kuiwetanud,  paled kahwatanud, otsa ette kortsud ilmunud, kulla karwa juuksed ei näinud enam nii toredad wälja, uhke keha oli oma endise elamuse kaotanud ja suured,  mustad silmad ei hiilganud enam mi, kui enne. Siiski näis Akteeja Tiituse meelest ilusam olewat,  kui ialgi enne ja ta mõtles põlastawa pahameelega  Tseesari pääle, kes Poppeiat niisugusest naeste. rahwast paremaks pidada mõis. Teda pölwili olles ja öhtn ehast Valgustatud nähes mõtles Tiitus tahtmatult  elu pääle, kus sööki ja jooki tarwitadi ja kus kehadel liha, merd ega luid ei ole. „Toesti, see on maim," sosistas ta, „nii mähe ilmlikku on temas näha." Akteeja, tema sõnu kuuldes, tõusis ülesse ja tänas  teda tema hoolekandmise eest. Tiitus wastas,  et ta enese auuks piab, ühte nii ilusat ja mahajäetud  naesterahwast teenida. „Ma ei ole mitte mahajäetud!" hüüdis Akteeja, „mul on sõber, kes mind ialgi maha ei jäta." Tiitus kehitas ölasi ja mõtles, et sellel uuel sõbral  lossis käsi halwaste saab käima. Akteeja sai tema mõtetest aru, mõttis tema käest kinni ja miis teda õhtupoolse akna alla. „Kui kaugele ulatab Neero wöim?" küsis ta. „Tseesar walitseb maailma üle," wastas soldat uhkelt. „Jah, Tseesar walitseb maailma üle, aga üksainuke mõõga hoop, ja koerad saamad Tseesari kontisi närima. Waata!" hüüdis ta ehapuna pääle näidates, „teie Tseesar walitseb maailma üle, kuid minu sõber, minu peigmees, on maa ja taewa walitseja. Päikene omal teel kuuleb tema käsku. Surm on Tseesarist  wägewam, kuid Tema alandas surma oma jalgade  alla. Tema juuresolek on parandaw palsam purustatud  südamele, rahu wäsinud hingele; ta on nõrkade  aitaja ja tagakiusatute kilp ja ta kingib neile, kes teda armastawad, igaweft elu." Tiitus ei saanud meelgi temast aru. „Kristlase wanamees on teda nõdrameelseks teinud,"  mõtles ta, kuid kuuldawalt lisas ta juurde: „Ma ei soowiks sinu sõbra asemel olla, preili, kui Tseesar teid üheskoos leiab." „Ta on ka praegu minu juures," ütles Akteeja, „ta on alati ja igal ajal malmis, neid aitama, kes teda armastawad." Ta näitas uuesti taewa poole. „Päew on ligi, kus sa taewast lahti minema näed ja sääl sees maailma Kuningat kõige tema auu sees; siis astuwad  surnud ja elawad tema auujärje ette, ja isegi uhke Tseesar kummardab tema ees, nagu kõige waesem liht inimene." Uus mõte wälkus ta pääs, sest et ta silmad, mis murest ja pisaratest kustunud oliwad, häkitselt hiilgama  hakkasiwad. „Ia mina," ütles ta, „ka mina astun tema kohtu ette. Kas Issand tõesti niisugust alatumat inimest enese kaaskonda wötab, nagu minu olen ?" Ta langes pölwili ja pani pühalikult käsa risti, kuid naeratus lehwis ta näol. Uus mõte wälkus ta pääs, sest et ta silmad, mis murest ja pisaratest kustunud oliwad, häkitselt hiilgama  hakkasiwad. „Ia mina," ütles ta, „ka mina astun tema kohtu ette. Kas Issand tõesti niisugust alatumat inimest enese kaaskonda wötab, nagu minu olen ?" Ta langes pölwili ja pani pühalikult käsa risti, kuid naeratus lehwis ta näol. „Anna mulle andeks!" sosistas ta. „Anna andeks, kallis sõber, et ma Sinu üle kahklesin, ja saada mulle oma rahu!" Kuna ta palus, astus Tiitus tasakesti kumbrist wälja, täis wiha ja tuska. Ta oli selles kindel, et Akteeja nõdrameelne on, ja needis Poppeiat, keda ta selles pääsüüdlase armas olewat. Keisri uus armukene ei meeldinud tale sugugi. Tema pääliskaudne iludus ja alatumad püüded äratasiwad noore sõjamehe südames  jälkust. Kehalikul iludusel oli selle aja roomlaste kohta suur mõju ja Tiitus pani tihti imeks, miks ta Ztalia köigeilusainat naesterahwast sallida ei wõinud. Ta ei teadnud, missugust määratumat mõju esimene armastus ilutundmise pääle awaldab. Toredad, täierinnalised  naesterahwad, keda suurem osa tema isamaalast  armastasiwad, ei wõinud temale meeldida. Ta unistas puhtamast, enam hingelikuft armastusest. Muidugi tuli see sellest, et Tiitus omas südames Juuditi  uhket, puhast kuju kandis. Iga ilusat naesterahwast,  keda ta nägema juhtus, wördles ta juudi neiuga ja, kui truu armastaja, otsustas ikka oma armukese kasuks. Tema mõtted pöörasiwad, uhkusest hoolimata, ikka jälle Juuditi poole. Tema haaw mõis paraneda, aga ta walutas weel ikka. Akteeja kambrist wäliaminnes jäi ta m?tlema. Greeka neiu sõnadest tuli tale Juuditi waimuvtatud kõne meelde, kui ta usust rääkis. See oli nagu niisama,  siiski ometi teisiti. Uus usk leiab ikka palju naeru ja wastuwaidlemist.  Temal ei ole teguderikast minewikku ega mälestuse  määrilisi sündmusi. Tema õpetus näib mana usu õpetusega wörreldes korratu olewat. Hommikumaa paganate õpetuses, mis kaugele halli minewiku sisse ulatab, juudi usus, mis isa Abrahami ja igawest