Postimees «r. ZU. Neljapäeval 23. septembril 19SS. Keljaskümneskokinas aastakäik. Tuleb iga päew wälja, üksnes mitt< rüh apäewadel, suurtel pühadel egc kroonupühadel. Agat «adattt ttm«S -ratifa. Toimetuse adress: »Postimebe" toimeiuied Wene keeli: Li. rss. mees", K)pi»eLi» r^6. Toimetaja kõnetund: linna Raekojas, lehe tali. mses kell I—2 l. „Postimehe" talitus ja trükikoda, kus ka muid rüt.uöösid toimetatakse, on Jurjewis linna raekojas usscminek Suure Turu poolt. Tallinnas on abitali tns Harjuwttrawas, Tesloni majas; Wiljandis abi. talitus. Lossi uul., Ellrich'i niajas, A. Tsllasepp'a raamatukauplus. Siarwas abitalitus, Waksali uul. Leinbaumi majas. Tellimise hind on: Postiga 12 kuu pääle 5 r. k., poorita 1- kuu pääle 4 r « 11 „ . 4r. 55 k., . 11 „ „ »r. 70 . 10 » 4r. 30 , 10 .. sr. 35 „ 9 „ , 3r. 85 , 8 „ 3r. 8 „ x. 45 8 . ..2 r. 70 7 „ 3r. 05 . 7 , 2r. 3, 6 „ » 2r. 00 k., , 6 , „ 2r. 5 „ , 2r. 20 ?.. .. Ir. 7<> 4 „ „ Ir. 80 k.. . 4 . .. Ir. 35 5 » . 1r.35 k, i 2 „ » —r. S 5 k., . .. __ r. 75 1 .. . —r. 50 k.. 1 .. .. _r. Wäljamaale 2 korda nädalis saales 6 rol., iga päe:v saates 19 Üksik nummer kop. Kttulutustepetit-rida 5 kop., lehe potsas 29 k. Kell 11 e. l. ülesantud kuulutused wõuvad wee selsamal päewal ilmuda. Tellida wõib ainult iga kuu 1. päer-ast alates.. Adressi muutmise eest tuleb 10 kop. maksta ja waua adress ülesanda. Saa» mata jäänud numbrid saadab lehe talitus ainult siis maksuta järele, kui nende tellimine 14 päewa jooksul pärast numbri ilmumist postile on pandud. Meie karjapidamisest*). Mõisawalitseja J. Lillak. I. Põllumees ei wõi mitte weel sellega  leppida, et ta ainult hääd wöid oskab walmistada, wnid ta pääpüüdmine  on, tuis ta palju piima ja wõid omast karjast saab, ehk ülepää,  kuis karjast rohket kasu tuleb. Waatame natukene meie wäikepõllumehe  majapidamist järele, wöib olla, eht on asi siin kõige paremas korras ning selle üle siis pikka juttu teha oleks asjata töo olema. Keskmise talupidajal on umbes 30—40 wakamaad karjamaad, mis, tui ta seda tükki maad heinamaaks peaks, wäljarentides umbes sada rubla renti annaks; teeb ta heina ise ära, siis peame, töökulu mahaarwatud,  heina wäärtust weel poole suuremaks arwama. Ei kõlba see tükk aga mitte heinamaaks, siis saab tast ehk põld, mis wilja eht pölluheina  all weel suuremat tasu tooks. Ei kõlba karjamaa põlluks ehk heinamaaks  ümbermuuta, siis ei ole sarnasest  maatükist mitte suurt asja ning selle maa pääl söödetaw tari ei Wõi põllumehe! mitte rahahallitaks olla. Igal pool ei ole aga karjamaa  sugugi mi halb, waid on weel sagedasti kõige paremad põllu- ehk heinamaad karjamaa all. Teiseks vn kestmisel talul umbes niisama palju heinamaad, ehk weel rohkemgi ning säält saadaw ja oma karjale söödetaw hein maksab, muist hobustele  maha arwatud umbes 150 rubla. Kolmandamaks arwame  põllu põhu wäärtus, mis karjale  ära söödetakse, umbes 120 rbl.. *) Näitusel peetud kõne järele. Toim. rukliõled jäägu arwamata, neid pruugitakse  majapidamiseks ning