kust ma aga niipalju maha tingisin, et naine wiimaks 15 rubla ja 25 kop. ära andis, mida ma kodu ara maksin. Sellega olin siis ju täitsa õiete kaubelnud ja auusaste maksnud, millega aga auuStud T. L. sugugi ei naita rahul olcwat. Tüki aja pärast tuleb naine ühe tüdrukuga tagasi, kes ütles, et ses tema lehm olla, teda ta selle hinnaga ära anda ei mõi, naisel ci olla sellega tegemist. Ma ei annud aga tale mitte juure, ega ka lehma tagasi, sest kaup oli jo tehtud ja raha makstud. Naine ise ei nõudnud koguni juure waid oli endise kaubaga täitsa rahul. Tüki aja pärast tuliwad mittu talumeest, naisega uueste minu juure, kõik kaunis joobnud ja hakkasid  uuesti raha juure tingima. Et ma sugugi niisuguste joobnud inimestega tülitseda ei tahtnud, nimelt ühe looma pärast, andsin lehma tagasi. Kuida pärast kuulsin, olla üks linna. mecS naise käest wiina pääle ajanud, üteldcS: Miks sa rumal see lehma nii odawasti ära andsid, too seda tagasi, ma toon sulle teise ostja, kes sulle rohkem annab. See on selge, et linnas alati seesugust mehi ümber hulgub, kes teiste kauplemiste mahele endid segawad, miile eest nad waeste taluinimeste  taskust siis joomise tarwis raha wälja pressiwad, nagu sell korralgi nähja oli. Ei ole keegi korodowoi minu juures käinud, nagu male kirjasaatja seda awaldab. Minul on ostmise juures selged tunnistused, nii ka selle juureS, kuidas need ässitajad naisele ette paniwad ja ühe tüdruku palkasiwad, kes lehma omaks tunnistas. Teine kord, auustud T. L. kui jälle midagi tahate kirjutada, siis kuulake ennem asi õiete läbi, et midagi ilma põhjuseta uudist ajalehe lugejatele ei saaks saadetud, teie oma auu aianduseks ja teise sigimise teutuseks. X. lk. Karjast. 17. Mail antud säcilsete küla kupjade läbi igale ühele teada, et kaewudpea- wad kõik seest puhastud saama, kaewu äered kõrgeks prügitud ja kõikidel tihedad kaased pääl. Kes seda käsku mitte ei taha täita, langeb trohwi alla. Mööda läinud talwe külm olla sääl noortele puudele liiga palju kahju teinud, et iga mees kurwa meelega oma kätte töö pääle lootuseta peab waatama, kuidas kõik poogi kaswud nii halastamata  otsa on saanud. Küll oleks tarwis, et sügisel nii sugused õrnad puud oleks saadud hõlgcdega hästi kinni katetud, ega siis külm ja lumi poleks neid ära häwitanud. 15. Mail läinud ühe L. walla tüdruku käest sülla prügimise acgas hobune kargama, kus juures tüdruk oma jalaluu katki purustanud, Niisamuti läinud ka nelipühi esimisel pühal ühel Leisi walla mehel hobune kargama, meeS jäänud küll ilma wigata, kuid wanker olla üsna puruks läinud. Vöiijandist. «Wiljandi Teadaandja" kirjutab: «Hiljuti on Holstre maldas Priima  Siu järwes ühe mehe surnukeha leitud, mis tema juures leitud kirjade järel Kuuramaalt  päritud Mihkel Römm'u surnukehaks ära tuntud sai. Lcchtileikamise juures on selgest leitud, et õnnetu mitte uppunud ei ole, maid hirmsast ära tapetud ja järwe wisatud, kus 3 künni 4 kuud olnud wöib olla. Mihkel Rõmm on kardetud hobusewaras  olnud ja sellest wöib arwata, et tigedusele ärritatud rahwas teda maha löönud ja siis surnukeha järwe wiskanud on. Harjumaalt. Raasiku walldas