Saarlane S tS Neljapäewal, 1. Aprillil 1893. X. aastakittk. maksab: Ilmub igal tsifi,pA6sV«»L. Kinresaares tanbauulitsaS nr. 17. Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele, Knrcsaares. —S— UW Mlkii!i!i«e psliiika kjalesjt mi- ja linnarahvale. UW Lõbu. Kõne, mis Knrefaare Karskuse Seltsis ZB. Küünlaknu päewal pidanud Kaarma õpetaja hcrra F. Ederberg. Lõbust tahtsin täna mõne sõna kõneleda. Lõbust kõneldakse ju palju, lõbu oisitakse sagedasti, lõbud on mitmesugused, lõbu õhtuid walmistakse, ajalehtedel on löbulisad, linnades on löbuseltsid ja meie karskuse seltSgi pakub sagedaste lõbu. Mis on lõbu? Kui sa suwel ühes kenas maakohas oled, kus lilled löhnawad ja linnud laulawad ja sina Jumala loodusest  kenas warSkeS õhus rõõmu tunned, siis ütled sa: see on lõbus koht. Iseäranis,  siis tunned sa kenast loodusest lõbu, kui sa päew otsa kinnises tuas oma pale higi sees oled pidanud tööd tegema. Üks Ladina keeli mana sõna ütleb: „Wahe- j tamine toob lõbu" sVurintio äslsotat). ! Inimese loomus on niisugune, et ta ei moi alati ilma mähet pidamata üht ja sedasama tööd teha. Zhu ja maim wäsi:vad  töö järel ära, sellepärast on Jumal puhkamise aegasid saädnud. Aga puhkamine  jälle peab olema kosutuseks ja karastuseks,  et selle järele uue jõuuga uuesie mõiks tööle hakata. Nõnda siis mahetab töötegemine puhkamisega ja see on õige ja hea. Niisugust maheiamist peab igas asjas olema, km see asi mitte igawaks, üksluiseks ja wäsitawaks ei pea minema. Kui sa iga päem üht ja sedasama toitu peaksid sööma, siis tüütaks see sind wii- mati ära. Wahetamine aga toob lõbu, jah wahetamine ise ongi lõbu. Lõbu on ih u j a wai m u puhka m i n e ig apäewa  s e st tööst. Aga nõnda kui magamine siis õige on, kui ta sind kosutab, nõnda on ka lõbu ükspäinis siis õige lõbu, kui ta tõeste su ihule ja maimule karastust  saadab. Snkru saia ja kookisid on siis küll magus süüa, kui kõht juba tugewat toitu on saanud, aga alatine koogi söömine  sulle täit jõudu ei anna. Nõnda on ka õige lõbu õigel ajal hea küll, aga kes liiga palju lõbusid taga ajab, teenib enesele õigusega pulma-Jüri nimi. Et lõbu su ihu peab kosutama, siis pole see mitte õige lõbu, kui sa ööd läbi tantsid ja oma ihu liiga ära wäsitad. Niisamuti ei wõi pikkade pulmade ja jootude pidamine tõsist lõbu saata, kui inimene selle järele peab kõhtu ja pead parandama. Kui kõrtsis käija õlle ja wiinaga ning sandi õhu sissehingamisega  oma ihu ära rikub, ei see siis wõi temale lõbuks olla. Aga õige lõbu peab ka maimu kosutama, mitte ükspäinis ihu. Endisel toorel ajal walmisrati wõitlemisi,  kus inimesed kiskjate loomadega pidiwad möitlema. ZVisati ka inimesi kiskjate  loomade kätte lõhki kiskumiseks. Meie mõtleme hirmu männaga niisuguse toore lõbu pääle. Aga et toores lõbu tänapäew meel inimese soost pole kadunud, näeme sellest, et elajaid piinatakse; olgu see ka kõige mäiksem putukas wõi kärbes. Ainult toores maim wõib piinamisest lõbu tunda. Imeks tuleb panna, et Hispania maal meel tänapäew härgade wõitlemisi lõbustuseks peetakse. Sääl on suured tsirkuse moodi Võitlemise platsid, kus tuhandete  wiisi rahwast ümberringi istuwad ja lõbu ootawad. Mis toob neile lõbu? üks suur härg lastakse lahti platsile, kus mitmed  mehed enamiste ratsa-hobuse seljas teda ootawad. Hobuste silmad on rätikutega  kinniseutud. Et härga wihale ärritada,  pistab ratfamees, keda pikadoriks nimetakse, pika piigiga härjale rindu, nõnda et weri maha woolab. Weel teist korda pistab piigi mees, . härg tormab hobuse kallale ja surmab teda oma sarwedega. Ratsamehele tuuakse uus hobune. Härg aga pöörab ennast nüüd teise ratsamehe poole. See pistab piigiga härga, kukub aga ise kõige hobusega maha. Ka see waene kinniste silmadega hobune langeb meriselt wihasele härjale saagiks. Härg on oma töö hästi ära teinud. „Braawo, braawo" hüüawad tuhanded päältwaatajad. Sest nõnda kui meie maal kunstnikku kiidetakse,  nõnda Hispaniamaal härge. Selle järele tuleb