tuleb suuremalt osalt sõnnikuga tagasi. Neljandaks  annab nüüd iga perenaene karjale rohkem ehk wähem jahu, kartohwlid,  pölluheina, soola jne. mis Wähemast 100 rubla wälja teeb. Wiiendamaks tuleb karjase palk ja ülespidamine ja taline karja söötmine  umbes 80 rubla, jn kapitali intressidega umbes kokku on see 600 rubla aastas. Nüüd waatame, mis annab sarnane  keskmine talu oma omanikule tagasi. Niisugusel keskmisel talul on umbes 8 lüpsilehma, ja praegusel ajal on, nii kui seda kindla põhjuste waral tõendada wõib, keskmine piimaand  lehma päält umbes 500 toopi aastas. Arwame 4 kopikut toop, siis annab iga lehm peremehele 20 rubla aastas tagasi, seega tema aastane  karja sissetulek umbes 200 rbl. Weel müüb üks niisugune talu iga aasta ühe härja ära, mis ehk 60 rubla maksab, siin peab ta aga enne mõni hää wakt wilja ära söötma. Kas on siis praegusel ajal meie Wüikepõllumche kari niisuguses järjes, et ta oma peremehele rahahallikaks wõib olla? Meie wõime kindlasti wastata: Ei ole. Meie peame siis wõimalikult ruttu asjale abi otsima ning küsimusi wastata püüdma, mil teel seda joonde ajada. Karja omanik, kes ühtlasi ka põllumees on, tahab karja läbi oma põllusaadusi ja heinasaaki piima, juustu, liha ehk wõina kallima hinna eest ära müüa. Hakkab ta aga, nagu ülemal pool seda nägime, seda püüdma, siis ei wõi ta mitte elada, ta peab pankrotti  jääma. Muidugi ei wõi meie nii amerikalikult oma majapidamises aru teha. et meie Hõik wiimse karwa pääl kaalu päAe wiskame. Liig kokkuraapimine tähendab seda, kui meie sääske taga ajama hakkame ja elewauti ära jooksta laseme. Ülearune ihnus on külm, ühekülgne ja eluta olek. Kui meie kõik nii wiisi mõtleksime ja toimetaksime, siis kaoks kunst ja teadus ning kõik inimlik  edasipüüdmine ja paleus tarretaks  tuimaks ja eluta oluseks. Kus raiutakse, sääl kukub laaste. Ainult selle pääle tarwis waadata, et laaste Wöimalikult wähe saaks ja materjali mitte ilma asjata ei raisataks. Iga mees peab teadma, mis ta ette wõtab. Ma nägin üht meest, kes pani suure saare tüwi otsa treipingi pääle, et sellest ratta rummu walmistada. Enne kui ta tähele pani, oli ta hulga laastusid saanud ja tüwik nii peeneks  läinud, et meister temast nuia tahtis teha, aga lõpeks sai sellest suure waewaga naaskli pää.  Arwab  ehk põllumees kõik seda täita, mis ta eespool tähendatud näituses loomale ära söödab, laastudeks. Ei see tüll ei lähe. Kui ta ka wähema summa selle eest saaks, kui mina seda arwau, siis wõiks ta ammugi seda piima omale osta, kuis ta kari temale  praegu annab ning kunstsõnnikut  paksult oma põllu pääle panna. Meie aga tahame kesk teed käia ning mitte seda kõige suuremad kasu taga ajada, aga ta mitte tahjuga töötada, see on, meie peame waatama, mis meie praegusel karjapidamisel wiga on, et ta oma ülesannet weel ei täida. Karjapidajal on kolm tähtsat asja tähele panna, need on: 1. Karja toitmine, 2. loomade kaswatamine,  3. loomade tõug. Söötmise läbi antakse loomale need ollused jälle tagasi, mis tema hingamise, higistamise, liigutamise, were woolamise läbi jne. ära kaotab.  