mattis hiljuti üks peremees oma kuueteistkümnenda lapse maha, kuna ta märtsikuus see aasta oma naise, kellega ta 17 aastat abielus elanud, hauda säugitanud. Kõigist neist 16 lapsest, kelle seas kahed kaksikud, pole üksgi aastaseks saanud. Mees on 42 aastat ivana ja terwes kihelkonnas kui kõige pikem ja tugewam mees tuntud. Tal olla nõuu peagi uuesti abielusse astuda. Liibawift. Üht tähtsat endiste-aegade mälestust on Liibawi sadamas leitud. Merepõhjas leiti ühe wana sõjalaewa lõhutud  kere ja üks wana-aegne suurtükk punasest masest. Wiimase pääl on aasta nummer 1704 ja meister Martin Ossipow'i  nimi. Sellest arwatakse, et põhja wajunud laew üks Keiser Peter Suure laewustikust on. See wõida üks neist galeeridest olla, mis aastal 1815/18 U, Liibawi sadamas talwet pidasiwad. „Grashdanin"  arwamist mööda wõida see aga ka sõjalaew „Moskwa" alla, mm aasial 1758 Liibawi juures hukka läinud ja põhja wajunud on. Suurtükk saada wist Peterburgi suurtüki-wäe museumiSse wiidud. Peterburgist Priitahtlikkude tulekaitse seltside eest astuwad mõned pealinna lehed nüüd suure waimustusega wälja, kuna need sammad lehed weel lühikese aja eest selle tähtsa asja kohta pilkawat umbusaldust awaldasiwad; see tuli sest, et pealinna lehed kõige päält muidugi Peterburi ja Mõskma asju silmas pidasiwad, kuS linnade määratuma suuruse pärast priitahtlikud tulekaitse seltsid oma tähenduse kautawad. „Üleüldise Wene tulekustutajate ühenduse" asutamise läbi on aga pealinna lehtede silma» ring laiemaks läinud ja nende mõtted muutnud. Kena nähtus, mis täitsa asjale suuremat edu lubab tuua! Harkowist. Weider rööwlilugu juhtus  üleminewal pühapäewal Kursk-Harkow Asowi raudteel. Mõisnik S. oli Kurskist Segaselt waatis Metsahannes grafi pääle. Mina? kogeldas tema ma oleks Teie wenna poeg? Mina selle grafi kadunud poeg? Suur Jumal, see ei wõi olla: Mina, mustlastc-poiss, kersasa laps: Ei, ei, see ei ole Võimalik! See peab, peab olema! kordas graf Willem, kuni tema abikaasa ja lapsed Metsa- Hannest kaenlustasiwad ja musutasiwad. Sinu mälestused endisest lapsepölwest, selle Rodeni kiusamine, kes juba palju oastade eest nii waenlikult sinuga kauples ning nüüd uuest sind hukata püüdis, see peaaegu uskmatu  sarnadus, sinu näu poob st, minu õndsa wennaga, mis igaühele, kes teda tundis, kohe silmi kargas, ning enam kui kõik minu süda, kes mind wastu seismata sinu poole tõmbab, minu seespoolne hääl, kes kohe esimesel silmapilgul ärkas, kui ma sind nägin kõik, köit tähendab selle pääle, et sa minu kalli wenna Hugo poeg, za üks õlge ja tõsine mõju hichtensteini  kännust oled! Kahtle mille enam selle poolest, minu poeg, sest sa oled see tõeste! Jah, taewa juures, tema on see, tema peab see olema! ütles nüüd üks sügaw hääl, ning nobede sammudega tuli üks mees ligemale, kes juba mähe aja eest tuba astunud, aga ühestki seesolijatest nähtud polnud. Hugo, minu kallima sõbra poeg, eks sa mind enam ei tunne? Kõikide silmad pöörsiwad imestlsdes selle wöera poole, kcds keegi ei mäletanud enne näinud oleivat. Metsahannes oli kohkunud, kõik ta ivaim paistis tema silmist, tume mälestus tõusis ta sees ülese, see