tsirkuse teener, keda matadoriks kutsutakse, ja tapab merise härja ära. Kui praeguse Hispania kuninga prõua Maria Kristina pulmad 13 aasta eestoliwad,  siis walmistati palju niisuguseid härja wõitlusi. Seda lõbu armastati Hispania maal nii wäga, et sääl 60 aasta eest Sevilla linnas üks härjawõitlejate  suur-kool asutati, kus studendid esmalt Öigus wöidab. is Franz Homan ii' i järele. Imelik lugu, su elukäik, Metsahanncs, ütles Rudolf järelmõteldes, kui La seltsimees  waikis. Sa ei tea siis tõeste nutte, kus sa sündinud oled ja kes su mammad  olid? Ei, seda ei tea ma mitte, noor härra, wasias Metsahannes. Aga mis sest siis on? Üks isa on mull siiski, armas Jumal, ja tema on juba selle eest muretsenud,  et ma kõik oma eluaeg mitte kodumaata ilma mööda ei pea ümber hulkuma. Punane  Leena on kui ema mu mastu, ja tubli metsawaht armastab mind ka, ehk tema küll seda wäga palju ei näita. Nõnda läheb kõige waeste lastega, kui nad aga muidu õiglase südamega on ja kurza ei himmnsta. Armas Jumal muretseb nende eest. Aga waatake, noor härra, jäält paistwod Lichtsstcini tornid puude üle, ja aeg läheb hiljaks. Kui Teie üksi arwate koju saamad, siis tahan ma nüüd oma kasuema  juure minna ja linnud malmis keeta. Ta hakkab kartma, kui ma wäga kauaks ära jään. Rudolf ci tahtnud teda keelda oma lohust taita; aga ta pidi temale töuiama, teisel päewal lossi pääle tulla. Minu isa tahab sind tõeste tundma õppida, kui ina temale sinust jutustan, ja selle parast ei tohi sa mitte tulemata jääda, Met- sahannes, ütles ta. Wahest lähme siis jälle jahi pääle, ning kui ma ka mirte ilmest ei pauguta, siis on ju ometi teisi metsist küll. Jah tõeste, noor härra, mastas Metsahannes. Ma olen köites Teite metsades ümberjooksnud, ja tean mäga hääste, kuhu meie peame minema, et Teile loomi küllalt ette jookseb. Ja sina tuled siis õige mara, Metsahannes  ? Nii mara kui wõimalik, noor härra. See pääle wõite loota. Hoidku Teid Jumal! Ning hoolitsege oma haawä õiete et Teil Home wahest haawa tõbi ei ole. Kas kuulete? Hääd teed! Edasi kargas Metsahannes oma uobede jalgadega puude all, ning Rudolf, kui ta tcda tük aega oli taga waatnud, pooris pitkale koju poole. Imelik poiss, see Metsahannes, ümises ta iseeneses. Pea pehme ja narrilik, kui päris laps, ja siis jälle tõsine, tark ja mõistlik, kui mees. Wõib küll sest ümberjookswast elust tulnud olla, ning ime on, et ta sääl juures nii auusaks ja õiglaseks jäänud on. 6. Kui Metsahannes koju tuli, jutustas ta puuase Leenale oma juhtumist Rudolfiga, ja nimetas ühtlase, et ta tõutanud olla teisel päewal lossi tulla ja noore härraga jälle jahi pääle minna. Punane Leena kuulis teda magusi ja wastas siis: Jah, jah, noor härra Rudolf näitab õige tubli ole' mat, Metsahannes; aga hoia, et wana härra sind ei näe, kes minu menna surnuks laskis. Ta ei tahtnud seda juba sallida, et ta poeg meite Antoniga sõbrustas, ning see oli ometi auusa rahwa laps, ning sina oled kes teab, mis? Noh, ema Leena, üks õiglane poiss olen ma ometi wähemast, wastas Metsahannes  kurmastud, ja hakkas linda katkuma, et see läbi oma ärritud meelt marjata. Aga punane Leena märkas seda ometi, pani oma kuinud käe ta kaela ümber, andis tale musu, ja ütles: Ole mait, laps, mait! Ma pole mitte asjata oma wenna juurest siia metsa tulnud. Mind ajas maim; sest siin peab kõik selgeks saama, mis tume on, ning wcchest tänad sa punast Leenad põlwili ühel päewal, et ta sind siia ligi wõtnud on. Jah, jah, poiuke, mine Home lossi pääle ja pane seda häästi tähele, ja neid inimesi ka, kes sääl sees elawad, ning siis jutusta kõik minule jälle. Ma pean seda teadma; mitte edemuse  pärast, oh ei, maid et ma sinu eest muretsema pean, sa wacne poiss. Igal inimesel peab oma õigus ilma pääl olema, ja nõnda ka sinul, kui mana Leena seda korda saata wõib. Metsahannes kuulis waewalt ta juttu. Seesuguse wiisi pääl oli ta sagedaste temaga rääkinud, pimclt ja arusaamata, ning et ta seda ei mõistnud ega ka arwata