Antakse loomale ainult nii palju toitu, et ülemal nimetatud kaotsi minewad ollused temale tagasi tulewad, siis saab loom ehk elus üle peetud. Sarnast toitmist nimetatakse ülespidamiseks, sõna, mida nii palju tarwitatakse. Antakse aga loomale rohkem toitu, kui tema ülespidamiseks  tarwis läheb, siis saamad ülejäänud  ollused looma keba sees tagawaraks  paigale pandud, ning seda tagawara nimetatakse lihaks, raswaks,  ja sarnast söötmist nuumamiseks.  Nuumamise läbi läheb lihakari  rammusaks, piima-kari annab rohket piima ning kaswaw loom tarwitab  ülearu ollused kehajagude suurendamiseks  eht kaswamiseks. Waatame nüüd, kuis söödetakse meie piimakarja, on sest toidust nende ülespidamiseks küllalt, wõi on see toit nii rohke, et sääl enam midagi soowida ei ole? Läheme Jüripäewal  karjalauta ning käime karja järel  nii kaua, kui Jüripäew jälle kätte tuleb. Meil paistab wäga mitmel pool eemalt õlekatusega madal  karjalaut silma. Seinad on atnawaesed ja needgi kitsa ruumi tarwitajad. Kõik augud ja uksed on õlgede ja topustega kinni maetud, sest uksed on suuremast jaost walguse armastajad, ehk õigem ütelda walguse  wihtajad, sest et nad teda kinni ei pea, waid lauta omast eemale lasewad  põgeneda. Lauta sisse minnes  tuleb meile kange palaw läpatanud  õhk wastu. Sõnnik on nii kõrgel, et loomade selgrootjud laes kinni on. Loomad nühiwad ja lakuwad endid, sest paks sõnniku kord katab keha ja kintsusid, mis nahka sügelema paneb. Asjata püüab loom selle wastu abi otsida. Loomad on lõas ning nende ees seisab witsadega põimitud sõim ehk redel, kuhu loomale toit pandakse. Wõitlus Rooma pärast. AetiX DahU'L ajalooline romaan, ümberpannud J. Ilmes. Wiies raamat. 72 Teine osa. „Wait," hüüdis teine Rooma tüdruk. „Kuninganna tõuseb üles." „Ta tuleb siia." „Kuningas jääb weel istuma." „Ainult naesterahwad tulewad temaga." „Nad saadawad ta siia, ütles Äspa. Warsti wõib ta siin olla: walmistage teda wastu wõtma!" Ning juba lähenes rong, törwikute kandjad ja wilepuhujad  eesotsas. Nende järel tuli salk Gooti aadeli naesterahwaid. Mõrsja wõi nooriku Matasuntaga sammusiwad hertsog Guntarise abikaasa Teudigooto ja Gripa tütar Hildiko. Rawenna linna suurtsugu naesed oliwad rongi lõpuks. Oma toa uksele õudes jättis Matasunta saatkonna jumalaga; sääl juures kinkis ta piigadele oma uju, naestele  oma möö. Suurem hulk pööris aeda pidule tagasi, mõned läkstwad  ka koju. Kuus Gooti naesterahwast aga, kolm abielunaest ja kolm neitsit, jäiwad auuwahtidena mõrsja toa ukse ette, kus nende tarwis waibad maas oliwad. Sääl pidiwad nad kuue Gooti mehega, kes peigmeest saatsiwad, öö läbi wiibima.  