nõrk pilt sai elawamakZ ja selgemaks, ning wiimaks hüüdis ta, oma käed wöera poole wälja si- rutadeS, pisarad silmis: Sa oled see, minu teine isa! Sa oled Anton! See ma olen, ning õigel tunnil kodumaale tagasi pöörnud, mida ma mitme aasta eest sinu isa kõrival maha jätsin, Palju, palju on sest ajast teiseks läinud! Ning sina iie ka ! ütles gras Willem, ning wõttiS Antoni kät, mida ta südamest surus, Waewalt oleks ma sind meel tunnud, Anton! Aga nüüd, ole tuhat ja tuhat kord tere tulemast! Waatke ometi, lapsed, Jumal saadab need surnuks arwatud kaugelt tõe tunnistuseks, et see äpardustest laua kiusatud noormees wiimati õnne sadamase saanud on. Metsahannes kargas Antoni rinnale, hakkas tema ja kõige teiste ümber, kes mitte wähem sügamast raputud polnud, kui tema tse. ja mõui minuut läks mööda, enne kni nad kõik nii palju kogutud oliwad, et nad rahuga selle mõistatuse seletust ja pcastmist kuulda möisiwad, Anton Knorring miis misi maks kõnet selle tarroilise asja päü.le tagasi, ööldes: - Meie kõik usume ja ei kahtle mitte ses asjas enam, et Metsahannes tõeste gras Hugo poeg on; aga ka kõige uskmatamale wõib tema seisusest ja sündmiseft selgemat tunnistust anda. Pisukse Hugol oli üks imelik märk oma ihu kulges. See oli üks weripunaue plek, nii suur kui üks piaster, tema õlade wahel, ning selle pleki sees näitsiwad tumedad soonekesed nagu täht 11l mülja pmstwad. Üks seesugune loomuse mäng seisab kustutamata ihu külges, kui ta mitte wägiwallaga rikutud ei saa; ning isegi siis meel peaks tast jäljed leida olema. Kui Metsahannes minu sõbra poeg on, siis peab ta seda märki oma külges kandma. Ning tõeste, mull on see! hüüdis Metsahannes imestledes. Rutust kiskus ta oma kuube ja särki lahti, ning rahul olles nägiwad kõik seda märki, mis wastupanemata  nooremehe sündmist ja seisust, ka kõigeuskmatamale, näitmapidi. Nüüdesmalt uskus ka Metsahannes tõsiselt oma õnne, nõnda armsaid sugulasi ja sõbru leidnud olcwat, ning naerates kuulis ta, kui graf Willem, tema onu, temale ta õiguse ja retkusc kättesaamiseks õnne soowis. Ning sa arwad tõeste, et ma sind, kallis onu, et ma oma armast Rudolfi ning teid kõiki riisuma saan? küsis ta pead wäristades. Ei, tõeSte, kui teie mind teie sega wastumotate, siis on see kallim ja kõrgem, mis pääle ma ihalda ja loota julgen! Need marandused jääwad sinule, onu, ja mulle olgu, kui sa seda lubad, üksnes see otsata õnn osaks, sinu poeg, Rudolfi, ja Mathilde wend olla. Graf W-llem tahtis parajast tõega Hugo, test nõnda peame teda eespool nimetama, palumist, temale need marandused jätta, tagasi lükata; kui Anton temale ette jõudis ja naerades ütles: Peaaegu näitab, kui oleks Hugo oma isa miimast tahtmist korwalt kuuluud, nõnda lähwad nad mu truui õndsa sõbraga ühte. See pärandus pidi, nõnda oli graf Hugo tahtmine, Teie wahel, graf Willem, ja tema poja wahel jagatud faama. Seda andis ta mulle oma surmasängi pääl teada; ning kui tema testament leida oleks, siis saaks seda ta oma käest kirjutud . . . Testament? ütles graf Willem tema jutu wahele siin ta on! Ja meel mõned teised paberid sinna juure! (Ots tuleb.) Xs 23, Saarlane, 1893