Nii nõudis Gooti komme. Matasunta astus imestuse hüüdega tuppa. „Aspa, hüüdis ta, küll sa oled ilusasti teinud! nõiduslikult!" Ahwrika tüdruk pani õnnetundmuses käed rinna pääle risti ja kummardas püäga. Teda lühemale tõmmates sosistas noorik: „Sa tundsid minu südant ja ta ihasid. Aga, rääkis ta jügawalt hinae tõmmates edasi, kui umbne siin on. Sinu õitsewad lilled teemad joobnuks." „Joowastuses tulewad jumalad!" wastas Aspa. „Kui ilusad need kannikesed on; ja jääl see purpuriliilie,  mnl on, nagu oleks lillede jumalanna armumõtet mõeldes siit läbi lennanud ja oma ilusamad lilled ära kaotanud. Mul käib kuum üle ihu. Siin on palaw. Wõtke need rasked ehted mul ümbert ära!" Ja ta wõttis kuldkrooni jnukstelt ära. Aspa lükkas paksud, tumepunased juuksepatsid ilusa kõrwakese taha ning tõmbas kuldnõela, mis neid kuklas kinni hoidis, wälja: wabalt walgus kuldne juuks õlade pääle alla. Teised tüdrukud wotsiwad ussikujulise sõle lahti, mis pahema õla pääl kuldtriibulist purpurimantelt kinni hoidis. Mantel langes maha ning nähtawale tuli sirge sthwakas  keha Persia siidist käiksedeta alusriides. Tema walgeid käewarsi piirasiwad kaks laia kuldwõru wana Amelungide wara pärandus: kallid rohelised smaragdi  kiwid oliwad neile ussi kujul sisse joodetud. Waimustusega waatles Aspa oma käskijannat, kui see marmori sees olewa waskpeegli ette astus, et lahtiseid juukseid  kuldkammiga arendada. „Kui ilus sa oled, kui nõiduslikult ilus just kui armastuse jumalanna Astarot: ialgi ei ole ja nii ilus olnud, kui sel tunnil." Matasunta heitis ruttu pilgu peeglisse: ta nägi weel enam, ta tundis, et Aspal õigus oli ja ta punastas rõõmu pärast. „Minge, ütles ta, ja jätke mind üksi oma õnnega!" Orjatüdrukud läksiwad ära. Matasunta ruttas aknale, tegi ta kiirelt lahti, nagu tahaks ta oma mõtete eest põgeneda. Tema esimene pilk langes Witigise pääle, kes lampide walgusel kesk aeda täiesti ära paistis. „Tema! jällegi tema. Kuhu põgenen ma tema eest, oma magusa surma eest?" Ta pööris ruttu ümber, säält, seina päält, just akna kohalt, paistis walge marmorikuju. Ta tundis teda täiesti: Aspa ei olnud Aarese pääd, igatsema ooteaja truu seltsimeest, mitte unustanud. Täna aga oli tema juuste ümber punastest ja walgetest  roosidest pärg punutud. „Ja jälle sina!" sosistas noorik, ning pani oma Walge Lae silmade ette. „Ja kui ma silmad kinni wajutan, siis näen ma jälle tema tuju, ainult lema kuju, sügawamal omas südames. Ma lähen weel hukka selle kuju pärast. Ah, ma tahaksin seda! hüüdis ta ning laskis käe maha langeda ja astus kuju ette: ma tahaksin seda. Kui sagedasti, mu Aares, waatasin ma õhtu sinu kui oma õnnetähe poole, kuni sügaw rahu sinu suurtest, selgetest näojoontest minu wankuwasse hinge asus. Kui õnnelikult on see aimdus, igatsus ja lootus täide läinud. Nii kui ta kord mul nutjal lapsel pisarad kuiwatas ja mind nõuuta wäetikest koju saatis, nii waigistab ta ka nüüd kõik minu kaebtused ja ehitab mulle tõsise kodu omas südames. Kõik need päratud aastad, weel neil wiimastel hädaja  hirmurikastel kuudel, ajus mu südames kindel tundmus: „Su soow läheb täide! Sulle sünnib, nagu sa usud! Su päästja tuleb ja kaitseb sind kindlalt omal tugewal rinnal. Ja, oh seda heldust, ärarääkimata rikkalikku jumala heldust, ta läks täide. Ma olen tema naene! Tänu sulle, sügawamat, soojemat tänu sulle, kes sa iganes oled, õnnestaw wõim, kes sa pääl pool tähti inimeste  käekäiku targal, armurikkal, imeõnnistawal käel juhid. Oh, ma tahan selle õnne wüärt olla! Ta peab kui taewas olema. Nad ütlewad, ma olla ilus: ma tean, et ma seda olen; tema läbi tean ma seda, Lema jaoks tahan ma seda olla. Jäta mulle, oh taewas, seda ilu! Nad ütlewad, mul olla wõimukas, luulelennuline waim. Oh jumal, anna talle tiiwu, et ma tema wägilase waimuga ühes suudaksin lennata päikese kõrgusesse. Aga, oh jumal, las' mind maha jätta kõik wead, järsku, uhket, kergesti üritatud meelt; äkilise omawoli kangekaelsust, taltsutamata wabaduse tungi! Oh kadugu tõik see: alanda ennast, alanda ennast, sa uhke waim: Tema alla alandada on kõige kõrgem kuulsus. Anna ennast wangi, süda, ja kadunuks igaweseks ajaks temale, oma wügewale ja hiilgawale isandale! Oh Witigis, hüüdis ta ja langes, tundmustest wäära- Lud, põlwili maha, woodi najale toetades ja pisarsilmil tema kuju poole waadales —ma olen sinu päralt. Tee minu hingega, mis sa ise tahad! Häwita ta kas wõi ära! kuid tunnista, et sa õnnelik oled, õnnelik minu läbi." Ja ta kummardas oma ilusa pää ette, risti pandud käte pääle. Kuid korraga hirmus ta. Walgus, hele walgus langes tuppa. Awamd uksel seisis kuningas: wäljas oli hulk gootlasi  ja rawennlasi näha, kõikidel heledad tõrwikud käes. „Tänu teile, mu sõbrad," lausus kuningas tõsisel häälel. „Tänu teile saatmise eest. „Minge nüüd ja lõpetage ööd," nende sõnadega tahtis  ta ust kinni tõmmata. „Pea, ütles Hildebrand, ust jälle awades, nii et Matasunta  nähtawale tuli; siin näete teie kõik rahwas: mees ja naene, keda me täna paari pannud, on õnnelikult üheskoos abielluvas. Kanapidamisest. Wäike-Maarja Põll. Seltsis peetud kõne. Meiemaa kanad on kõige paremad ja kasulikumad. Kes rohkesti mune süüa ja müüa soowib, pidagu neid, sest kanade juures on munade saak pää-, aga liha kõrwaline asi. Lihawad kanad on sandid munejad. Meie omal kanal on mitmed hääd omadused: ta kannatab  talwel külma ja smvel palawust, kewadel ja sügisel rõskust ära, on halwema  toiduga rahul, hauub pojad hästi wälja, muneb palju häid mune, 160 —200 tükki aastas. Wäikesi mune läheb 10, suuri 5 tükki naela pääle. Oma terme elu sees munewat  kana arwata 600 muna, siis olewat tema munadeseeme otsas ja munemine ka, pahandab selle üle ja hakkab kuke wiisi laulma. Selle järele  wõib häid munejaid paljalt 3—4, santisid 7—B aastat pidada. On patronid otsas, jääb laskmine seisma. Kukke ei tohi ka üle 3-me aasta pidada. Kanade tõuu parandamise  ja kaunistamise pärast peab kutte teiselt talult tooma ehk ümber wahetama; ta olgu wõimalitüli suur ja hääd seltsi. Haudumiseks wõetagu  kõige paremate munejate munad,  mis üle kolme näda-a manad ei tohi olla; mida wärskemad, seda paremad. Häü on, kui munale kuupäew  pliiatsiga pääle tähendatakse, siis on muna wanadus iga tahes teada. Pesa olgu madal, waikse, kuima ja puhtaõhulise koha pääl.